NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
VID vitenskapelige høgskole

VID vitenskapelige høgskole er en norsk højskole på universitetsniveau (norsk: vitenskapelig høgskole; engelsk Specialized University) med hovedcampus i Oslo og andre campusser i Bergen, Stavanger og Tromsø, der forsker og tilbyder studier på alle niveauer op til doktorgrad i sundheds- og socialvidenskab, teologi, diakoni, samfundsvidenskab, pædagogik og ledelse. VID har omkring 50 uddannelser. Sygeplejerskeuddannelsen er den største uddannelse og den traditionelle kerneaktivitet. Højskolen udbyder også studier i andre sundhedsprofessioner og professionsstudiet i teologi (cand.theol.). VID er et datterselskab af fonden Diakonhjemmet, en uafhængig diakonal institution inden for Den norske kirke. VID blev etableret i 2016 gennem en sammenlægning af Diakonhjemmet Høgskole med flere mindre højskoler med en historie tilbage til 1843. Campus Diakonhjemmet, som er VIDs hovedkvarter og største campus, ligger på Frøen i Oslo ved siden af søstervirksomheden Diakonhjemmet Sykehus, som også ejes af Diakonhjemmet. Fra 2022 havde VID omkring 6.000 studerende og 600 ansatte og var Norges tredjestørste private højskole. Referencer Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
VID-Universität

Die VID-Universität (norwegisch: VID vitenskapelige høgskole; englisch: VID Specialized University) ist eine norwegische Spezialuniversität (vitenskapelig høgskole; wissenschaftliche Hochschule) mit Hauptsitz in Frøen in Oslo und anderen Standorten in Bergen, Stavanger und Tromsø, die Forschung betreibt und Studien auf allen Ebenen bis hin zur Promotion in Gesundheits- und Sozialwissenschaften, Theologie, Diakonie, Pädagogik und Management anbietet. VID hat rund 50 Studiengänge. VID ist eine Tochtergesellschaft der Stiftung Diakonhjemmet, einer unabhängigen und gemeinnützigen diakonischen Einrichtung innerhalb der Norwegischen Kirche. VID wurde 2016 durch eine Fusion der Diakonhjemmet Høgskole mit mehreren kleineren Hochschulen gegründet, deren Geschichte bis ins Jahr 1843 zurückreicht. Der Studienstandort Diakonhjemmet, der Hauptsitz und größte Studienstandort von VID, befindet sich auf Frøen in Oslo neben dem Schwesterunternehmen Diakonhjemmet Sykehus (Krankenhaus), das ebenfalls im Besitz von Diakonhjemmet ist. VID hatte 2022 rund 6000 Studenten und 600 Mitarbeiter. VID ist neben BI und MF eine von drei privaten Spezialuniversitäten in Norwegen. Einzelnachweise Weblinks VID vitenskapelige høgskole
VID vitenskapelige høgskole

VID vitenskapelige høgskole är en norsk vetenskaplig högskola (högskola på universitetsnivå; engelska Specialized University) med huvudcampus i Oslo och andra campus i Bergen, Stavanger och Tromsø. Den är aktiv inom forskning och utbildning på alla nivåer upp till doktorsgrad i hälso- och socialvetenskap, teologi, diakoni, samhällsvetenskap, pedagogik och ledarskap. VID har omkring 50 utbildningar. Sjuksköterskeutbildningen är den största utbildningen och den traditionella kärnverksamheten. Högskolan erbjuder också studier i andra hälsoyrken och yrkesstudiet i teologi (cand.theol.). VID är ett dotterbolag till fonden Diakonhjemmet, en oberoende diakonal institution inom Den norska kyrkan. VID grundades 2016 genom en sammanslagning av Diakonhjemmet Högskola med flera mindre högskolor med en historia tillbaka till 1843. Campus Diakonhjemmet, som är VID:s huvudkontor och största campus, ligger på Frøen i Oslo bredvid systerverksamheten Diakonhjemmet Sykehus, som också ägs av Diakonhjemmet. År 2022 hade VID omkring 6 000 studenter och 600 anställda och var Norges tredje största privata högskola. Källor Externa länkar VID
Ramtonholmen

