NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Håkonshallen

Håkonshallen er en middelalderlig stenhal i Bergen opført i tidlig gotisk stil. Det er en del af fæstningsanlægget Bergenhus. Den blev først opført som kongeligt residens og festhal under Håkon Håkonssons styre af Norge (1217–1263). Første gang man ved hallen blev brugt var under Håkons søn Magnus (senere kendt som Magnus Lagabøte), der anvendte den ved sit bryllup med Ingeborg af Danmark den 11. september 1261. Bygningen forfaldt i løbet af middelalderen og fra 1683 blev bygningen brugt som kornmagasin. J.C. Dahl "genopdagede" bygningen som kongehal. Foreningen til norske Fortidsmindesmerkers Bevaring fik som sin første hovedopgave at restaurere Håkonshallen. På opdrag af J.C. Dahl fik arkitekt Franz Wilhelm Schiertz udført opmålingstegninger af hallen. I 1873 blev restaureringsarbejdet sat i gang af arkitekt Christian Christie. Arkitektene Peter Blix og Adolph Fischer fuldførte restaureringen i årene 1880–1895. Trappegavlen blev tilbageført på baggrund af det ældste bilde af bygningen, Scholeusstikket fra ca. 1580. Hallen blev udsmykket indvendig med freskoer, gobeliner og møbler efter Gerhard Munthes tegninger (1910–1916). Da skibet ST Voorbode eksploderede i Vågen i 1944 medførte det omfattende skader på Håkonshallen. Efter nye arkæologiske undersøgelser af arkitekt Gerhard Fischer blev Håkonshallen genopbygget af arkitektene Johan Lindstrøm, Claus Lindstrøm, Jon Lindstrøm og Peter Helland-Hansen i årene 1955–1961. Håkonshallen forvaltes i dag af Bymuseet i Bergen, som også bestyrer Rosenkrantztårnet (lige ved Håkonshallen), Gamle Bergen, Lepramuseet m.fl. Håkonshallen bruges også en del til koncertvirksomhed, særlig korsang og kammermusik. Galleri Litteratur Per Fett (1961). Håkonshallen: fører. Eide. Einar Lexow (1929). Haakonshallen. John Grieg. Eksterne henvisninger Håkonshallen på Riksantikvarens hjemmeside kulturminnesok.no Bergen byleksikon på nett, om Håkonshallen Kulturnett Hordaland
Håkonshalle

Die Håkonshalle ist ein Gebäude im Königshof in Bergen (Norwegen) und ist Teil der Festung Bergenhus. Geschichte Die Håkonshalle wurde von König Håkon Håkonsson in den Jahren 1247 bis 1261 errichtet. Den Überlieferungen nach soll sie zum ersten Mal am 11. September 1261 zu der Hochzeit seines Sohnes, später auch bekannt als Magnus Lagabøte, mit der dänischen Prinzessin Ingeborg Eriksdatter genutzt worden sein. Die Halle wurde in dieser Zeit hauptsächlich als königliche Residenz und Festhalle genutzt. Das Gebäude war während des Mittelalters in einem sehr baufälligen Zustand und wurde ab 1683 als Kornspeicher genutzt. Der Maler Johan Christian Clausen Dahl entdeckte es als norwegisches Kulturgut wieder und setzte sich für einen Wiederaufbau und seine Rekonstruktion als königliche Halle ein. Der norwegische Verein für den Erhalt kulturhistorischer Denkmäler (Fortidsminneforeningen) machte es anschließend zu seiner Hauptaufgabe, die Håkonshalle wiederherzustellen. Im Auftrag von Dahl fertigte der deutsch-norwegische Maler und Architekt Franz Wilhelm Schiertz mehrere Entwürfe und Zeichnungen zum Wiederaufbau der Halle an. Ab 1873 begannen dann die Arbeiten zum Wiederaufbau durch den Architekten Christian Christie. Die Architekten Peter Andreas Blix und Adolph Fischer schlossen die Restaurierung in den Jahren 1880 bis 1895 ab. Der zerstörte Treppengiebel wurden um 1850 auf der Grundlage eines alten Bildes des Malers Hieronymus Scholeus restauriert. Die Halle wurde innen mit reich verzierten Fresken, Wandteppichen und Möbeln ausgestattet, die von dem Maler Gerhard Munthe (1910–1916) entworfen wurden. Als Vorbild für die Rekonstruktion des Dachstuhls diente die Kirche von Værnes. Neben einem Festsaal beherbergt sie auch die Wohnung des Königs sowie Arbeits-, Aufenthalts- und Vorratsräume. 1944 wurde die Halle bei der Explosion eines mit Dynamit geladenen Frachtschiffes beschädigt, aber anschließend wieder instand gesetzt. Sie wird heute für Feierlichkeiten und Konzerte genutzt. Galerie Weblinks Kulturnett Hordaland
Håkonshallen

