NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Oslomarka

Oslomarka, „Osloský les“, často jen Marka, je kopcovitá oblast na hranicích norského hlavního města Oslo a přilehlých obcí, tvořená lesem, jezery a otevřenou krajinou. Její rozloha je 1 700 km² a spadá pod tři různé kraje: Oslo, Buskerud, Østfold a Akershus, a pod šestnáct různých obcí. Je využívána především pro rekreační účely, je hlavní turistickou oblastí pro zhruba čtvrtinu obyvatel celého Norska. Kromě toho se zde nachází jezero Maridalsvannet, které je zdrojem pitné vody pro devadesát procent obyvatel Oslo, a probíhá zde intenzivní těžba dřeva. Část území je v soukromých rukou, zbytek tvoří obecní lesy a původní almenninger „obecní půda“, taktéž spravovaná současnými obcemi. Oslomarka je předmětem zvláštního zákona zvaného Markalaven z roku 2009, který kromě ochrany přírody klade důraz na využití oblasti pro rekreaci, zemědělství a využití místních přírodních zdrojů. Stavení činnost podléhá zvláštnímu schválení Ministerstva klimatu a životního prostředí. K místní fauně náleží mimo jiné losi, jeleni, lišky, jezevci, z ptáků sovy, datli a orli. Oslomarka je rozdělena do následujících částí, v pořadí je od jihozápadu na jihovýchod: Kjekstadmarka Vestmarka Krokskogen Bærumsmarka Nordmarka Romeriksåsen Lillomarka Gjelleråsen Østmarka Sørmarka Oslo V rámci Oslo tvoří pod jménem Marka zvláštní území mimo obvody, které zahrnuje 301 km². Místní obyvatelé mají právo volit a být zvoleni v nejbližším městském obvodu. Část oblasti náležející k Oslo zahrnuje dvě třetiny městského území a nachází se na ní jeho geografický střed. Rekreace Oslomarka je využívána jako rekreační oblast pro pěší turistiku, lezectví, cyklistiku, plavání a sběr hub nebo lesních plodů, v zimě se zde dá běžkovat a bruslit. Značené stezky mají v souhrnu délku několika tisíc kilometrů a část z nich je vhodná i pro osoby s omezenou schopností pohybu nebo pro pohyb s kočárky. Modře značené stezky jsou určeny pro pěší, červené pro běžkování. Turistické využití se rozvíjelo především od konce 19. století a to v souvislosti s lyžařskými závody. V roce 1870 Norské turistické sdružení vytvořilo první značenou stezku z Sørkedalenu do Stubdalu a otevření železniční trati Holmenkollbanen v roce 1898 pak umožnilo snadný přístup obyvatel města do Marky. K velkému rozvoji tras došlo především po roce 1925. V 30. letech 20. století se začal používat název Oslomarka a v následných desetiletích docházelo k určitým proměnám toho, jaká všechna území do ní náleží. Na počátku 21. století se v oblasti nacházejí chaty Norského turistického sdružení, kde můžou členové přespat. Část z nich nabízí různé občerstvení, ale zbytek je provozován bez jakéhokoliv personálu. Také je v Oslomarce možné volně kempovat, ať už ve stanu, či pod širým nebem. Oslomarka je z velké části je snadno dostupná, a to i veřejnou dopravou. Vjezd soukromých motorových vozidel je zakázán, ale na hranicích je mnoho parkovišť. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Oslomarka na Wikimedia Commons
Marka (Oslo)

