NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Staafkerk van Urnes

De staafkerk te Urnes ligt in het gehucht Ornes (of Urnes), gemeente Luster aan de oostzijde van het Lusterfjord in de provincie Vestland te Noorwegen. Ze werd gebouwd tussen 1130 en 1150 en staat in Noorwegen ook wel bekend als de koningin der kerken. Behalve dat de staafkerken de oudste houten gebouwen van Noorwegen zijn, zijn ze de oudste houten christelijke kerken. De huidige kerk is niet de eerste op deze locatie; opgravingen in 1956-1957 door de archeoloog en architect Håkon Christie hebben aangetoond dat er hier in ieder geval één, zo niet twee, oudere kerken hebben gestaan. Het houtsnijwerk aan de noordgevel is waarschijnlijk afkomstig van een van deze eerdere kerken, omdat overeenkomstig snijwerk nergens anders wordt aangetroffen. De stijl van dit houtsnijwerk wordt dan ook de Urnes-stijl genoemd (zie afbeelding op deze pagina). Deze kerk werd geplaatst op de lijst van Werelderfgoed door UNESCO in 1979. Een van de redenen hiervoor is de eerdergenoemde Urnes-stijl; de staafkerk van Urnes is een van zeven Noorse monumenten op deze lijst. Geschiedenis In de tijd toen deze kerk werd gebouwd, lag ze ongeveer 120 meter van de fjord af. Ze werd op de Sognefjord georiënteerd met zicht op de Luster aan de ene kant en van de andere kant was er uitzicht op de monding van de fjord. Hoewel haar ligging vandaag de dag enigszins geïsoleerd lijkt, was dat in het toenmalige Noorwegen niet het geval. De fjorden waren de rijkswegen van het land, of er nu ten strijde werd getrokken of handel werd gedreven. Dat dit geen uithoek was, tonen ook delen van de inventaris: de kerk heeft onder meer twee geëmailleerde 13e-eeuwse kandelaars uit Limoges (Frankrijk). Rondom deze kerk zijn ook veel legendes, waaronder een variatie op het Deense sprookje van Hagbard en Signe. Volgens de traditie vond hun tragisch liefdesverhaal hier plaats. Er schijnen ook tastbare bewijzen hiervoor te zijn geweest, zoals een 50 ellen lang weefsel (het Weefsel van Signe) dat bij brand nat werd gemaakt en als blusdeken gebruikt, of waarvan fragmenten werden uitgedeeld als relikwie. Externe link (en) De site van UNESCO
Urnes stavkirke

Kościół klepkowy w Urnes (bokmål Urnes stavkirke, nynorsk Urnes stavkyrkje) – najstarszy zachowany kościół klepkowy (słupowy) Norwegii. Znajduje się w miejscowości Ornes położonej na brzegu Lusterfjorden, w gminie Luster, w okręgu Sogn og Fjordane. Kościół powstał około 1130 roku. Część jego konstrukcji stanowią belki, które są pozostałością po wcześniejszym XI-wiecznym kościele, którego istnienie potwierdziły badania archeologiczne przeprowadzone w latach 50. XX wieku. Dwa metalowe, emaliowane świeczniki na ołtarzu pochodzą z XII wieku. Wykonano je w Limoges we Francji. Całą świątynię zdobią inskrypcje runiczne oraz motywy biblijne i roślinne. Na uwagę zasługuje portal północny, którego snycerska dekoracja symbolizuje mierzenie się dobra ze złem, pokazane pod postacią walki węży z innymi zwierzętami. Te mistrzowsko wykonane zooformiczne ornamenty sprawiły, że dekorację tego typu zaczęto określać mianem stylu Urnes. Od czasu reformacji świątynia należy do Kościoła Norweskiego. W 1979 roku cały obiekt został zapisany na listę światowego dziedzictwa UNESCO.
Igreja de madeira de Urnes