Ramtonholmen est une île de la commune de Asker , dans le comté d'Akershus en Norvège. Description L'île se trouve dans l'Oslofjord intérieur. Elle était historiquement attachée à l'ancienne commune de Røyken dans le comté de Buskerud, entre Nærsnes et Åros. Elle est inhabitée et est réglementée en zone récréative. Elle est équipée de toilettes et d'un ponton pour les petits bateaux. Voir aussi Ressource relative à la géographie : Sentralt stadnamnregister Notes et références Liens internes Liste des îles de Norvège Portail de la Norvège Portail des îles
Bugårdsparken

Bugårdsparken (English: the Bugårds Park) is a 60-acre park and the main sports center in Sandefjord, Norway. It is also home to a 20-acre (8.2 ha) duck pond, Bugårdsdammen, as well as designated picnic areas and hiking trails. The park is organized for 18 different sports, including ice skating, ice hockey, soccer, swimming, archery, rollerskating, golf, badminton, and more. Besides an indoor 2,500 m.2 public pool, other buildings include Jotunhallen, which is used for handball, and Pingvinhallen, which houses tennis courts. Storstadion is also located here, current home of Sandefjord BK and former home of Sandefjord Fotball (1999-2007). The sports park was established in 1946 and the idea of such a park came from former Sandefjord Ballklubb player Sigurd B. Gade. In 1961, the Norwegian Championship (NM) in ice skating was held in the park. It attracted 10,300 spectators. In the mid-1940s, the sports park was, with the exception of Ekebergsletta in Oslo, the largest such sports facility in Norway. The sports facilities in the park were built from 1952 to 1959 when ice skating rinks, swimming pools, tennis courts, an ice-hockey field, and roads were constructed. Work on the park began in 1948, but its official opening ceremony took place on 22 June 1972, 25 years after the park's opening. The 1972 opening ceremony took place after the new stadium was completed with changing rooms and bleachers. The swimming pool was completed in 1982 and had over 100,000 annual visitors in its first years. The park received Rolf Hofmo’s Award as Norway's best sports park in 1989. Bugårdsdammen The lake, Bugårdsdammen (formerly Vannverket), was built in 1875 as a reservoir for the city's waterworks. Trees were planted around the reservoir and it became a popular site for excursions. Bands would regularly perform from boats in the lake. The pond is home to wildlife such as swans and ducks, as well as fish species including European carp, Northern pike, European perch and Brown trout. Commonly observed bird species near Bugårdsdammen include the Northern shoveler, Eurasian teal, Common merganser, Red-breasted merganser, Little grebe, Eurasian wigeon, Common moorhen, Eurasian coot, Tufted duck, Common goldeneye, Mallard, Mute swan, Common gull, European herring gull, Lesser black-backed gull, and the Black-headed gull. It is an artificial pond which was created in 1875–1876 with the purpose of housing the city's waterworks. The pond was later used for swimming and had a diving platform. The lake is however no longer suited for swimming. References
JEEP II

JEEP II was a research reactor in Kjeller, Norway that was in operation between 1966 and 2018. The reactor was operated by the Institute for Energy Technology (IFE). Construction of JEEP II began in 1965, and the reactor went critical for the first time in December 1966. The reactor had a thermal power of 2 MW. It used heavy water as a moderator and coolant, and used low-enriched uranium as fuel. JEEP II was used for basic research in solid state physics, neutron irradiation of materials and production of radioactive isotopes. The reactor was stopped on December 15, 2018 for scheduled maintenance, whereby major damage was discovered. This meant that IFE's board decided on 25 April 2019 not to restart the reactor but instead to start decommissioning. References
JEEP II

