NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Haftanstalt Halden

Die Haftanstalt Halden ist das zweitgrößte Gefängnis Norwegens in Halden. Das Hochsicherheitsgefängnis ist seit dem 1. März 2010 in Betrieb. Insgesamt hat es 252 Plätze. Es wurde vom Architekten Erik Møller entworfen. Im Mai 2010 wurde das Gefängnis in der amerikanischen Zeitschrift Time als „das humanste Gefängnis der Welt“ bezeichnet. Die Wärter in Halden tragen keine Schusswaffen. Die Anlage ist als Dorf konzipiert. Ausstattung Eine typische Gefängniszelle in der Haftanstalt verfügt über einen Flachbildfernseher, eine eigene Toilette und Dusche, einen Kühlschrank und Schränke. Die Fenster sind nicht vergittert. Die Ausstattung wird daher öfter mit der eines Hotelzimmers verglichen. Das Gefängnis verfügt darüber hinaus noch über gesonderte Sicherheitszellen und eine Abteilung zur Behandlung von Drogensucht. „Normalitätsprinzip“ Das Leben im Gefängnis soll nach Angaben des Direktors Are Høidal „so weit wie [für ein Gefängnis] möglich dem Alltag außerhalb der Mauer ähneln [...].“ Halden verfügt über eine Werkstatt und eine Schule. Dort verdienen die Insassen etwas Geld. Zudem hat die Anlage einen Sportplatz. Ihre alltägliche Beschäftigung können sich die Insassen zum Großteil selbst aussuchen. Allerdings werden sie zwischen 20:30 Uhr und 7:30 Uhr in ihren Zellen eingeschlossen. Zudem gibt es für sie keinen Zugang zu Internet und Mobiltelefonen. Einzelnachweise Weblinks Offizielle Website
Carcere di Halden

Il carcere di Halden (in Norvegese Halden fengsel), situato nell'omonimo comune norvegese e progettato dall'architetto danese Erik Møller, è stato inaugurato il 1º marzo 2010. L'apertura ufficiale dell'istituto di detenzione, con capienza massima di 252 detenuti, è avvenuta il giorno 8 aprile 2010. Descrizione Una descrizione approfondita della prigione di Halden appare sulla rivista Time il 10 maggio 2010: ogni cella è dotata di televisione, frigorifero e finestre prive di sbarre per permettere un maggiore afflusso di luce. Oltre alle cucine, i detenuti hanno a disposizione spazi comuni (ogni 10 o 12 celle) per attività fisiche, creative ed istruttive. Sono offerti infatti corsi di cucina e di musica ed oltre ad un percorso per il jogging il carcere di Halden è anche provvisto di una parete per l'arrampicata. Metà del personale di Polizia Penitenziaria norvegese è composto da donne e non armate. Ai detenuti sono poi somministrati questionari su come pensano sia possibile migliorare la propria esperienza detentiva. L'articolo riporta inoltre che, nonostante il tasso di recidivismo sia calcolato diversamente, solo il 20% dei detenuti in Norvegia vengono arrestati nuovamente nei 2 anni successivi alla scarcerazione (confrontato con il 50-60% negli Stati Uniti e nel Regno Unito). Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su carcere di Halden Collegamenti esterni Sito ufficiale, su haldenfengsel.no.
Zatvor Halden

Halden je zatvor u Norveškoj izgrađen 2010. godine, nakon 10 godina planiranja i uložene 1,3 milijarde norveških kruna. Ovaj najhumaniji zatvor na svijetu, kako ga nazivaju, ima mjesta za 252 zatvorenika koji mogu uživati u raznim blagodatima koje su svojstvene luksuznim hotelima, poput privatne kupaonice, mini hladnjaka, flat screen TV-a, knjižnice, dvorane za rekreaciju i hobi. Karakteristike Svaki osuđenik dobija obrok koji je unapred pripremlјen a koji može podgrejati u kuhinjama kojih ima u svakom zatvorskom delu. Uz svakih 10–20 ćelija ide i jedan dnevni boravak, koji izgleda bolјe od životnog prostora u normalnim uslovima na slobodi. Ako se nekome od zatvorenika ne sviđa hrana koju dobije, može kupiti u zatvorskoj kantini koja je opremlјena poput najvećih supermarketa. Halden ne izgleda kao drugi zatvori. Na prozorima nema rešetaka, nema posmatračnica, žičanih ili električnih ograda, nema kamera za video-nadzor u hodnicima, sobama, u učionicama i radionicama. Čuvari ne nose oružje. Oni rade, jedu i šetaju zajedno sa zatvorenicima. Čuvari koriste sistem takozvane dinamične bezbednosti, koji podrazumeva da su izmešani sa zatvorenicima i, pošto su stalno s njima, mogu sprečiti eventualne sukobe na licu mesta. Koncept izdržavanja kazne je da osuđenici rade, plaćaju porez, imaju porodicu i motivaciju. Zatvorenici se od prvog dana, kroz savetovanja, pripremaju za izlazak na slobodu uprkos tome što među njima ima i ubica, seksualnih prestupnika, mentalno bolesnih, zavisnika i sitnih kriminalaca. Zbog svega ovoga, samo 20% osuđenika ponavlјa krivično delo. Референце
Savalen