Marka ist der Name der bewaldeten und hügeligen Gebiete rund um Oslo. Oslomarka hat eine Fläche von ca. 1700 km² und liegt auf dem Gebiet von 17 Kommunen in den Fylker Oslo, Innlandet, Akershus, Buskerud und Østfold. Etwa 310 km² liegen innerhalb der Stadtgrenzen von Oslo. Der Rest verteilt sich auf die Kommunen Asker, Bærum, Nittedal, Nannestad, Gjerdrum, Lillestrøm, Lørenskog, Rælingen, Enebakk, Nordre Follo, Lier, Hole, Ringerike, Jevnaker, Lunner und Hobøl. Geschichte Im Jahr 2009 wurde ein eigenes Gesetz für die Marka verabschiedet, das sogenannte Markaloven (Gesetz über Naturgebiete in Oslo und den umliegenden Gemeinden). Es legt die Grenzen des Gebiets genauer fest, um somit die besonders zu schützende Landschaft abzugrenzen. Aufteilung Durch das Markaloven wurde Marka in elf Gebiete eingeteilt: Kjekstadmarka Vardåsmarka Vestmarka Krokskogen Bærumsmarka Nordmarka Lillomarka Romeriksåsene Gjelleråsmarka Østmarka Sørmarka Natur Die Marka hat viele kleine und hügelige Waldflächen, in denen sich viele große und kleine Seen befinden. Es wird vielerorts intensive Forstwirtschaft betrieben und einige der Gewässer dienen als Trinkwasserquellen für die Region um Oslo. Es sind nur kleine Gebiete der Marka besonders geschützt. Besonders zu nennen ist das Naturschutzgebiet Spålen-Katnosa, welches im Jahr 1995 nach mehr als 20 Jahren Diskussion unter Schutz gestellt wurde. Es umfasst 18,2 km² und beinhaltet einige der letzten Reste unberührter Natur in diesem Gebiet. Es existieren auch noch kleinere geschützte Gebiete in der Østmarka und Bærum. Obwohl das Gebiet stark touristisch genutzt wird, gibt es in einigen Teilen unter anderem noch Luchse, Biber, Elche und Hirsche. Weblinks Informationen über Freizeitaktivitäten in der Marka bei der Skiforeningen (norwegisch) Tourvorschläge für die Marka von der norwegischen Touristenvereinigung (norwegisch) Oslomarka im Oslo byleksikon (norwegisch) Einzelnachweise
Marka, Oslo

Marka is the name of the forested and hilly areas surrounding Oslo, Norway. It includes areas within the municipality of Oslo, but also large areas in Hole, Ringerike in Buskerud county and Jevnaker, Lunner, Nittedal, Bærum, Asker, and other municipalities in Akershus county. The name is actually just the finite form of mark (Norse mǫrk f) 'woodland, forest'. (See also Finnmark, Hedmark, Telemark, Marker and Aremark.) Though not designated a borough of Oslo, it is a major recreational area for the population of Oslo, and development in the area is for the most part prohibited. Despite being used frequently by many inhabitants of Oslo, especially at weekends, the fauna of marka includes species such as Eurasian lynx, gray wolf, Eurasian beaver, moose and roe deer. Oslomarka is the collective term usually used for all the recreational areas, comprising the contiguous areas of forest and open fields, around Oslo. Marka is the administrative name for the part of it that lies inside the city limits. Neighboring municipalities (most of which lie in Viken) do not have the same kind of administrative division as Oslo, and thus do not have any separate administrative arrangement for their parts of the area. The area within Oslo municipality is divided into two parts. The population and agricultural areas of Marka are located mainly in two valleys, Sørkedalen and Maridalen. Oslomarka is further divided into: Kjekstadmarka Vestmarka Krokskogen Bærumsmarka Nordmarka Romeriksåsen Lillomarka Gjelleråsen Østmarka Sørmarka Of these, Vestmarka, Kjekstadmarka, Romeriksåsene, Follomarka and Sørmarka lie almost entirely outside the city limits. References External links Official website
Oslomarka

