NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Reinli stavkirke

Reinli stavkirke er en étskibet stavkirke (langkirke) som ligger i landsbyen Reinli i Sør-Aurdal kommune i Innlandet, Norge. Det har været dateret til sidste halvdel af 1200-tallet eller på begyndelsen af 1300-tallet, mens mens en nyere dendrokronologiske analyser indikerer at den er bygget efter 1326. Ved en arkæologisk udgravning i 1971/1972 under kirkegulvet blev der fundet spor efter det som kan være to tidligere kirker. Det blev også fundet mønter fra Håkon Håkonssons regeringstid 1250-1263. Se også Stavkirker i Norge Referencer Eksterne henvisninger Reinli stavkirke på Riksantikvarens hjemmeside kulturminnesok.no
Stabkirche Reinli

Die Stabkirche Reinli (norwegisch Reinli stavkirke) ist eine norwegische Stabkirche, die etwa 30 Kilometer südöstlich von Fagernes in Valdres steht. Geschichte Erstmals urkundlich erwähnt wurde sie im Jahre 1237, lässt sich aber auf die zweite Hälfte des 13. Jahrhunderts datieren. Archäologische Untersuchungen ergaben, dass sie auf einer älteren christlichen Begräbnisstätte errichtet wurde. Die Kirche ist vermutlich ein Nachfolgebau einer Kirche, die einem Brand zum Opfer gefallen ist. Im Mittelalter wurde die Kirche mit einer Apsis und einem Laubengang erweitert. Im 17. und 18. Jahrhundert wurde die Kirche mehrmals umgebaut. Restaurierungsarbeiten von 1880 und 1970 erzeugten die heutige Form, trotzdem ist der größte Teil der mittelalterlichen Bausubstanz erhalten geblieben. Architektur Die Kirche ist doppelt so lang wie breit und hat vermutlich seit ihrer Entstehung einen kleinen Dachreiter. Das Dach ist im Gegensatz zu anderen Stabkirchen mit querverlaufenden Teilen gebaut worden und es wurde später eine Decke eingezogen. Die Kirche hat ein West- und ein Südportal, die aus Halbsäulen mit Pilaster bestehen. Das Türblatt des Westportal hat Eisenbeschläge aus dem Mittelalter. Siehe auch Liste der Stabkirchen Literatur Yasuo Sakuma und Ola Storsletten: Die Stabkirchen Norwegens, Meisterwerke nordischer Baukunst, Bechtermünz Verlag, Augsburg 1997, ISBN 3-86047-239-9 Claus Ahrens; Die frühen Holzkirchen Europas, Stuttgart 2001. ISBN 3-8062-1397-6 Leif Anker: Middelalder i tre, Stavkirker i Kirker i Norge bind 4, Oslo 2005, ISBN 82-91399-16-6 L. Dietrichson: De norske Stavkirker, Kristiania 1892 Weblinks Stabkirche Reinli auf stavkirke.info Stabkirche Reinli auf kulturminnesok.no Stabkirche Reinli auf reinli.no Stabkirche Reinli auf miljostatus.no Kirchspiel und Stabkirche Reinli in Hedalen auf hedalen.no Stabkirche Reinli auf www.valdressamband.org in Valdres Samband (englisch) Sigrid Christie, Ola Storsletten und Anne Marta Hoff: Reinli gamle kirke in Norges Kirker beim NIKU Stabkirche Reinli auf snl.no im Store norske leksikon
Stavkirke de Reinli

La stavkirke de Reinli (en norvégien : Reinli stavkyrkje) est une stavkirke (« église en bois debout ») érigée à Reinli (aujourd'hui dans la commune de Sør-Aurdal - comté d'Oppland) au cours de la deuxième moitié du XIIIe siècle. Liens externes Ressource relative à la géographie : Sentralt stadnamnregister Ressource relative à la religion : Kirkebyggdatabasen Ressource relative à l'architecture : Kulturminne Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Norvège
Reinli stavkirke