Savalen ist ein norwegischer Binnensee, der in den Kommunen Tynset und Alvdal in Innlandet liegt und auch ein Ort an diesem See. Der See ist reguliert und wird vom Savalen-Kraftwerk (62 MW) als Reservoir genutzt. Der am Seeufer gelegene Ort Savalen ist einer der größten Erholungsorte der Region. Das Savalen Fjellhotel liegt an seinem nordöstlichen Ende. Die Kunsteisbahn in der Nähe des Hotels wurde durch mehrere Weltrekorde und norwegische Rekorde, unter anderem durch Frode Rønning, Jan Egil Storholt, Rolf Falk-Larssen und Johann Olav Koss, bekannt. Außerdem gibt es alpine Skipisten mit zwei Liften, einem Skistadion und eine Rollskiloipe. Das norwegische Schriftstellerpaar Arne und Hulda Garborg wohnte von 1886 bis 1896 in einer Hütte in Kolbotnen am Savalensee. Hier verfasste Arne Garborg seine Briefsammlung, die Kolbotnenbriefe, die 1890 veröffentlicht wurden. Siehe auch Liste von Seen in Norwegen Weblinks Savalen Hochgebirgshotel Angelverein Savalen
Savalen

Savalen is a lake in Innlandet country, Norway. The 18-square-kilometre (6.9 sq mi) lake is located along the border of Tynset Municipality and Alvdal Municipality. The lake sits about 15 kilometres (9.3 mi) west of the town of Tynset and about 13 kilometres (8.1 mi) north of the village of Alvdal. The river Sivilla, which connects the lake Savalen and the large river Glomma, is regulated and exploited by the 62-megawatt (83,000 hp) Savalen hydropower station. A tourist resort is located at the northern end of the lake, with facilities for winter sports. The skating stadium is the highest elevation skating venue in Norway. This venue saw two speed skating world records set by Eric Heiden, a world record in 1,000 m in 1978 and a world record in 3,000 m speedskating in 1979. Arne Garborg's Kolbotn is located at the southern end of the lake. See also List of lakes in Norway References
Savalen

Savalen is een meer in Noorwegen. Het ligt in binnen de grenzen van de gemeenten Alvdal en Tynset in de provincie Hedmark. Aan het meer ligt ook de plaats Savalen, waar het Savalen Fjellhotel is gevestigd, een van de grootste recreatieoorden in de regio. In de nabij omgeving bevinden zich pistes voor het Alpineskiën en Langlaufen. Ook de Idrettsplass kunstijsbaan lag in de nabijheid van dit oord. Op deze ijsbaan werden vijf wereldrecords gereden door Hilbert van der Duim (8 maart 1977, junioren 1000m), Eric Heiden (12 en 18 maart 1978, 1000m en 3000m), Nancy Swider (16 maart 1980, 10.000m) en Bjørg Eva Jensen (7 maart 1985, 10.000m). Onder andere Frode Rønning, Jan Egil Storholt, Rolf Falk-Larssen en Johann Olav Koss reden er Noorse records. De baan werd in 2009 gesloten.
Stenbrud