Oslomarka est le nom des régions boisées et vallonnées entourant Oslo, en Norvège. Il comprend des zones de la municipalité d'Oslo, mais également de vastes zones de Hole, Ringerike, Jevnaker, Lunner, Nittedal, Bærum, Asker et d'autres municipalités des comtés de Buskerud et d'Akershus. Description Bien qu'il ne soit pas désigné comme arrondissement d'Oslo, il s'agit d'une zone de loisirs majeure pour la population d'Oslo, et le développement dans la région est en grande partie interdit. Bien qu'elle soit fréquemment utilisée par de nombreux habitants d'Oslo, en particulier le week-end, sa faune comprend des espèces telles que le lynx, le loup, le castor, l'orignal et le chevreuil. Le terme Oslomarka est généralement utilisé pour toutes les zones de loisirs autour d'Oslo. Marka est le nom administratif de la partie qui se trouve à l'intérieur des limites de la ville. Les municipalités voisines n'ont pas le même type de division administrative qu'Oslo et n'ont donc pas d'arrangement administratif distinct pour leurs parties de la région. La zone de la municipalité d'Oslo est divisée en deux parties. La population et les zones agricoles de Marka se localisent principalement dans deux vallées, Sørkedalen et Maridalen . Division d'Oslomarka Kjekstadmarka Vestmarka Krokskogen Bærumsmarka Nordmarka Romeriksåsene Lillomarka Gjelleråsen Østmarka Sørmarka Parmi ceux-ci, Vestmarka, Kjekstadmarka, Romeriksåsene, Follomarka et Sørmarka se trouvent presque entièrement en dehors des limites de la ville. Zones protégées Réserve naturelle de Delingsdalen Réserve naturelle de Krokskogen Réserve naturelle de Krokkleiva Réserve naturelle de Lillomarka Réserve naturelle de Ramstadslottet Réserve naturelle de Spålen-Katnosa Zone de conservation du paysage de Svartskog Réserve naturelle d'Østmarka Réserve naturelle de Høgsmåsan Réserve naturelle de Gjerimåsan Prekestolen et la réserve naturelle de Ryggevanna Réserve naturelle de Ravndalen Réserve naturelle d'Århanemyra Réserve naturelle de Pipra et Storrsjøhøgda Réserve naturelle de Rundkollen et Sortungsbekken Réserve naturelle de Paradiskollen Réserve naturelle de Rudskampen Réserve naturelle de Skotjernfjellet et Snellingsrøysene Voir aussi Notes et références Portail de la Norvège Portail d'Oslo
Glacier Ebba

Le glacier Ebba (en norvégien Ebbabreen) est un glacier du Svalbard. Toponymie Le glacier est nommé en l'honneur d'Ebba Hult De Geer, femme du géologue suédois Gerard De Geer (1848-1943). De Geer a exploré le Spitzberg à plusieurs reprises entre 1882 et 1910. Histoire Yves Vallette, Robert Pommier et J.A. Martin empruntent le glacier Ebba en 1946 pour accéder à la calotte glaciaire du Spitzberg. Notes et références Liens externes Ressource relative à la géographie : Norsk Polarinstitutt Portail des lacs et cours d'eau Portail de la montagne Portail de la Norvège Portail de l’Arctique
Gåsøyane

Gåsøyane are two small islands off Bünsow Land at Spitsbergen, Svalbard. They are located at the split of Isfjorden into the two branches Billefjorden and Sassenfjorden, about two kilometers off the headland of Gåsodden. Gåsøyane were included in the Gåsøyane Bird Sanctuary in 1973. References
Lamontøya

Lamontøya est une île norvégienne située dans le Ginevrabotnen, entre la baie de Lamontbukta et le Kapp Brown (Terre d'Olav V) au Svalbard. L'île est ainsi nommée d'après James Lamont (1828-1913), explorateur écossais. Références Portail de la Norvège Portail des îles Portail de l’Arctique
Lange Island

Lange Island (Norwegian: Langeøya) is the largest of the Bastian Islands in the Svalbard archipelago. It lies east of Wilhelm Island and northeast of Spitsbergen. The island is essentially a long series of low basalt cliffs measuring 6 kilometers (3.7 mi) from east to west, connected by sand bars. Its highest points, both unnamed, stand at its west and east ends, both reaching an elevation of 56 meters (184 ft) above sea level. The cliffs between then reach elevations of 40 to 45 meters (131–148 ft). The northwest end of the island is named Dove Spit (Norwegian: Doveneset) and the southwest end Lange Point (Norwegian: Langesporden, literally 'Lange Fishtail'). The closest neighboring islands are Ehrenberg Island about 500 meters (1,600 ft) to the north and Peschel Island about 900 meters (3,000 ft) to the southwest. The wildlife consists largely of polar bears. The Bastian Islands were discovered in 1867 by the Swedish-Norwegian polar explorer Nils Fredrik Rønnbeck, who was the first to sail around Spitsbergen. Most of the Bastian Islands were named during the First German North Polar Expedition in 1868, led by Carl Koldewey. One might assume the physical shape of the island to be the origin of its name (from Norwegian lang 'long'); however, the island is in fact named after Henry Lange, a German cartographer and publisher of many maps and an atlas. References
Langeøya