A igreja de madeira de Urnes (em Norueguês, Urnes stavkirke) é uma igreja de madeira situada da quinta de Ornes, perto do Fiorde de Luster, no município de Luster, no condado de Sogn og Fjordane, na Noruega. E pertence a Igreja Evangélica Luterana da Noruega. Em 1979, a igreja de madeira de Urnes foi incorporada na lista do património da humanidade, da Unesco. É propriedade do organismo Fortidsminneforeningen (Sociedade para a preservação dos monumentos noruegueses antigos). Esporadicamente, são celebradas missas na igreja. História A igreja foi construída por volta de 1130 ou pouco depois, como igreja privada para uma família poderosa da região. Encontra-se hoje na sua localização original. É considerada a mais antiga igreja do seu tipo, fornecendo um elo entre os métodos de construção da Era Viquingue, com ornamentos ilustrando animais, e a arquitectura cristã. Os artesãos da época estavam conscientes das tendências arquitectónicas e transpuseram o que noutros países se executava em pedra para a madeira. Foram executadas escavações arqueológicas que revelaram vestígios de uma ou possivelmente duas igrejas no local, mais antigas que a actual. O pórtico e outros pormenores da parede norte da igreja actual estão decorados com animais, no que se pode considerar o estilo clássico de Urnes. É provável que sejam relíquias de uma das igrejas anteriores. Iconografia Tem havido diversas tentativas para interpretar a decoração inconográfica do pórtico antigo, na parede norte. As imagens são geralmente consideradas como representações de cobras enrolando-se em sentido ascendente. Na parte inferior, é possível observar um animal de quatro patas mordendo a cobra. Uma das interpretações mais comuns para esta cena é que representa a luta eterna entre o bem e o mal. Acredita-se que o animal seja um leão estilizado. Na iconografia cristã, o leão é um símbolo de Cristo, lutando o mal simbolizado pela cobra, uma representação comum de satanás. O edifício actual A igreja foi construída com uma nave rectangular e um coro mais estreito. Ambos possuem espaços centrais elevados. O coro foi ampliado para este no século XVII, mas esta alteração foi retirada, mais tarde. O desenho de I. C. Dahl ilustra este facto, assim como o estado deteriorado da igreja na altura. Durante o século XX, a igreja foi submetida a restauro e as paredes ricamente decoradas foram cobertas, para evitar que se deteriorassem ainda mais. Ligações externas «A igreja de madeira de Urnes no sítio das igrejas de madeira». — em Noruguês «A igreja de madeira de Urnes no sítio da Fortidsminneforeningen». — em Norueguês
Ставкирка в Урнесе

Ста́вкирка в У́рнесе — церковь на ферме Орнес (Ornes) на южной стороне фьорда Лустер в коммуне Лустер в Норвегии. Самая древняя из сохранившихся ставкирок. Возведена приблизительно в 1130 году. Ныне ведутся споры о том, сколько ещё более древних церквей было построено на её месте до этого времени – одна или две. С 1979 года включена в список памятников Всемирного наследия ЮНЕСКО. Урнесский стиль Церковь известна резными панелями, сохранившимися с 1050 года, демонстрирующими «урнесский стиль» — позднейший расцвет разновидности широко распространённого в Скандинавии в то время «звериного стиля». Характерными особенностями этого стиля являются асимметричность и волнообразность орнамента. Не сразу можно уловить основной сюжет — существо, похожее не то на льва, не то на собаку, опутанное змеями на оленьих ногах. Существует много теорий относительно сюжета, который автор хотел изобразить урнесской резьбой. Возможно, как и на некоторых рунических камнях, на панели показана одна из битв «сумерек богов» — Рагнарёк, противостояние хтонического змея Ёрмунганда перевоплощённому богу грома и молнии Тору. Другая интерпретация горельефа также толкует его исходя из скандинавской мифологии. Некоторые видят в нём оленя, грызущего корни Мирового Дерева Иггдрасиль. Вероятно, наиболее близкая к истине гипотеза находит узнаваемый христианский символ в битве льва (христианства) со змеем (язычеством). Не исключено, что зародившийся в Норвегии «урнесский стиль» повлиял на средневековую европейскую культуру. Появившись в XI веке Скандинавии, он ненадолго распространяется в Англии (Йевингтонский собор в Эссексе, Саутвелл-минстер в Ноттингемшире и собор Нориджа в Восточной Англии). Существуют аналогии этому стилю и на Руси в XV веке, однако там он не приживается и вскоре отмирает. См. также Ставкирка в Боргунне Гринстедская церковь Успенская церковь (Кондопога) Литература Прайс У. Архитектура в дереве / Пер. с англ. – М.: БММ, 2006 Всеобщая история искусств т.6, кн.1. – М.: Государственное издательство «Искусство», 1960 / Под ред. Веймарна Б.В., Колпинского Ю.Д. Egenberg I.M. Tarring maintenance of Norwegian medieval stave churches: Characterisation of pine tar during kiln-production, experimental coat procedures a. weathering [Diss.] // Goteborg studies in conservation. – Goteborg: Acta Univ. Gothoburgensis. – 2003. – № 12 Лебедев Г.С. Эпоха викингов в Северной Европе. – Л.: Издательство Ленинградского университета, 1985. Роэсдаль Э. Мир викингов / Пер. с дат. – СПб.: Всемирное слово, 2001. Тодорова С.М. Орнаментика рунических камней: от символов к образу (на материалах Швеции XX век) // Скандинавские чтения 1998. – СПб.: Наука, 1998. Селицкий А.И. Олень и мировое дерево в древнегерманской мифопоэтической традиции // Скандинавские чтения 2002. – СПб.: ИАЭ РАН, 2003. Арбман Х. Викинги / Пер. со швед. – СПБ.: Евразия, 2003. Черепнин Л.В. Русская палеография. – М.: Издательство политической литературы, 1956.
Урнешка дрвена црква