Et stenbrud er en mine hvor der brydes sten af undergrundens klippeformationer. De fleste stenbrud er åbne, dvs. de består af et dybt hul i jorden, i modsætning til lukkede miner, der består af minegange ind i en bakke eller ned i jorden. Forskellen på stenbrud og grusgrave er primært at stenen sprænges, skæres eller flækkes ud af undergrunden, hvorimod gruset graves direkte op. Slutresultatet er for en stor dels vedkommende findelte materialer i de samme størrelser, hvor forskellen blot er at skærverne fra stenbruddet har skarpere kanter end gruset fra grusgraven. De skarpe kanter giver andre statiske egenskaber end det vandaflejrede, mere runde grus. I Danmark findes stenbrud primært på Bornholm, hvor der er flere forskellige typer af granit og sandsten.
Kamenolom

Kamenolom je rudarski pogon u kojem se eksploatira građevinski kamen. U pravilu su površinski osim kod skupocjenih vrsta koje se vade u podzemnim kopovima. S obzirom na namjenu, način eksploatacije i opremi dvije su osnove vrste: U prvoj vrsti vadi se kamen u blokovima. Taj kamen je za klesarstvo, kiparstvo i završne građevinske radove U drugoj vrsti vadi se lomljeni i proizvodi drobljeni kamen za potrebe građevinarstva. Kamen se vadi, odvaja odnosno reže posebnim žičnim pilama, odlama od stijene pneumatskim čekićima, bušilicama, klinovima i polugama. Primjenjuje se i eksploziv. To je kod stijena gdje nije važna finoća. Taj kamen služi za gradnju cesta i nasipa te kao betonski agregat. Proizvod ovih kamenoloma je lomljeni i drobljeni kamen. Proizvodi ga se razbijanjem stijena jakim nabojima eksploziva ili kidanjem stijena batovima, maljevima, trnokopima, klinovima i polugama. Često prateće postrojenje i oprema jest za usitnjavanje i frakcioniranje kamenoga materijala, koja imaju rotacijska ili vibracijska sita, uređaje za unutarnji prijevoz i silose za uskladištenje proizvedenog agregata po frakcijama. Ovakvi se kamenolomi se nerijetkom samo privremeno otvaraju. Otvara ih se uz velika gradilišta, poput velikih gradilišta auto-cesta. Kod tvrdih eruptivnih stijena rabi se slabi eksploziv koji se ne rasprskava i ne oštećuje blokove. Kamenolomi koji proizvode ovakav kamen kod kojih je bitan fini oblik, opremljeni su snažnim dizalicama za prijenos grubo obrađenih blokova. Odvoze ih teretnim vozilima ili u sklopu kamenoloma često imaju radionice za daljnju obradbu kamena, gdje kamen strojno režu u ploče, zrnčaju, brazdaju, bruse i glačaju. Izvori Vanjske poveznice Kamen Hrvatska tehnička enciklopedija
Kamieniołom

Kamieniołom – kopalnia odkrywkowa kamienia użytkowego (skały zwięzłej o dużej twardości). Kamieniołomów nie należy mylić z kopalniami odkrywkowymi wydobywającymi skały sypkie (piaskownie, żwirownie). Nie są nimi także odkrywkowe zakłady górnicze eksploatujące skały zwięzłe o stosunkowo małej twardości (węgiel brunatny, glinka ogniotrwała), czyli takie, które można urabiać za pomocą koparek. W Polsce w kamieniołomach wydobywa się głównie: granit, bazalt, wapień, piaskowiec, marmur, melafir, sjenit. Eksploatację w kamieniołomach można podzielić na dwie zasadnicze gałęzie: w celu pozyskania bloków skalnych, z których produkuje się następnie foremne elementy kamienne (kostka brukowa, krawężniki, płyty kamienne) – do takiej eksploatacji nadają się wyłącznie złoża o odpowiedniej bloczności; do produkcji kruszyw łamanych (grys, kliniec, tłuczeń). Głównym sposobem urabiania surowców skalnych jest obecnie użycie materiału wybuchowego, którego ładunki umieszcza się we wcześniej odwierconych otworach. Dla pozyskania bloków skalnych stosuje się otwory o małej średnicy (24–42 mm) i niewielkiej długości (do 8 m), rozmieszczone w niewielkiej odległości od siebie (do 0,5 m), gdyż głównym celem jest jedynie odspojenie fragmentu skały od calizny. Następnie blok jest cięty przy pomocy pił diamentowych, palników termicznych lub łuparek, a uzyskane elementy foremne poddawane dalszej obróbce (szlifowanie, groszkowanie, polerowanie, płomieniowanie). W sytuacji produkowania kruszyw łamanych stosuje się większą ilość materiału wybuchowego – dłuższe otwory strzałowe (10-24 m) o większej średnicy (64–105 mm) rozmieszczone w większych odległościach od siebie (2-3,5 m), nawet w trzech rzędach. Takie postępowanie, oprócz urobienia odpowiedniej ilości skał, ma również za zadanie zapewnić wstępne ich rozdrobnienie. Materiał skalny jest następnie przy pomocy koparek lub ładowarek ładowany na wozidła technologiczne (wywrotki kopalniane), które dostarczają go do zakładu przeróbczego. Tam zostaje on skruszony przy pomocy kruszarek i rozsiany przez układ przesiewaczy na poszczególne frakcje. Największym zagrożeniem naturalnym występującym w kamieniołomach (poza osuwiskowym i związanym z obrywaniem się skał) jest zagrożenie wodne, związane z możliwością zalania wyrobiska wodami podziemnymi lub opadowymi. Dlatego też istnieje stała konieczność wypompowywania wody napływającej do rząpia. Po wyczerpaniu się złoża i zakończeniu eksploatacji zaprzestaje się odwadniania wyrobiska, co najczęściej powoduje jego powolne zalewanie, wskutek podnoszenia się zwierciadła wód gruntowych. Jest to najprostszy i najczęściej stosowany kierunek rekultywacji, jeśli tylko warunki naturalne na to pozwalają.
Kamnolom