Langeøya est une île du Svalbard dans le Détroit d'Hinlopen. Elle fait partie de l'archipel des Bastianøyane dont elle est la plus grande île. Géographie L'île est toute en longueur (6 km), orientée est-ouest, alternant falaises et bancs de sable. Les îles les plus proches sont celles de Ehrenbergøya, située 500 m au nord et Pescheløya, située 900 m au sud-ouest. La pointe nord-ouest est nommée Doveneset (d'après Heinrich Wilhelm Dove, physicien allemand), la pointe sud-ouest est nommée Langesporden. Les sommets des falaises ne sont, quant à eux, pas nommés, comme dans la plupart des îles de l'archipel. Géologie Elle est formée de falaises de basalte. À l'est comme à l'ouest, l'île atteint les 56 m d'altitude. Les falaises plus au centre atteignent 40 m. Histoire L'île a été découverte en 1867 par Nils Fredrik Rønnbeck, un explorateur polaire suédo-norvégien, le premier à réussir à faire le tour du Spitzberg en bateau. L'île a été nommée lors de la première expédition polaire allemande en 1868. L'île doit son nom à Heinrich Lange, un cartographe allemand. Faune La faune de l'île se résume principalement aux ours polaires. Notes et références Portail de la Norvège Portail des îles Portail de l’Arctique
Abeløya

Abeløya (literalment: illa d'Abel) és una illa situada al grup d'illes del Rei Carles, a l'arxipèlag Svalbard, Noruega. Amb 13 km², és la tercera illa més extensa de les illes del Rei Carles. Va ser anomenada així en honor del matemàtic noruec Niels Henrik Abel. Abeløya està separada de Kongsøya per l'estret de Lydiannasundet. Referències
Abeløya

Abeløya ist eine der drei Hauptinseln der zu Spitzbergen gehörenden Inselgruppe König-Karl-Land. Sie ist die östlichste Insel des Archipels, mit einer Fläche von 13,2 km² deutlich kleiner als die beiden anderen Hauptinseln, Svenskøya und Kongsøya, und sehr flach. Von Kongsøya ist sie durch den Lydiannasund getrennt. Dem Südkap der Insel (Kap Schaudinn) ist das Eiland Berrøya vorgelagert. Abeløya ist seit 1973 Teil des Nordost-Svalbard-Naturreservats. Seit 1985 sind Reisen nach Abeløya zum Schutz der dortigen Eisbär-Population verboten. Die Insel ist auch als Nistplatz der Elfenbeinmöwe bekannt. Namensgeber der Insel war der norwegische Mathematiker Niels Henrik Abel. Erstmals betreten wurde Abeløya wahrscheinlich am 2. August 1898 von den Teilnehmern der deutschen naturwissenschaftlichen Helgoland-Expedition unter Leitung der Zoologen Fritz Römer und Fritz Schaudinn. Einzelnachweise
Abeløya

Abeløya es una isla del archipiélago Svalbard, Noruega. Con 13 km², es la tercera isla más extensa de las islas del Rey Carlos. Fue nombrada así en honor al matemático noruego Niels Henrik Abel.​ Abeløya está separada de Kongsøya por el estrecho de Lydiannasundet.​ Referencias
Abeløya

Abeløya (« l’île Abel ») est une des trois îles principales de l’archipel Kong Karls Land au Svalbard, bien qu’avec une superficie de 13,2 km2, elle soit clairement plus petite que les îles Svenskøya et Kongsøya. Depuis 1973, Abeløya fait partie de la réserve naturelle du Nordaustlandet. En 1985, l’accès en a été sévèrement restreint pour protéger la population locale d'ours polaires. L'île est également connue pour les mouettes blanches qui y nichent. L’île doit son nom au mathématicien norvégien Niels Henrik Abel (1802-1829). Les premiers à être venus sur cette île sont probablement les participants à l'expédition naturaliste allemande Helgoland placée sous la direction des zoologues Fritz Römer et Fritz Schaudinn, le 2 août 1898. Sources (de) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en allemand intitulé « Abeløya » (voir la liste des auteurs). (no) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en norvégien intitulé « Abeløya » (voir la liste des auteurs). Liens externes Ressource relative à la géographie : Norsk Polarinstitutt Portail de la Norvège Portail des îles Portail de l’Arctique
Abeløya