Kościół klepkowy w Reinli (Reinli stavkirke) – kościół klepkowy (słupowy), znajdujący się w norweskiej miejscowości Reinli, w gminie Sør-Aurdal, w okręgu Oppland. Jest prawdopodobnie trzecim kościołem wybudowanym w tym samym miejscu. Po raz pierwszy kościół w Reinli został wspomniany przez Olafa II Świętego, który w 1023 roku odwiedził osadę. Prawdopodobnie już przed rokiem 1000 na miejscu dzisiejszego kościoła znajdowała się świątynia pogańska. Datowanie radiowęglowe pozwoliło określić datę budowy kościoła na rok 1190. Badanie to stanowiło zaprzeczenie wcześniejszych datowań przeprowadzanych na podstawie porównania technik konstrukcyjnych z innymi kościołami klepkowymi Norwegii. Pozwoliły one określić czas powstania budowli na okolice roku 1326. Kościół mógł więc zostać przebudowany w XIV wieku z wykorzystaniem XII-wiecznych elementów wcześniejszej konstrukcji. Zachowało się pisemne potwierdzenie istnienia świątyni z roku 1327. W latach 1976–1977 zostały przeprowadzone prace restauracyjne. W kościele nie ma elektrycznego oświetlenia ani ogrzewania. Od czasu reformacji świątynia należy do Kościoła Norweskiego.
Reinli stavkyrka

Reinli stavkyrka är en stavkyrka i Sør-Aurdals kommun i Innlandet fylke, Norge. Kyrkobyggnaden Stavkyrkan är en enskeppig salkyrka där långhus och kor har samma bredd. Byggnaden har öst-västlig orientering och täcks av ett sadeltak som är gemensamt för långhus och kor. På taket vilar en takryttare. Kyrkan uppfördes vid slutet av 1200-talet eller början av 1300-talet. Vid en ombyggnad 1884-1885 blev interiören helt förändrad. Åren 1976-1977 renoverades kyrkan invändigt och utvändigt. Elektrisk belysning och uppvärmning saknas. Inventarier Dopfunten av täljsten i romansk stil är från medeltiden. Altartavlan är ett helgonskåp från omkring år 1300. Predikstolen är från år 1700. Orgeln är från 1790 och fanns från början i Bagn kirke. 1879 kom den till Reinli. Referenser Reinli stavkirke i Stavkirke.info Reinli gamle kirke i Norges Kirker Reinli stavkirke på kulturminnesok.no Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Reinli stavkyrka.
Torpo stavkirke

Torpo stavkirke er en treskibet stavkirke af borgundtypen med et hævet midterrum. Kun kirkeskibet fra den oprindelige kirke er bevaret, og den har også haft, som også har haft kor og apsis. Den står i Torpo i Ål kommune i Hallingdal, i tidligere Buskerud, nu Viken fylke. Lorentz Dietrichson klassificerer stavkirken som en treskibet stavkirke "af den mangesøjlede gruppen". Træ i den ældste del af kirken er dateret til omkring 1160 ved hjælp af dendrokronologi, men den er sandsynligvis opført lidt senere end dette. Dietrichson opgav oprindelig seks søjler på hver langside og to på hver af de korte sider, i alt 16 søjler, alle med samme indbyrdes afstand. Søjlerne danner et midtskib med forhøjet tag og fire siderum med lavere skråtrag. Bugge og Mezzanotte placerer Torpo stavkirke (sammen med Heddal stavkirke) som bindeled eller overgangsformer mellem "borgundgruppen" og "kaupangergruppen", fordi den har karaktertræk fra begge typer. I 1880 blev der rejst en ny kirke i lafter med udvendig beklædning mod nord for den gamle stavkirke, efter tegninger af arkitekt F. von der Lippe. Se også Stavkirker i Norge Referencer Eksterne henvisninger Torpo stavkirke på Riksantikvarens hjemmeside kulturminnesok.no
Stabkirche Torpo