Kamnolom je površinski kop, namenjen pridobivanju in proizvodnji tehničnega in okrasnega kamna, ter nekovinskih mineralnih surovin, ki jih potrebuje gradbeništvo in industrija gradbenega materiala. Glede na čas obratovanja poznamo stalne, začasne in opuščene kamnolome. V Slovenji je evenditiranih 153 kamnolomov. Od tega 83 stalnih, 51 občasnih in 19 opuščenih.
Каменолом

Каменолом или мајдан (енгл. Stone-pit, Quarry, фр. Carrière, нем. Steinbruch, рус. Карьер, Каменоломная), је место са кога се обара и вади камен, најчешће чврста стена, ради коришћења у рударству, грађевинарству и другим гранама привреде. За отварање каменолома основни услови су: врста, квалитет и количина корисне стене, мали надслој распадине и мали проценат отпада и нечистоће, повољан положај према подручју које ће се снабдевати, повољан распоред комуникација за транспорт и приступачност, близина електричне енергије и др. Експлоатационо тело се претходно детаљно геолошки испитује ради утврђивања резерви, усвајања методе откопавања и избора врсте механизације, затим и за одрђивање динамике експлоатације. Посебна пажња се обраћа одређивању места за одлагање отпада (јаловишта). Референце Спољашње везе
Stenbrott

För sången, se Stenbrott (sång). Ett stenbrott är ett område där man tar ut sten i fast klyft, oftast för att vidarearbetas. Mestadels sker verksamheten i dagbrott. Stenbrott i Sverige i urval Stenbrott i Finland i urval Pyterlahti stenbrott Källor Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Stenbrott. Om natursten på Sveriges geologiska undersöknings webbplats
Каменярня