JEEP II var en forskningsreaktor i Norge som var i drift mellan 1966 och 2018. Anläggningen kommer så småningom att rivas, men detta är (2019) ännu inte påbörjat. Historik Anläggningen ligger i Kjeller, norr om Lillestrøm. Uppförandet av JEEP II påbörjades 1965, och reaktorn fick sin första kriticitet i december 1966. Reaktorn drevs av Institutt for energiteknikk (IFE), som fortfarande 2019 ansvarade för anläggningen, vilken är avsedd att tas över av den 2018 inrättade statliga myndigheten Norsk nukleær dekommisjonering. Reaktorn hade en termisk effekt på 2 MW. Den använde tungt vatten som moderator och kylmedium, och använde låganrikat uran som bränsle.. Reaktorn drevs vid atmosfärstryck och med en temperatur på kylmediet och moderatorn på 55 grader celsius. JEEP II användes för grundforskning inom fasta tillståndets fysik, neutronbestrålning av material samt produktion av radioaktiva isotoper. Dessa isotoper användes bland annat vid medicinsk strålbehandling, men också som spårämnen och strålkällor i industri och forskning. Reaktorn användes även för bestrålning av superrena kiselkristaller som via neutrondopning fick en jämnt fördelad halt av fosfor och därigenom en väldefinierad elektrisk ledningsförmåga. Denna verksamhet täckte tidvis 10 procent av världsmarknadsbehovet. Stängning Reaktorn stoppades den 15 december 2018 för planenligt underhåll, varvid stora skador upptäcktes. Detta medförde att IFE:s styrelse den 25 april 2019 fattade beslut om att inte återstarta reaktorn utan istället påbörja en avveckling. Referenser
Hochschule Westnorwegen

Die Hochschule Westnorwegen (norwegisch Høgskulen på Vestlandet), kurz HVL, ist eine staatliche Hochschule mit Hauptsitz in Bergen. Sie entstand 2017 durch den Zusammenschluss dreier Vorgängerhochschulen. Geschichte Zum 1. Januar 2017 entstand die Hochschule Westnorwegen durch Zusammenschluss der Hochschule Bergen mit der Hochschule Stord-Haugesund und der Hochschule Sogn og Fjordane, Gründungsrektor war Berit Rokne. Campus Die Hochschule verfügt über insgesamt fünf Campus in Bergen, Førde, Haugesund, Sogndalsfjøra und Stord. In Bergen übernahm die Hochschule von ihrer Vorgängerin den erst zum 1. Mai 2014 bezogenen neuen Campus auf dem ehemaligen Gelände der NSB Verkstedet Kronstad am Inndalsveien 28. Fakultäten Die HVL gliedert sich in vier Fakultäten: Fakultät für Erziehungswissenschaften, Künste und Sport (norwegisch Fakultet for lærarutdanning, kultur og idrett; 6000 Studierende; Bergen, Sogndal und Stord) Fakultät für Gesundheits- und Lebenswissenschaften (norwegisch Fakultet for helse- og sosialvitskap; 4900 Studierende; Bergen, Førde, Haugesund, Sogndal und Stord) Fakultät für Ingenieur- und Naturwissenschaften (norwegisch Fakultet for ingeniør- og naturvitskap; 3000 Studierende; Bergen, Førde, Haugesund und Sogndal) Fakultät für Wirtschafts- und Sozialwissenschaften (norwegisch Fakultet for økonomi og samfunnsvitskap; 2300 Studierende; Bergen, Haugesund und Sogndal) Weblinks Offizielle Homepage der Hochschule Westnorwegen Einzelnachweise
Університет прикладних наук Західної Норвегії

Університет прикладних наук Західної Норвегії ( норв. Høgskulen på Vestlandet) або HVL - норвезький державний вищий навчальний заклад, створений у січні 2017 року шляхом об'єднання колишніх незалежних коледжів у п'яти кампусах: Берген, Форде, Хаугесунд, Согндал та Сторд. Найдавніші його програми - освіта вчителів у Сторді - можна простежити до 1839 року. Загальна кількість студентів HVL становить близько 16000, а в ньому працюють 1800 науково-адміністративних працівників. Його головний кампус знаходиться в районі Кронстад міста Берген, Норвегія. Університет прикладних наук Західної Норвегії забезпечує професійну освіту в галузі охорони здоров'я та соціальних наук, техніки, економічних та адміністративних наук, музики та викладання. Він пропонує освіту на рівнях бакалавра та магістра, безперервну освіту та на рівні доктора (доктора наук). Щороку близько 2700 студентів закінчують HVL. У червні 2016 року, після більш ніж одного року переговорів, виконавче керівництво трьох вищих навчальних закладів Західної Норвегії - університетського коледжу Бергену, університетського коледжу Сторда / Хаугесунда та університетського коледжу Согн-ог-Фьордане - офіційно оголосило про своє рішення об'єднатися. З 2017 року назвою є Університет прикладних наук Західної Норвегії (скорочено відповідно до норвезької назви: HVL). Засновником та чинним ректором (президентом) HVL є професор Берит Рокне. Факультети Має чотири факультети: Факультет освіти, мистецтв та спорту Інженерно-технічний факультет Факультет здоров'я та соціальних наук Факультет ділового адміністрування та соціальних наук Норвезька школа дайверів Норвезька школа дайверів (норв. Statens dykkerskole) була державною школою дайвінгу для професійних дайверів, розташованою в Гравдалі, Берген, Норвегія. Заснована в 1980 році, вона була об'єднана і стала частиною Бергенського університетського коледжу (нині частина Університета прикладних наук Західної Норвегії) в 2005 році. Школа дайвінгу є частиною факультету техніки та науки і знаходиться в місті Сколевік, приблизно за 15 кілометрів від центру міста Берген. Список літератури Зовнішні посилання HiB англійською мовою Дослідження в HVL (англійською мовою) HVL англійською мовою
Lågøya (Frogn)