Abeløya (in italiano: isola di Abel) è un'isola facente parte dell'arcipelago delle Kong Karls Land, che a loro volta fanno parte delle isole Svalbard, in Norvegia. Geografia Abeløya si trova circa 275 km a nordest di Longyearbyen e a circa 80 km a sudest di Nordaustlandet. L'isola, disabitata, è la terza dell'arcipelago per dimensioni con un'area di 13,2 km² (dietro Kongsøya e Svenskøya) nonché quella più nordorientale ed è separata dalla stessa Kongsøya dallo stretto di Lydiannasundet. L'isola si compone di rocce sedimentarie del Mesozoico e basalto ed ha una vegetazione molto scarsa. Storia L'intero arcipelago forse fu scoperto già nel 1617 da un cacciatore di balene inglese di nome Thomas Edge, che avrebbe chiamato la zona Wiches Land. La notizia è incerta, ma ad ogni modo la scoperta cadde poi nel dimenticatoio. Nel 1853 l'arcipelago fu riscoperto di nuovo dal cacciatore di foche norvegese Erik Eriksen, che però lo avvistò solo da lontano senza avvicinarsi ad esso. Abeløya fu poi visitata dai partecipanti di diverse spedizioni, tra cui quelli della spedizione naturalista Helgoland guidata dagli zoologi e biologi tedeschi Fritz Schaudinn e Fritz Römer nel 1898. Il suo nome deriva dal matematico norvegese Niels Henrik Abel. Dal 1973 è una riserva naturale delle Svalbard nord-orientali, mentre dal luglio 1985 l'accesso e la navigazione intorno all'isola sono stati fortemente limitati per proteggere la popolazione locale non solo di orsi polari, ma anche di gabbiani d'avorio che qui fanno il nido. Note Voci correlate Riserva naturale delle Svalbard nord-orientali
Abeløya

Abeløya is een onbewoond eiland in de Barentszzee. Het is een van de drie belangrijkste eilanden van de archipel Kong Karls Land in Spitsbergen. Abeløya is het meest oostelijk gelegen eiland van de archipel en is aanzienlijk kleiner dan de andere twee grote eilanden, Svenskøya en Kongsøya. Abeløya werd onderdeel van het Natuurreservaat Noordoost-Spitsbergen bij de oprichting ervan in 1973. In 1985 werd verkeer verboden op het eiland. Het eiland is vernoemd naar de Noorse wiskundige Niels Henrik Abel (1802-1829).
Abeløya

Abeløya – wyspa w archipelagu Svalbard na Morzu Barentsa, wchodząca w skład Ziemi Króla Karola. Powierzchnia wyspy wynosi 13,2 km². Wyspa jest niezamieszkana. Została nazwana na cześć matematyka Nielsa Henrika Abela. Zobacz też Wyspa Szwedzka Wyspa Królewska Przypisy
Абелёйа

Абелёйа (норв. Abeløya) (о. Абеля) — Один из 5 островов (третий по величине), группы островов Земли Короля Карла, архипелага Шпицберген (интегрированной заморской территории Норвегии) в Северном ледовитом океане, в Баренцевом море, площадью в 13,2 км². Необитаемый остров, совместно с другими островами группы входит в состав заповедника Нордауст-Свальбард, высадка на остров строго запрещена. Составляет 3,98% от территории группы островов Земли Короля Карла и 0,02% от территории архипелага Шпицберген. Расположен в 12,5 км. к востоку от о. Конгсёйа (главного острова Земли Короля Карла), который разделяет пролив Людианнасун, он же является ближайшим к нему островом и сушей. Остров получил своё название в честь норвежского математика Абеля. В августе 1930 года остров посетило судно «Братваг», члены экипажа отмечали, что остров состоит «из невысоких базальтовых скал». Удалённость острова от основных географических точек и объектов цивилизации Удалённость к западу от других островов своей группы (Земли Короля Карла): о. Свенскёйа — 72 км.; о. Хельголандёйа — 37 км.; о.Тирпитсёйа — 39,5 км. Ближайший остров архипелага Шпицберген, не входящий в группу островов Земли Короля Карла и Земля о. Северо-Восточная Земля (м. Мон), находится в 99 км. к северо-западу и разделяет пролив Эрик Эриксен. Ближайшая земля на севере — о. Белый (м. Андре), находится на расстоянии 116,5 км. к северу. Ближайшая земля на юге — о. Надежды (м. Бейсарен), расположен в 274 км. к югу. На нём же находится ближайшее поселение — (метеостанция Хопен-радио). Ближайший населённый остров — о. Западный Шпицберген (м. Пайер), расположен в 184 км. к западу. Ближайший населённый пункт (с портом и аэропортом) — п. Свеагрува (рабочий посёлок), расположен в 321 км. к западу на о. Западный Шпицберген. Ближайший город — Лонгьир (столица Шпицбергена), расположен в 327 км. к западу на о. Западный Шпицберген. Ближайший соседний Архипелаг, а также территория иностранного государства — Земля Франца-Иосифа (о. Земля Александры, Россия), расположен в 334 км. к северо-западу. Ближайший материк и часть света — Евразия (Европа, побережье Норвегии), расположена в 874,5 км. к югу. Расстояние до столицы Норвегии (г.Осло) — 2217 км. к югу. См. также Земля Короля Карла Список островов архипелага Шпицберген Примечания
Abeløya