Каменя́рня, каменоло́мня а також гі́рня — гірниче підприємство, що займається видобуванням та обробкою каменю (граніту, вапняку, мармуру, пісковику та інших будівельних матеріалів) — різновид кар'єру. Сьогодні термін вважається застарілим, але залишається у використанні. Слово «гі́рня» вживається переважно як топонім — на позначення урвища, що залишилося на місці давнього видобутку каменю. Більшість копалень із видобування будівельних каменів, як правило, мають назву «кар'єр» із прикметником-уточненням, що ідентифікує вид каменю, що видобувається (гранітний кар'єр, мармуровий кар'єр тощо). Роботи в каменярнях ведуться частіше відкритим способом, рідше підземним. Каменярні — один з найдавніших видів гірничих розробок. Величезні за масштабами робіт каменярні відомі в Китаї, Єгипті, Месопотамії, Греції, Римі; вони забезпечували кам'яними матеріалами будівництво палаців, пірамід, фортець, акведуків та інших. В Україні давні каменярні виявлені на Донбасі поблизу м. Краматорська. Давні каменоломні Про каменоломні часто згадують давні автори. Так, Георгій Агрікола у свої роботі De Re Metallica («Про гірництво та металургію») пише: Неоціненне значення для розвою цивілізаційних процесів мали видобуток та обробка каменю з метою будівництва житла, мощення доріг, спорудження витворів монументального мистецтва, які, розпочавшись у сивій давнині, ніколи не припинялися. Прикметно, що без розвитку цього напрямку гірництва було б неможливо здійснити необхідне облаштування життєвого простору цивілізованої людини, що знайшло втілення в архітектурі. Видатний архітектор античності Вітрувій означив її відомою тріадою: користь, міцність, краса. Саме ці якості об'єктів зодчества забезпечив природний камінь як універсальний будівельний матеріал. Саме камінь відкрив можливість поєднання й тривалого збереження утилітарної (корисної) функції споруд з їх художньою (ідейною) цінністю. Каменоломні — один із найдавніших типів розробок будівельних гірських порід, що фіксується вже в неоліті й безперервно супроводжує людину протягом усієї історії. Перше використання каменю спостерігається ще в печерних оселях для їх зміцнення, перепланування, опорядження сталих вогнищ, а також для позначення поховань і будівництва культових споруд. Найдавніші кам'яні селища, які були виявлені археологами, — це Чайоню-Тепезі в Південно-Східній Туреччині, окремі будівлі якого датують Х тис. до Р. Х., і славнозвісний Єрихон, заснований у IX тисячолітті до Р. Х. Уже в давньому світі каменоломні забезпечували кам'яними матеріалами будівництво храмів, фортець, палаців, акведуків, брукованих доріг тощо. Поряд з місцями ламанням гірських порід каменярі вели їх обробку, виробляючи камені правильної форми й різних габаритів. Багато міст в усі часи мали розгалужені підземні системи виробок — катакомби, які виникали внаслідок видобутку будівельних матеріалів. Надалі підземний простір каменоломень використовували для поховань, печерних храмів, улаштування в'язниць, сховищ тощо. Див. також Кар'єр Випилювання каменю Давні каменоломні Примітки Література Мала гірнича енциклопедія : у 3 т. / за ред. В. С. Білецького. — Д. : Донбас, 2004. — Т. 1 : А — К. — 640 с. — ISBN 966-7804-14-3.
Hvalfangstmuseet

Hvalfangstmusset (også kendt som Sandefjord Museum) et et museum i Sandefjord i Norge. Museet er en gave til Sandefjord by fra skibsreder og hvalfanger Lars Christensen, søn af skibsreder Christen Christensen. Museet åbnede 1917, og dets bygninger, der blev tegnet af Niels Winge Grimnes, var nogle af de første norske museumsbygninger. Lars Christensens plan med museet var at oplyse befolkningen om Antarktis og dets flora og fauna samt om hvalfangstsindustrien. Museet er i dag det eneste specialmuseum for hvalfangst i Europa. Museet er især kendt for den zoologiske afdeling, hvor der findes en blåhval i fuld størrelse. I museets historiske afdeling findes udstillinger, der beskriver hvalfangstens historie samt moderne norsk storhvalfangst. Desuden vises der film på museet om norske hvalfangstekspeditioner. Siden 2009 har det været en del af Vestfoldmuseerne. Eksterne henvisninger Museets hjemmeside Hvalfangstmuseet. (2015, 12. august). I Store norske leksikon. https://snl.no/Hvalfangstmuseet.
Sandefjordmuseene

Das Sandefjordmuseene (offizieller Name Commander Christen Christensens Walfangmuseum, auch genannt Walfangmuseum Sandefjord oder Hvalfangstmuseet) ist eine Schenkung von Lars Christensen, einem Sohn von Christen Christensen, an die Stadt Sandefjord in Norwegen. Es wurde 1917 als eines der ersten dedizierten Museumsgebäude Norwegens eröffnet und sollte über die Fauna der damals noch weitgehend unbekannten Antarktis und die Geschichte des gewerblichen Walfangs informieren. 1981 wurde das Museum bedeutend erweitert. Der Schwerpunkt liegt heute auf der Ausstellung von Exponaten zur Geschichte des Walfangs sowie zur Ökologie der Wale und ihres Lebensraums. Die Fotosammlung des Museums enthält rund 150.000 Fotos, davon 30.000 mit Bezug zum Walfang. Die Bücherei des Museums umfasste 1985 etwa 14.000 Bände, die seit einem Kooperationsabkommen im Jahr 1939 der Universität Oslo zur Verfügung stehen. 2003 wurde die Bibliothek aufgeteilt, die Bände mit Bezug zu Walfang und Polarregionen wurden in die Stadtbücherei von Sandefjord aufgenommen. Das Museumsarchiv steht jedermann zur Verfügung. Zum Bestand des Museums gehören ferner das restaurierte Walfangschiff Southern Actor (Baujahr 1950), das als Museumsschiff im Hafen liegt, und die Gaia, eine hochseetüchtige Kopie des Gokstad-Schiffes. Das Museum fungiert auch als Gastgeber von internationalen Konferenzen zu Walfang und Walen. Weblinks Website des Museums, englisch
Sandefjord Museum