Die Stabkirche Torpo in Torpo, einem Ortsteil von Ål, ca. 30 Kilometer nordöstlich von Geilo in der Provinz Buskerud, ist eine norwegische Stabkirche. Sie ist die einzige erhaltene Stabkirche aus Hallingdal, die nicht transloziert wurde. Geschichte Urkundlich erwähnt wurde sie erstmals 1310, lässt sich aber dendrochronologisch auf etwa 1200 datieren und ist vermutlich ein Nachfolgebau einer früheren Holzkirche, von der einige Bretter mit Schnitzereien im Urnes-Stil, benannt nach der Stabkirche Urnes, gefunden wurden. 1880 sollte sie vollständig abgerissen und durch einen neuen Kirchenbau ersetzt werden. Der private Altertumsverein Foreningen til norske Fortidsminnesmerkers Bevaring, der bereits die Stabkirche Wang vor dem Abriss rettete, setzte sich für die Erhaltung der Kirche ein. Die Kirche wurde stark verändert und ist heute nur noch der kleine Rest des ursprünglichen Bauwerks. Die Kirche hatte früher einen Laubengang, einen schmalen Chor und vermutlich eine Apsis. Wann der Laubengang abgebaut wurden, ist nicht bekannt. Ebenso ist nicht dokumentiert, ob die Kirche Dachreiter besaß. Der Chor aus dem 13. Jahrhundert wurde 1880 entfernt. Deshalb hat die Kirche heute eine turmartige Erscheinung. Gegenüber liegt die Kirchenstube, ein Raum zum Aufwärmen der Kirchgänger im Winter. Die undichte Kirche hatte keine Heizung und konnte im Winter sehr kalt werden. Dort konnte auch der mitgebrachte Proviant verzehrt werden. 1970 wurde die Kirchenstube dem Verein für norwegische Denkmalpflege geschenkt und konnte 1982 neben der Stabkirche wieder eröffnet werden. Bemalung Die Kirche hat eine sehr bekannte Baldachinbemalung aus Leimfarbe auf Kreidebasis. In der Mitte ist Jesus Christus abgebildet und je in einer Ecke das Symbol (Mensch, Adler, Löwe, Stier) eines Evangelisten. Seitlich von Jesus Christus sind die zwölf Apostel aufgemalt. Weiter unten ist das Martyrium der heiligen Margaretha dargestellt. Siehe auch Liste der Stabkirchen Literatur Yasuo Sakuma und Ola Storsletten: Die Stabkirchen Norwegens, Meisterwerke nordischer Baukunst, Bechtermünz Verlag, Augsburg 1997, ISBN 3-8604-7239-9 Weblinks Stabkirche Torpo bei Fortidsminneforeningen
Torpo Stave Church

Torpo Stave Church (Norwegian: Torpo stavkyrkje) is a stave church located in Torpo, a small village in Ål municipality in Buskerud county, Norway. Torpo is located along Norwegian National Road 7, the Norwegian national road which runs between Oslo and Bergen. History Built in 1192, the Torpo Stave Church is the oldest building within the valley and traditional district of Hallingdal. The church was dedicated to Saint Margareta. The stave church was purchased by the municipality in 1875. It was initially planned to expand it with an annex to the east, but in 1879 it was decided instead to modernize the interior with new ceiling and gallery. Following protest from the Ancient Monuments Society (Fortidsminneforeningen), the municipality decided to build a new church (Torpo Kyrkje) on the adjacent property. The new church was built north of the old one with the two churches standing side by side. Runic inscription N 110 The Torpo Stave Church is one of two stave churches that are signed by their craftsmen, the other being the church at Ål. In both churches a runic inscription reads: Thorolf built this church. The full runic inscription in the Torpo Stave Church, which is listed as N 110 in the Rundata catalog, reads: §A þorolfr : gærþi : kirku þesa ÷: askrimr ÷ hakon ÷ ælikr ÷ pal ¶ æinriþi ÷ siønti ÷ þorolfr §B þorer ÷ ræist §C olafr This translates as "Þórolfr made this church. Ásgrímr, Hákon, Erlingr, Páll, Eindriði, Sjaundi, Þórulfr. Þórir carved. Ólafr." Gallery References Further reading Bugge Gunnar. Stavkirker, Stave Churches in Norway (Dreyers Forlag. Oslo: 1983) ISBN 82-504-2072-1 Christie, Sigrid and Haakon. Norges kirker – Buskerud (Norske Mindesmerker. Oslo: 1981) ISBN 82-05-13123-6 Dietrichson, Lorentz. Norske Stavkirker: Studier Over Deres System, Oprindelse Og Historiske Udvikling (Kristiania: 1892) New edition: (Gregg Publishing; 1971) ISBN 0-576-19100-0 Leif Anker (2005) The Norwegian Stave Churches (Oslo: Arfo Forlag) ISBN 978-8291399294 External links Torpo Stave Church in Stavkirke.org Torpo Stave Church photo gallery
Stavkirke de Torpo

La stavkirke de Torpo, située entre Geilo et Gol, présente un style différent et plus simple que celui des stavkirker comme Heddal ou Borgund. Elle est dédiée à sainte Margaret et, selon des analyses dendrochronologiques, daterait d'après 1192 ; c'est la plus vieille stavkirke de la vallée de Hallingdal. Le porche sculpté et les peintures du plafond remontent au XIIIe siècle. Elle porte une inscription runique disant : « Torolf a construit cette église ». Lorsque la nouvelle église fut construite en 1880 à proximité, des parties du chœur de la stavkirke furent réutilisées comme matériau de construction. Liens externes (nn) Torpo stavkyrkje (Kulturminnesøk) Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Norvège Portail de l’archéologie
Torpo stavkirke