Урнешка дрвена црква (норвешки: Urnes stavkirke ) је дрвена црква на фарми Орнес која се налази уз фјорд Лустрафјорд (најдубљи рукавац фјорда Согнефјорд), у општини Лустер (Норвешка) (округ Согн ог Фјордане, Норвешка), око 5 км источно од села Хафсло. Изграђена око 1130. године и верује се како је најстарија сачувана дрвена црква која се налази на изворној локацији. Изграђена је у Урнес стилу који повезује традиционално викиншко украшавање животињским плетерским мотивима с хришћанском архитектуром. Испод ње откривени су темељи још две старије грађевине, а у 17. веку је њен главни брод (архитектура) продужен према југу, а изграђени су баптистеријум (1640), дрвени канопус изнад олтара (1665) и проповедаоница (1640). Олтар с приказом Пресвете Богородице и Јована Крститеља је из 1699. године. Ипак најзанимљивији је њен северни портал на којему су викиншки рељефи који приказују раскошан плетер у којему се лав бори против змије. Сиболичан призор борбе Исуса против Сатане или Нидог који гризе корење Игдрасила из легенде о Рагнароку из нордијске митологије. Урнешка жупанија је укинута 1881. године и од тада није коришћена за верске потребе, а грађевином од тада управља Друштво за очување норвешких споменика (Fortidsminneforeningen) као музејом. Референце Литература Moffett, Marian; Fazio, Michael W.; Wodehouse, Lawrence (2004). A World History of Architecture. McGraw-Hill. стр. 201. ISBN 978-0-07-141751-8. Спољашне везе Urnes stave church in Службена страница Опис и фотографије
Урнеська ставкірка