Lågøya est une île de la commune de Frogn, dans le comté d'Akershus en Norvège. Description L'île de 0,13 km2 est située dans la partie nord du détroit de Drøbak dans l'Oslofjord intérieur. Elle est située au nord d'Håøya et d'Aspond. L'île mesure d'environ 900 m de long dans le sens nord-sud. Elle a été développée avec des propriétés de loisirs, dont 21 chalets locatifs, avec un court de tennis et un hangar à bateaux. En avril 2022, La Fondation Sparebankstiftelsen DNB (en) a conclu un accord pour acheter l'île à Circle K. Voir aussi Ressource relative à la géographie : Sentralt stadnamnregister Notes et références Liens internes Liste des îles de Norvège Portail de la Norvège Portail des îles
Bjerkøya

Bjerkøya est une île de la commune de Asker , dans le comté d'Akershus en Norvège. Description L'île de 0,17 km2 se trouve dans l'Oslofjord intérieur. Elle est principalement construite avec des maisons de vacances d'environ 40 propriétés. Réserve naturelle A la pointe nord-est, face au fjord, se trouve la réserve naturelle de Bjerkøya, une zone de0,37 ha de roches fossilisées dites Rift d'Oslo conformément à la Loi sur la conservation de la nature. Voir aussi Ressource relative à la géographie : Sentralt stadnamnregister Notes et références Liens internes Liste des îles de Norvège Portail de la Norvège Portail des îles
Wasserkraftwerk Hakavik

Das Wasserkraftwerk Hakavik (norwegisch Hakavik kraftverk) ist ein 1922 in Betrieb genommenes Wasserkraftwerk in Øvre Eiker in der Provinz Buskerud im südlichen Norwegen. Lage Das Kraftwerk steht am westlichen Ufer des Sees Eikeren, der als Unterwasser dient. Aus einer Fallhöhe von 389 Metern zwischen einer Seenkette auf der Hochebene westlich des Kraftwerkes und dem Eikeren erzeugt das Werk mittels vier Pelton-Turbinen Strom. Drei Generatoren mit jeweils 2,5 MW erzeugen dabei Einphasen-Wechselstrom, der vierte Generator mit 150 kW erzeugt 50-Hz-Drehstrom zur Eigenbedarfsdeckung des Kraftwerkes. Da altersbedingt nur noch eines der beiden Fallrohre nutzbar ist, kann nur die Hälfte der installierten Leistung genutzt werden. Geschichte Das Kraftwerk wurde im Auftrag des norwegischen Zentralamtes für den Schienenverkehr (heute Jernbaneverket) gebaut, erzeugt nur Bahnstrom und ist Ausgangspunkt des südnorwegischen Bahnstromnetzes, welches mit 16⅔ Hz und 55 kV betrieben wird. Eine Leitung führt zum Unterwerk in Sande, eine andere zum Schaltwerk Sandhaugen, wo eine Leitung nach Asker und eine andere Leitung zum Unterwerk Neslandsvatn über das Unterwerk Nordagutu und das Unterwerk Skollenberg führt. Betreiber des Kraftwerkes ist der größte norwegische Energieversorger Statkraft. Einzelnachweise Weblinks
Hakavik Power Station