Kościół klepkowy w Torpo (Torpo stavkirke) – kościół klepkowy (słupowy), znajdujący się w norweskiej miejscowości Torpo, w gminie Ål, w okręgu Buskerud. Kościół został wzniesiony w 1192 roku. Jest najstarszym spośród siedmiu kościołów klepkowych w dolinie Hallingdal, które zachowały się do naszych czasów. Na stropie świątyni zachowały się XIII-wieczne zdobienia. Jest jednym z dwóch zachowanych "podpisanych" kościołów klepkowych. Runiczny inskrypcja brzmi: Thorolf zbudował ten kościół.
Zone de conservation des plantes Fyrsteilene

La zone de conservation des plantes Fyrsteilene est une réserve naturelle norvégienne, dans la municipalité de Nesodden du comté d'Akershus. Description La réserve naturelle comprend Fyrsteilene, l'une des îles de l'archipel de Steilene dans la municipalité de Nesodden. L'île a été protégée en 2008 pour préserver les espèces végétales rares et leur habitat. Les communautés de terres sèches calcaires et de boutons rocheux sont les communautés végétales dominantes. Lors d'une enquête en 2002, 81 espèces ont été trouvées, dont plusieurs sont rares. Entre autres : le Lepidium draba, le Rubus Chamaemorus et la Veronica spicata et, cette dernière est sur la liste rouge comme hautement menacé . Le lieu a une grande valeur pédagogique. Galerie Voir aussi Ressources relatives à la géographie : Common Database on Designated Areas Naturbase World Database on Protected Areas Références et notes (no) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en norvégien intitulé « Fyrsteilene plantefredningsområde » (voir la liste des auteurs). Liens externes (no) Fyrsteilene plantefredningsområde Miljødirektoratet - Site Naturbase Portail de la Norvège Portail de la conservation de la nature Portail du monde maritime
Eidsfossen Hydroelectric Power Station

The Eidsfossen Hydroelectric Power Station (or Eidsfossen kraftstasjon) is a decommissioned hydroelectric power station in Tynset Municipality in Innlandet county, Norway. The power station is located in the Kvikne Forest (Kvikneskogen), near Kvikne. It utilized a drop of 48 meters (157 ft) on the Orkla River. The power plant was built to supply electricity to the Røstvangen Mines and built from 1915 to 1917, when it became operational. The plant was decommissioned in 1999. An information sign about the power plant has been set up at a rest area along Norwegian National Road 3, and the old dam construction for the plant can be seen from the same route 5 kilometers (3.1 mi) south of Yset. References External links Virtual tour Archived 2018-07-24 at the Wayback Machine of the Eidsfossen Hydroelectric Power Station Photos of the decommissioned power station
ГЕС Ростен

ГЕС Ростен (норв. Rosten kraftverk) — гідроелектростанція у південній частині Норвегії. Знаходячись перед ГЕС Harpefossen, входить до складу каскаду на річці Гудбраннсдалслоген, яка дренує озеро Lesjaskogsvatnet (Lesjavatn) та біля Ліллегаммеру завершується у озері Мйоса, котре має сток через Ворму, праву притоку найдовшої річки країни Гломми (басейн Осло-фіорду). Можливо відзначити, що Lesjaskogsvatnet відоме своєю біфуркацією, оскільки дає також початок річці Раума (впадає до Romsdalsfjord на протилежному березі країни від Осло-фіорду). Течія Гудбраннсдалслогену має в цілому доволі спокійний характер, проте на одній із ділянок річка проходить через ущелину Ростен, де утворюється значний перепад висот. Для його використання з метою виробництва електроенергії річку перекрили бетонною греблею висотою 20 метрів та довжиною 95 метрів. Вона утримує невелике — 1,1 млн м3 — водосховище та спрямовує ресурс у прокладений по лівобережжю в обхід ущелини дериваційний тунель довжиною 4,1 км. Машинний зал спорудили у підземному варіанті, при цьому доступ до нього здійснюєтся через тунель завдовжки 0,32 км. Основне обладнання станції становлять три турбіни типу Френсіс загальною потужністю 80 МВт (по одній з показниками 8,5 МВт, 20 МВт та 51,5 МВт), які при напорі у 103,5 метра повинні виробляти 192 млн кВт-год електроенергії на рік. Відпрацьована вода повертає в річку по відвідному тунелю довжиною 0,4 км. Видача продукції відбуває по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 122 кВ. Проект реалізували Oppland Energi (72 %, в свою чергу належить групі E-CO та компанії Eidsiva Vannkraft — 61 % та 39 % відповідно) та Eidefoss (28 %). Станцію ввели в експлуатацію у березні 2018 року. Примітки
ГЕС Eiriksdal