Урнеська ставкірка — найдавніша зі збережених ставкірок Норвегії, зведена приблизно в 1130 році. Пам'ятка Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Короткий опис Церква відома різьбленими панелями, що збереглися з 1050 року. Панелі виготовлені в так званому «урнесському» стилі — різновиді поширеного в тогочасній Скандинавії «звіриного стилю». Характерними особливостями цього стилю є асиметричність і хвилястість орнаменту. Не відразу можна вловити основний сюжет — істоту, схожу чи то на лева, не то на собаку, обплутану зміями на оленячих ногах. Існує багато теорій щодо сюжету урнесського різьблення. Можливо, як і на деяких рунічних каменях, на панелі показана одна з битв «сутінок богів» — Рагнарок, протистояння хтонічного змія Ермунганда та перевтіленого бога грому і блискавки Тора. Інша інтерпретація горельєфа також тлумачить його виходячи зі скандинавської міфології. Деякі бачать в ньому оленя, що гризе коріння Світового Дерева Іггдрасіль. Інша гіпотеза пропонує в битві лева (християнства) зі змієм (язичництвом) бачити християнський символ. Не виключено, що «урнесський стиль», який зародився в Норвегії, вплинув на середньовічну європейську культуру. З'явившись у Скандинавії, він ненадовго поширюється в Англії (Євінгтонський собор в Ессексі, Саузвелл Мінстер у Ноттінгемширі й собор Норіджа в Східній Англії). Галерея Література Egenberg I.M. Tarring maintenance of Norwegian medieval stave churches: Characterisation of pine tar during kiln-production, experimental coat procedures a. weathering [Diss.] // Goteborg studies in conservation. — Goteborg: Acta Univ. Gothoburgensis. — 2003. — № 12 Див. також Боргундська ставкірка Грінстедська церква Примітки Посилання Das Holz vom Baume Yggdrasil. Die Stabkirche von Urnes — фільм Крістофа Шмідта про Урнеську ставкірку, 2005, тривальсть — 15 хв. (нім.)
Sagene Church

Sagene Church is located in Oslo, Norway. The church is one of the most rugged and prominent in Oslo. The church was built in gothic revival style and it was consecrated in 1891. It was designed by architect Christian Fürst in neo-Gothic style. There are 600 seats. Fountain and landscaping around the church were conducted from 1891 to 1895, and upgraded from 1923. The altarpiece was executed by the painter Christen Brun and shows the removal of Jesus from the cross. At the choir stairs a large baptismal fresco with a dove, the symbol of the Holy Ghost, created by Carsten Lien in 1919, restored in 1959. The pulpit is octagonal, made of pine and is from 1890. The church has a number of stained-glass windows. a large rose window above the main entrance, four windows in the middle of the choir with Old and New Testament motifs. Closest to the church ship are six stained-glass windows, each displaying two apostles with stylized ornaments in between. The stained glass windows are made by the glass master G. A. Larsen, designed by Sigurd Nilsen. The church is known for its church organs. The main church organ with 35 voices is from 1891 and is the only remaining of Hollenbach organs in Norway. Another church organ was placed at the choir in 2015. The church has three church bells, cast by the German firm of C. Albert Bierling, Dresden in 1891. Sagene Church is listed by the Norwegian Directorate for Cultural Heritage. In popular culture The first half of the "O helga natt" scene from episode 9 of the 3rd season of the critically acclaimed Norwegian TV show Skam takes place in the church interior. The character of Isak (portrayed by Tarjei Sandvik Moe) famously storms out of a Christmas concert performed (among others) by Nils Bech to go meet his boyfriend Even (portrayed by Henrik Holm). Gallery References External links Official parish website Virtual Interior Sagene Church, 360° Panorama
Église de Sagene

L'église de Sagene (Sagene kirke) est un temple luthérien à Oslo dépendant de l'Église de Norvège ayant le statut d'église paroissiale. Elle a été construite en style néogothique par Christian Fürst en 1891, pour la communauté des ouvriers de langue finnoise qui peuplaient cet ancien faubourg de la ville. Elle se trouve dans le quartier de Sagene et possède une capacité de six cents places. La communauté paroissiale comptait 11 305 fidèles en 2006. Illustrations Liens externes (no) Site officiel de la paroisse Portail du protestantisme Portail d'Oslo Portail de l’architecture chrétienne
Frogner Church

Frogner Church (Norwegian: Frogner kirke) is a parish church in the Frogner borough of the city of Oslo, Norway. The congregation is part of the Oslo arch-deanery within the Diocese of Oslo in the Church of Norway. History Frogner Church was designed by the architect Ivar Næss (1878–1936) and built in 1907. The Church's main facade is made of granite, while the secondary facades against courtyards are made of brick. The church is integrated into a row of houses and apartment buildings. A chapel associated with the church was built in 1937–39 by the architect Johan Meyer. The Gimlehøyden district surrounding the church was built in the years 1916–1925 and designed by architects Harald Hals, Harald Aars and Lorentz Harboe Ree. The pulpit and the altar of clay stone were carved by Ivar Næss in 1907. It was decorated with gold mosaics by Per Vigeland in 1947. Vigeland also made the decorations at the organ gallery and the stained glass windows. Maria Vigeland completed the last window. The altar image as made by sculptor Valentin Kielland in 1907. Kielland also featured images of Olav the Saint, Martin Luther and Hans Nielsen Hauge. Kielland additionally designed the stone relief of the Lamb of God over the front door. In the side gallery there is a painting by Christian Skredsvig. Gallery References External links Frogner kirke website
Église de Frogner