Abeløya är en liten ö i ögruppen Kong Karls land i nordöstra Svalbard. Ögruppen Kong Karls land har den största populationen av isbjörn i hela Svalbard. Geografi Abeløya ligger cirka 275 km nordöst om Longyearbyen och cirka 80 km sydöst om Nordaustlandet i Barents hav i Norra ishavet. Den obebodda ön har en area på cirka 13,2 km² och utgör den östligaste ön i ögruppen : Ön består av sedimentära bergarter från Mesozoikum och basaltsten och har endast mycket lite växtlighet : Förvaltningsmässigt ingår Abeløya i naturreservatet Nordaust-Svalbard naturreservat : Historia Ögruppen upptäcktes möjligen redan 1617 av engelske valfångaren Thomas Edge som då döpte området till Wiches Land . Ögruppen föll därefter i glömska. 1853 återupptäckte norske sälfångaren Erik Eriksen ögruppen igen utan att närma sig den. Abeløya är namngiven efter norske matematikern Niels Henrik Abel. Abeløya besöktes därefter av flera expeditioner däribland en engelsk under ledning av Arnold Pike 1897 och tyska "Helgolandexpeditionen" under ledning av Römers och Schaudinns 1898. 1930 besöktes ön av den norska "Franz Josef Land Expedition" under ledning av G. Horn. 1973 inrättades Nordaust-Svalbard naturreservat. Den 1 juli 1985 instiftades totalt landstigningsförbud på hela ögruppen. Förbudet gäller alla öar och skär och inkluderar även havsområdet 500 meter från land . Källor Conway, W. M (1906). No Man’s Land: A History of Spitsbergen from Its Discovery in 1596 to the Beginning of the Scientific Exploration of the Country. Cambridge: At the University Press. https://archive.org/details/nomanslandahist01conwgoog Externa länkar Om Kong Karls Land
Rogne Church

Rogne Church (Norwegian: Rogne kyrkje) is a parish church of the Church of Norway in Øystre Slidre Municipality in Innlandet county, Norway. It is located in the village of Rogne. It is the church for the Rogne parish which is part of the Valdres prosti (deanery) in the Diocese of Hamar. The white, wooden church was built in an octagonal design in 1857 using plans drawn up by the architect Christian Heinrich Grosch. The church seats about 200 people. History The earliest existing historical records of the church date back to the year 1327, but the church was not built that year. The first church in Rogne was a wooden stave church that was likely built during the 13th century. This church was located about 1.75 kilometres (1.09 mi) north of the present church site. The stave church was a long church with a rectangular nave and a somewhat narrower choir extension. The church was oriented with the choir to the east. Both the nave and the choir had a raised central space with a tower on the roof above. The church was surrounded by an open-air corridor. Around 1700, the corridor was removed. In 1780, the old church was torn down and replaced with a new timber-framed cruciform church building on the same site. The new church was consecrated on 9 November 1780. Over the years, this church became too small for the congregation, plus there was no room for the expansion of the graveyard. The ground was also rather steep and wet. In 1848, permission was sought to build a new church in a new location. On 3 April 1856, permission was finally granted to build a new church on a new site about 1.75 kilometres (1.09 mi) to the south. Christian Heinrich Grosch was hired to make designs for the new wooden octagonal church. The lead builders were Knut Hovihaugen and Erik Kleiven. Wood for the church was cut in the autumn and winter of 1855–1856. Construction began in 1856 and continued until the autumn of 1857. In 1857, the new building was consecrated by the Provost Aabel who was the acting Bishop at that time. The nave is an octagon shape with a church porch extension on the west side and a choir and sacristy extension on the east side. The old church was torn down in 1857 after the new building was completed. Media gallery See also List of churches in Hamar References