ГЕС Eiriksdal – гідроелектростанція у південній частині Норвегії за сотню кілометрів на північний схід від Бергену. Поряд з ГЕС Гейангер K5 відноситься до гідроенергетичного комплексу, історія створення та розвитку якого пов’язана з забезпеченням алюмінієвого комбінату в Гейангері на березі Høyangsfjorden (виступаюча на північ затока Согнефіорду – найбільшого норвезького фіорду). У 1936 році на північний схід від Гейангеру ввели в експлуатацію ГЕС К2 потужністю 12 МВт (в 1955-му збільшена до 25 МВт). Її машинний зал розташовувався біля злиття Gautingsdalelva та Eiriksdalselva (правий та лівий витоки річки Daleelva, яка тече у Høyangsfjorden), а забір води відбувався із спорудженого на Eiriksdalselva водосховища Roesvatn. Для накопичення ресурсу вище по течії облаштували сховища Hogsvatn та Norddalsvatn, на виході з яких працювали малі ГЕС К3 і К4 (потужність 4 МВт та 2 МВт відповідно). На початку 21 століття вирішили значно підсилити схему, спорудивши ГЕС Eiriksdal, яка б замінила К2 та К3 (крім того, на заміну К4 призначалась мала ГЕС Маккорен). Забір ресурсу для нової станції відбувається зі сховища Hogsvatn, від якого прокладено тунель довжиною 3 км до нового машинного залу, облаштованого у гірському масиві біля устя Eiriksdalselva. Зал має розміри 53х15 метрів при висоті 35 метрів, а доступ до нього персоналу здійснюється через тунель довжиною 0,6 км. Основне обладнання ГЕС становлять одна турбіна типу Пелтон потужністю 30 МВт та одна турбіна типу Френсіс потужністю 50 МВт. При напорі у 568 метрів вони повинні забезпечувати виробництво 320 млн кВт-год електроенергії на рік. Накопичення ресурсу для роботи станції здійснюється у цілому ряді сховищ – окрім вже названих Hogsvatn (можливе коливання рівня поверхні між позначками 687 та 694 метри НРМ) та Norddalsvatn (від 777 до 804 метрів НРМ) це також Kaldosvatn (703/714), Stolsvatn (739/771), Hardbakkavatn (785/831) Nedre Gruvlebotnvatn (777/811) та Ovre Gruvlebotnvatn(834/872). По мірі потреби вони випускають воду через типові для Норвегії дренажні тунелі, котрі дозволяють спрацьовувати рівень поверхні нижче за природний поріг, після чого ресурс прямує далі існуючими водотоками до Hogsvatn (перші три водойми) та Norddalsvatn (дві інші). Можливо також відзначити, що після виводу станції К2 озеро Roesvatn продовжує працювати у складі системи, яка може подавати ресурс зі сточища Eiriksdalselva до згаданої вище ГЕС Гейангер K5. Примітки
Ulvøya (Hole)

Ulvøya est une île de la commune de Hole , dans le comté de Buskerud en Norvège. Description L'île de 0,3 km2 est située dans le Steinsfjorden (en), juste au nord de Sundvollen. C'est maintenant une zone résidentielle. Le substratum rocheux de l'île est, comme ailleurs dans la région, du grès rouge de Ringerike. L' inscription runique sur l' Alstadsteinen d'Østre Toten indique que la pierre elle-même provient d'Ulvøya. Il y a plusieurs pierres runiques dans la région orientale qui sont sculptées dans le grès de Ringerike. Galerie Voir aussi Ressource relative à la géographie : Sentralt stadnamnregister Notes et références Liens internes Liste des îles de Norvège Portail de la Norvège Portail des îles
Byparken