L'église de Frogner (Frogner kirke) est un temple luthérien dépendant de l'Église de Norvège situé dans le quartier résidentiel de Frogner, à Oslo. L'église a le statut d'église paroissiale. Elle a été construite en style néoroman par Ivar Næss (1878-1936) en 1907 dans un quartier élégant en construction. Aujourd'hui, elle est flanquée d'immeubles. Sa façade, ornée d'une sculpture du Christ en bronze (1911), est en granite massif et la façade arrière donnant sur une cour est en briques. L'église a une capacité de 850 places. Illustrations Liens externes (no) Historique de l'église Portail d'Oslo Portail de l’architecture chrétienne Portail du protestantisme
Chiesa di Frogner

La chiesa di Frogner (Frogner kirke in norvegese) è una chiesa parrocchiale del quartiere di Frogner a Oslo in Norvegia. La chiesa fa capo alla diocesi di Oslo in seno alla Chiesa norvegese. Storia La chiesa di Frogner venne progettata dall'architetto Ivar Næss (1878–1936) ed edificata nel 1907. La facciata principale dell'edificio è realizzata in granito, mentre le facciate sono in mattoni. La chiesa è inserita in una schiera di palazzine e appartamenti. Una cappella connessa all'edificio venne costruita tra il 1937 e il 1939 dall'architetto Johan Meyer. All'interno, il pulpito e l'altare vennero scolpiti da Ivar Næss nel 1907. Venne quindi decorata con mosaici dorati opera di Per Vigeland nel 1947. Vigeland realizzò inoltre le decorazioni intorno all'organo e le vetrate. L'immagine sopra l'altare venne fatta dallo scultore Valentin Kielland nel 1907. Nella navata lateraIe è posizionato un dipinto di Christian Skredsvig. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Frogner Collegamenti esterni Sito ufficiale, su frognerkirke.no.
Risen (Svalbard)

Risen est une petite île norvégienne située à environ 1400 mètres au nord de l'île de Klovningen dans l'archipel des Nordvestøyane, au nord de la Terre Albert I, au nord-ouest du Spitzberg sur le Svalbard . Le nom de Risen (le troll) est une traduction du néerlandais De Reus (le géant), qui est ironique car le Risen est beaucoup moins grand que Klovningen. Risen mesure environ 300 mètres de long et le point le plus élevé est de 30 mètres au-dessus du niveau de la mer. A environ 3,9 km au nord-ouest de Risen se trouve Kobbskjera.deux rochers entourés de hauts fonds. Références Portail de la Norvège Portail de l’Arctique Portail des îles
Západní Špicberk

Západní Špicberk (norsky Spitsbergen) je s rozlohou 37 673 km² největší ostrov Špicberk a zároveň se jedná o největší ostrov Norska. Nejvyšším bodem ostrova je Newtontoppen (1713 m). Na ostrově leží hlavní město Špicberků Longyearbyen, další sídla jsou Barentsburg, Ny-Ålesund a Sveagruva. Žije zde 2 884 obyvatel. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Západní Špicberk na Wikimedia Commons
Spitsbergen