Sandefjordmuseene (Hvalfangstmuseet) is a museum located in Sandefjord, Norway. It is dedicated to the whaling industry and is the only specialized museum on the subject of whales and whaling in Europe. Since 2009, the museum has been associated with the Vestfold Museum (Vestfoldmuseene). It is one of the largest whaling museums in the world, and Europe's only museum dedicated to the whaling industry. Sandefjord Whaling Museum houses a full-size recreation of a 21-meter Blue whale, which hangs from the ceiling in one of its galleries. Southern Actor is based on Museum's Wharf and is a part of the museum. It is the only whale-catcher from the Modern Whaling Epoch still in its original working order. The museum was visited by over one million people from its opening until 1994. History The Whaling Museum in Sandefjord (Hvalfangstmuseet i Sandefjord) was inaugurated as a donation from Consul Lars Christensen, the son of Norwegian shipyard and ship owner, Christen Christensen. Its full name is "Commander Christen Christensen's Whaling Museum". The building was designed by architect Niels Winge Grimnes (1885-1922). When it opened in 1917 the museum building was one of the first original museum buildings in Norway. Lars Christensen had two main goals when opening the museum; to inform the public about the Antarctic and its fauna and animal life, as it was a relatively unknown continent at the time, and to tell the story of whaling as an industry. The museum was visited by H.M. King Haakon VII on his first official visit to Sandefjord on June 23, 1920. Since its opening, the museum has experienced some major changes including an expansion in 1981. Today, the Whaling Museum's aim is to be a central institution in the presentation of a wide range of material connected to the history of whaling as well as the ecology and management of whales and their habitat. The museum's photo collection consists of 150,000 photographs around 30,000 of which are related to whaling. The museum is host to a host of international conferences related to marine life and to whales. Exhibits include Southern Actor, a whale catcher built 1950 for Chr. Salvesen & Co. of Leith, Scotland. Today the restored vessel is a museum ship open to the public. The former whale catcher is both a living museum and a passenger ship. Gallery See also Framnæs Mekaniske Værksted References Other sources Wexelsen, Einar (1993) Vel blåst! Kommandør Chr. Christensens Hvalfangstmuseum 75 år (Sandefjord: Hvalfangstmuseets publikasjon nr. 28) External links Hvalfangstmuseet website Vestfoldmuseene IKS website
Hvalfangstmuseet

Le Hvalfangstmuseet ou Musée de la chasse à la baleine est un musée consacré à la chasse à la baleine situé à Sandefjord, en Norvège. C'est le seul musée de ce type en Europe. Historique Le musée de Sandefjord fut inauguré grâce à une donation du Consul Lars Christensen, fils de l'armateur et baleinier Christen Christensen ; son nom complet est d'ailleurs Commander Christen Christensen's Whaling Museum. Ouvert en 1917, il fut l'un des premiers musées du pays, proposant notamment des informations concernant l'Antarctique et la chasse à la baleine. Le musée a été agrandi en 1981. Collections Le musée abrite une collection de 150 000 photographies dont 30 000 liées à la pêche à la baleine ainsi qu'une bibliothèque dédiée. Il abrite aussi un baleinier de 1950, le Southern Actor, restauré et ouvert au public. Notes et références Bibliographie Einar Wexelsen, Vel blåst! Kommandør Chr. Christensens Hvalfangstmuseum 75 år (Sandefjord: Hvalfangstmuseets publikasjon nr. 28) - (1993) Liens externes (en) Site officiel Portail des musées Portail du monde maritime Portail des cétacés Portail de la Norvège