Byparken ("het stadspark") is een park in het centrum van de Noorse stad Bergen. Het park ligt aan de westkant van de achthoekige vijver Lille Lungegårdsvannet en loopt door in oostelijke richting langs de oevers van de vijver. Het maakt deel uit van een as die als een groene long door het centrum van Bergen loopt, vanaf het theatergebouw Den Nationale Scene in zuidoostelijke richting naar de centrale openbare bibliotheek. In het park staan Japanse kersenbomen en een muziekkoepel. Ook staat in het park een standbeeld van de componist Edvard Grieg (1917); een fontein met een beeld van een huilend jongetje, Grinegutten (1948); en een moderne sculptuur ter nagedachtenis aan de componist Harald Sæverud (2000). In het park, aan de vijver Lille Lungegårdsvannet, ligt het plein Festplassen. Dit plein wordt gebruikt voor verschillende evenementen, zoals de jaarlijkse viering van de nationale feestdag op 17 mei. Aan de westkant van het park ligt het plein Ole Bulls plass. Aan het park staat onder meer het Vestlandske kunstindustrimuseum (1896), een museum voor decoratieve kunst uit west-Noorwegen, en Telegrafbygningen (1927), oorspronkelijk een gebouw van de Noorse telegraaf- en telefoondienst, nu een winkelcentrum. Bij het park is een halte van de lightrail-verbinding Bybanen, in 2010 geopend. Het is het noordelijke begin- en eindpunt van deze tramlijn. Geschiedenis Byparken stamt uit 1865 en was het eerste openbare park van Bergen. Het store park ("grote park"), zoals het oorspronkelijk heette, werd aangelegd nadat een stadsbrand in 1885 een groot deel van het centrum van Bergen wegvaagde. In het gebied dat door brand verwoest was, werden twee kaarsrechte nieuwe straten aangelegd, Christies gate en Olav Kyrres gate, met daar tussenin een park, het huidige Byparken. Het park was oorspronkelijk symmetrisch ingericht, in romantische stijl, met smeedijzeren hekken en bochtige paadjes. In 1886 werd een muziekkoepel door een Noorse zakenman aan Bergen cadeau gedaan en in het park geplaatst. In 1896 werd, in het kader van de tentoonstelling Bergensutstillingen, een permanent tentoonstellingsgebouw naast het park gebouwd. Deze Permanenten huisvest nu het Vestlandske kunstindustrimuseum. In 1902 werd aan de museumgevel aan parkkant een beeld van de schilder I.C. Dahl toegevoegd. Het park werd in 1916 herontworpen. Het oorspronkelijke romantische ontwerp werd vervangen door rechte paden en geometrische plantenbedden.
Skagerrak-Arena

Die Skagerrak-Arena ist ein Fußballstadion in der norwegischen Stadt Skien. Der Fußballverein Odds BK trägt hier seine Heimspiele aus. Die Stadt und Kommune Skien liegt in der südlichen Provinz Telemark. Das Stadion steht im Stadtteil Falkum, dies ist auch der Spitzname der Spielstätte. Die Sportstätte trug bis zu dem Umbau den Namen Odd-Stadion. Geschichte Die Anlage wurde 1923 eröffnet und von 2006 bis 2008 wurde es renoviert und erweitert. Zur Finanzierung eines Teils verkaufte man auch die Namensrechte an den Energiekonzern Skagerak Energi, der schon seit 1995 Hauptsponsor des Vereins ist. Dieser Sponsoringvertrag läuft mindestens bis in das Jahr 2017. Die Skagerrak-Arena bietet 11.767 Plätze. Es ist das einzige Stadion in Norwegen, in dem Mülltrennung durchgeführt wird. Im alten Odd-Stadion waren es rund 8.600 Zuschauerplätze. Nun besteht die Anlage aus drei neuen, doppelstöckigen Rängen und der alten Haupttribüne. Bei dem Umbau drehte man das Spielfeld um 90 °, sodass die alte Haupttribüne zu einer Hintertortribüne im Norden wurde. Die Sportstätte besitzt eine Kunstrasenspielfläche. Neben dem Fußball finden auch Konzerte in der Arena statt. So war z. B. der britische Sänger Elton John am 20. Juni 2009 in Skien zu Gast. Galerie Weblinks odd.no: Stadion auf der Website des Odds BK (norwegisch) oddrane.no: Website des Fanclubs Oddrane (norwegisch) nordicstadiums.com: Skagerak Arena (englisch) Skagerak Arena (Memento vom 3. Februar 2013 im Webarchiv archive.today) (norwegisch) europlan-online.de. Skagerak Arena – Skien stadionwelt.de: Bilder vor dem Umbau Einzelnachweise