Hakavik Power Station is a 7 MW hydroelectric power plant at Øvre Eiker in Buskerud, Norway, located 25 metres above sea level. The power station was inaugurated in 1922. It generates only railway traction current, single phase 55 kV at 16 2/3 hertz. The station is the starting point of a powerline to Sande and another to Sundhaugen Switching Station, where a 55 kV-line to Asker and another one to Neslandsvatn over Nordagutu and Skollenberg departs. The only other power station in Norway to do this is Kjofossen Power Station. See also Kjofossen Power Station References External links Journal Extra
Hakavik kraftverk

Hakavik kraftverk är ett vattenkraftverk i Øvre Eikers kommun i Buskerud fylke i Norge. Det byggdes för att förse Drammensbanen med ström och drivs av vatten från sjön Øksne som leds i en 389 meter lång ledning till kraftverket vid sjön Eikerens strand. Kraftverket, som invigdes 1922, var försett med fyra peltonturbiner på 3,5 megawatt vardera som producerade enfas växelström med frekvensen 16 2/3 Hertz. Strömmen överfördes med 55 kV som transformerades ned till 16 kV till kontaktledningen. För internt bruk fanns en generator för trefas växelström. Hakavik är tillsammans med Kjosfoss kraftverk det enda kraftverket i Norge som enbart producerar ström till järnvägen. Det ritades av arkitekt Sigmund Brænne och är byggt i betong med tegelklädda ytterväggar. Kraftverket är i stort sett oförändrat sedan 1920-talet och det mesta av utrustningen finns kvar. Byggnaderna skyddades av Riksantikvaren år 2020. Historia Norska staten köpte fallrättigheterna år 1914, men utbyggnaden beslöts först två år senare. Byggnationen började 1917 och sysselsatte 500 personer. Arbetarna bodde i baracker medan högre tjänstemän med familjer bodde i nybyggda villor. El- och telefonledningar drogs från Eidsfoss och en väg byggdes längs västsidan av Eikeren. Invigningen av järnvägen försenades två år på grund av strejker och både den och kraftverkets tre turbiner invigdes våren 1920. År 1936 tillkom ytterligare en turbin. Två av turbinerna stängdes senare av men de andra fortsatte att producera el tills de ersattes av en ny trefas peltonturbin på 5,5 MW år 2019. Se även Kjofossen kraftverk Källor
Ole Bull Museum Lysøen

The Ole Bull Museum Lysøen is a museum on the island of Lysøya in Bjørnafjorden Municipality in Vestland county, Norway. The entire island is owned by the Society for the Preservation of Ancient Norwegian Monuments and operated as a museum that is open to the public. It is part of the KODE culture and music museum network. The museum (and island) is only accessible by a ferry from the village of Søvik located less than 1 kilometre (0.62 mi) to the east. The main attraction at the museum is Villa Lysøen (Ole Bulls villa på Lysøen), the home of Norwegian violin-virtuoso and composer Ole Bull until his death in 1880. The museum closed for extensive renovations and restoration work in 2025. History The island was bought by Ole Bull in 1872 who constructed the villa. Ole Bull drew the plans for the villa himself, under the supervision of renowned Norwegian architect Conrad Fredrik von der Lippe (1833–1901). Ole Bull had a large villa built on the island, inspired by numerous architectural styles, including the Swiss chalet style and Moorish architecture. It has a tower formed as an onion dome, common in Russian architecture, and many wooden carvings. Ole Bull transformed his 175-acre (0.71 km2) island property into a fairy-tale kingdom by having romantic paths, ponds and gazebos made by planting exotic trees and bushes in the native pine forest. The island has 13 kilometres (8.1 mi) of walkways and paths. His second wife Sara Chapman Thorp (1850–1911) accompanied him to their summer villa at Lysøen. The highest point on the island, 76 metres (249 ft) above sea level, is the site of a lookout tower which was built in 1903 by Ole Bull's American descendants. In 1974, Bull's granddaughter Sylvea Bull Curtis of Connecticut donated the island to the Society for the Preservation of Ancient Norwegian Monuments. Lysøen was granted status as a museum in 1984 and has since been open to the public. Guided tours are conducted from early May to August. The villa serves as a museum in the summer and is used for concerts during the annual Bergen International Festival. Media gallery See also List of music museums References Other sources Indahl, Trond (2010) Ole Bull’s Villa (Bergen: Bodoni forlag) Brekke, Nils Georg (1993) Kulturhistorisk vegbok Hordaland (Bergen: Hordaland Fylkeskommune) ISBN 82-7326-026-7 Bull, Sara C. (1981) Ole Bull: A Memoir (New York: Da Capo Press) External links Lysøen Museum The Society for the Preservation of Norwegian Ancient Monuments Lysøen, Ole Bull's villa in Bergen, Norway
Lysøen