Spitsbergen (før 1969: Vestspitsbergen, nederlandsk: Spitsbergen, "Spidse fjelde") er Svalbards største ø med et areal på 37.673 km². Spitsbergen er mere end ti gange så stor som Hinnøya, og er dermed Norges største ø og den 36. største ø i verden. Den ligger vestligt i øgruppen og strækker sig nøjagtigt 400 km i nord-sydlig retning fra Verlegenhuken i nord til Sørneset i syd. På tværs er Spitsbergen næsten 220 km i øst-vestlig retning fra Kapp Payer i øst til Kvadehuken i vest. Rundt om kysten i vest og nord findes der nogle ganske få, mindre øer i et udpræget fjordlandskab. De fire længste fjorde og samtlige bosættelser på Svalbard ligger på Spitsbergen. Øen har alle øgruppens syv nationalparker. Longyearbyen har 2.075 indbyggere (2013), Barentsburg (russisk), Ny-Ålesund og Sveagruva, samt 10-12 polske forskere i Isbjørnhamna og 4-5 fastboende hotelværter i Pyramiden. Der har aldrig været større, permanente bosættelser på nogen af de andre øer. Bosættelserne fik sine stimuli fra fangst 1600-1850, udforskning fra 1880-1928, og minedrift 1906-2000. I nyere tid har forskning og turisterhverv haft stærkest vækst. Fra 1601 var der engelske og hollandske hvalfangststationer på øerne i nordvest, senere også længere mod syd – blandt andet med en norsk sommerstation i Green Harbour. Pomor-perioden med russisk fangst havde sin storhedstid i 1800-tallet. Udfordringer med havis og kommunikation har medført, at der aldrig har været landbaseret fiskeri her. Hele fiskefangsten er historisk set blevet landet i Europa. I nyere tid er fiskeriet stærkt beskyttet af Fiskeværnzonen ved Svalbard. Resterne af Golfstrømmen bringer varmt, atlantisk vand opover vestkysten og nordkysten af Spitsbergen og Nordaustlandet, som er mindre islagt end østkysterne af de samme øer. Spitsbergen er præget af fjeld og gletsjere og øst-vestgående elvdale i midten. Midten af øen fra Isfjorden og sydpå har yngre fjelde fra kvartær og tertiær og 65 millioner år gamle kulaflejringer tilknyttet de centrale bosættelser. Spitsbergen fik sit navn af hollænderen Willem Barents, som opdagede den i 1596. Han kaldte den West-Spitsbergen (Svalbard i sin helhed kaldte han Spitsbergen), efter de mange høje og spidse fjelde på øgruppen. Det højeste punkt er Newtontoppen, som er 1.713 moh. Nationalparker Der er syv nationalparker på Spitsbergen: Fauna Der lever både isbjørne, hvalroser, rensdyr, hvaler samt en lang række fugle på Spitsbergen. Se også Isfjorden Kilder Eksterne henvisninger
Nyugati-föld

Nyugati-föld, régebben Nyugati Spitzberga, (norvégul: Spitsbergen) a Norvégia fennhatósága alatt lévő Spitzbergák (Svalbard) szigetcsoport egyik szigete a Jeges-tengerben. Területe 39 044 km². Hogy megkülönböztessék a Spitzbergák szigetcsoporttól, régi neve, a West Spitsbergen a mai napig használatban van. A legmagasabb pontja a Newton-hegy, magassága 1717 méter. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Spitzbergen (Insel) című német Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Spitsbergen

Spitsbergen (nota anche col nome tedesco di Spitzbergen) è un'isola della Norvegia, la più estesa dell'arcipelago delle isole Svalbard. Geografia e storia Occupa un'area di 39 044 km² e su di essa si trova la maggior parte della popolazione dell'arcipelago, stanziata nei centri abitati di Longyearbyen, Barentsburg, Ny-Ålesund e Svea. Spitsbergen è bagnata a ovest dal Mare di Groenlandia, a sud dal Mare di Barents a est e a nord dal Mar Glaciale Artico. Il fiordo più lungo dell'isola di Spitsbergen è l'Isfjorden, le cui acque bagnano la maggior parte dei centri abitati dell'arcipelago. L'isola di Spitsbergen fu scoperta nel 1596 dall'esploratore neerlandese Willem Barents. Sull'isola vi sono anche alcune città fantasma: Advent City, Grumantbyen e Pyramiden, oltre che la stazione radio di Isfjord radio. Il nome dell'isola deriva dalle tre montagne chiamate Tre Corone. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Spitsbergen Collegamenti esterni Spitzbergen, su sapere.it, De Agostini. (EN) Spitsbergen, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.