Lysøen est un village sur l'île de Lysøya dans la kommune de Os, dans le Hordaland en Norvège. Lysøen est le site de la Villa Lysøen (Ole Bulls villa på Lysøen), la résidence du violoniste-virtuose et compositeur norvégien Ole Bull jusqu'à son décès en 1880. Galerie Extérieur de la villa Intérieur de la villa Références Liens externes Sites officiels : (nb) lysoen.no et (en) lysoen.no/en Portail de la Norvège Portail des îles
Henie Onstad kunstsenter

Het Henie Onstad kunstsenter is een museum voor moderne en hedendaagse kunst in Bærum, tien kilometer ten zuiden van de Noorse hoofdstad Oslo. Geschiedenis Het kunstcentrum is gelegen op een kaap, de Høvikodden, in het Oslofjord. Het centrum werd in 1968 gesticht door wereld- en olympisch kampioene kunstschaatsen Sonja Henie (1912–1969) en haar Noorse echtgenoot, de reder en kunstverzamelaar Niels Onstad (1909–1978). Zij brachten in 1961 hun privéverzameling, Franse kunst vanaf 1950 en de Edvard Munch-collectie, onder in de Sonja Henie and Niels Onstad Foundation, hetgeen het begin was van de huidige uitgebreide museumcollectie. Het museumgebouw werd ontworpen door de Noorse architecten Jon Eikvar en Sven Erik Engebretsen, die ook tekenden voor een grote uitbreiding in 1994. Na een tweede uitbreiding in 2003 beschikt het museum over zes tentoonstellingsruimtes en een auditorium. Collectie Het museum bezit een grote collectie Franse kunst na 1950, een collectie werken van Cobra en Fluxus en de Vasarely-collectie (waaronder 83 werken die de kunstenaar in 1993 schonk). De Munch-collectie is inmiddels verkocht om de uitbreidingsplannen te kunnen realiseren. De collectie omvat onder anderen werken van: Paul Cézanne, Pierre Bonnard, Pablo Picasso, Juan Gris, Henri Matisse, Fernand Léger, Jacques Villon, Alberto Magnelli, Nicolas de Staël, Pierre Soulages, Hans Hartung, Jean Dubuffet, Maurice Estève, Jean Bazaine, Roger Bissière, Alfred Manessier, Jean-Paul Riopelle, Asger Jorn, Karel Appel, Corneille en Lucebert. Beeldenpark In het beeldenpark bevinden zich sculpturen van onder anderen: Arnold Haukeland : Solskulptur (1970) Eugène Dodeigne : La Guerre (1964) Émile Gilioli : Esprit, eau et sang (1961) Henry Moore : Standing Figure, Knive Edge (1961) Kai Nielsen : Vandmoderen (1918/20) Kai Nielsen : Zeus en Io Bård Breivik : A Wall Cut Through (1985) Per Kirkeby : Murssteinsskulptur på Høvikodden (1985) Bjørn Nørgaard : Ragnarokk for 117 gang (1985) Jan Håfström : Landscape Memorial (1985) Tony Cragg : Utten titel (1985) Trygve Frederiksen : Filipstadbabanen (1952) Per Inge Bjørlo : Larger Body (2003) Literatuur Karin Hellandsjø: The Henie Onstad Art Centre: The Art of Tomorrow Today : The Collection, Skira Turijn (2008) Zie ook Lijst van musea in Noorwegen Externe link (en) Website museum