Håkonshallen är en representationsbyggnad av sten med en stor hall på Bergenhus i Bergen. År 1261 invigdes Håkonshallen inför Magnus Lagaböters kröning och bröllop. Håkonshallen används idag till representation och är en av Norges största medeltidsbyggnader. Hallens historia Håkonshallen lät kung Håkon Håkonsson uppföra på sin dåvarande kungsgård till bröllopet mellan sin son Magnus och den danska kungadottern Ingeborg. Byggnaden är i tre våningar och ligger med långsidan mot hamnen. Eftersom Håkonshallen har utgjort en del av fästningen är den nedersta våningen helt sluten. Riktiga fönster finns bara i översta våningen, där festsalen ligger. Under unionstiden med Danmark förföll Håkonshallen alltmer och användes från 1683 som militärt spannmålslager. Foreningen til norske Fortidsmindesmerkers Bevaring fick som sitt första stora uppgift att restaurera Håkonshallen. På uppdrag av J.C. Dahl gjorde arkitekten Franz Wilhelm Schiertz uppmätningsteckningar av hallen. År 1873 satte restaureringsarbetet igång av arkitekten Christian Christie. Peter Blix och Adolph Fischer fullföljde restaureringen 1880–1895. Trappstegsgaveln blev återställd till utseendet från den äldsta bilden av byggnaden, Scholeussticket från omkring 1580. Hallen utsmyckedes 1910–1916 invändigt med fresker, gobelänger och möbler efter Gerhard Munthe teckninger. Norge var en nyskapad nation efter unionsupplösningen med Sverige 1905. Därför var det viktigt att landets tidiga historia på 1200-talet, under den förra självständigheten, fick uttryck i utsmyckningen av Håkonshallen. Där bland annat Vilhelm av Sabinas vistelse i Bergen och dennes kröning av den norske kungen Håkon Håkonsson den 29 juli 1247 skulle återges. Redan på 1890-talet hade Munthe dekorerat Holmenkollens turisthotell (1895-1914) och 1899 illustrerade han Snorres kungasagor. Dessa bilder var strama, starkt stiliserade och ibland ornamentala. Uppdraget med Håkonshallen blev Munthes stora verk som rumsdekoratör. Han ville respektera det som fanns av rester från medeltiden, men inte rekonstruera döda former. Munthe skapade nya smidesarbeten i järn, glasmåleri, träskärningar och textilier i nationalromantisk anda. Det blev ett monumentalt uttryck för den epok där teoretiker, arkitekter och konstnärer i samarbete försökte förnyelse på ett bred historisk och nationell grund. Andra världskriget: sprängning och återuppbyggnad Under andra världskriget förstördes Håkonshallen genom en våldsam explosion 1944, som orsakades av en brand i ett ammunitionsfartyg i hamnen. Munthes dekorationer förstördes totalt. Själva hallen har restaurerats ännu en gång. Ett fantasifullt utkast till utsmyckningen från 1906 är bevarat i akvarellform i Munthe-samlingen på Universitetsbiblioteket i Oslo. Teckningarna blev inte till fullo utarbetade först då han fick uppgiften 1910. En skiss till väggdekorationen i Håkonshallen finns även i Rasmus Meyers samlingar i Bergen. Bildgalleri Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Håkonshallen.﻿
Gjesværstappan

Gjesværstappan (Stoappo en sami septentrional) és un grup d'illes que es troba al nord del poble de Gjesvær, al municipi de Nordkapp, al comtat de Finnmark, Noruega. Les principals illes són Storstappen (283m), Kjerkestappen (166m) i Bukkstappen (92m). Reserva natural L'any 1983 es va declarar una reserva natural degut a la important colònia d'ocells marins que hi viuen. Entre les espècies s'hi troben el corb marí gros, el corb marí emplomallat, la gavineta, el somorgollaire, el somorgollaire de Brünnich, el gavot i el fraret atlàntic. Galeria d'imatges Referències
Gjesværstappan

Gjesværstappan ist eine Inselgruppe im Europäischen Nordmeer. Sie besteht aus mehreren kleinen Inseln mit steilen Küsten und gehört zur norwegischen Gemeinde Nordkapp. Die Gesamtfläche der kargen, mit Gras bewachsenen Inseln beträgt 1,7 km². Die Inseln liegen nördlich vor dem auf Magerøya liegenden Dorf Gjesvær. Die drei Hauptinseln der Gruppe sind Storstappen, Kjerkestappen und Bukkstappen. Storstappen erreicht eine Höhe von 283 m. Nordwestlich schließt sich an Storstappen die Halbinsel Stauren (165 m) an. Kjerkestappen erreicht 166 m und Bukkstappen eine Höhe von 92 m. In der Vergangenheit waren die Inseln von Menschen bewohnt. Auf der Insel Kjerkestappen befand sich eine Kirche. 1935 oder 1936 wurden auf Gjesværstappan fünf Königspinguine ausgesetzt. Sie lebten hier etwa eine Woche und waren dann verschwunden, wobei angenommen wird, dass sie getötet und gegessen wurden. 1983 wurden die Inseln und das sie umgebende Meer auf einer Fläche von 5,5 km² zum Naturschutzgebiet erklärt. Hier, insbesondere auf den Klippen von Storstappen, befindet sich die größte Seevogelkolonie Norwegens. Zwischen dem 15. Juni und dem 15. August eines jeden Jahres ist das Betreten des Gebiets verboten. 1988 wurden Kormorane (70 Brutpaare), Krähenscharben (50), Dreizehenmöwen (5.000–10.000), Trottellummen (600), Dickschnabellummen (25), Tordalken (2.500), Papageitaucher (50.000) sowie Nester von Basstölpeln festgestellt. Genannt werden außerdem Eissturmvögel und Sturmschwalben. Weblinks Einzelnachweise
Gjesværstappan

Gjesværstappan is a group of high, steep-sided, grass-covered islands which are located north of the island village of Gjesvær in Nordkapp Municipality in Finnmark county, Norway. The three main islands are Storstappen, Kjerkestappen, and Bukkstappen. Storstappan rises to a height of 283 metres (928 ft) above sea level and has a peninsula called Stauren that rises to 165 metres (541 ft). Kjerkestappen rises to an elevation of 166 metres (545 ft) above sea level and Bukkstappen rises to 92 metres (302 ft) above sea level. Historically, there were people that lived on the islands and there was a church on Kjerkestappen. Nature reserve The islands contain a large colony of seabirds and have been designated a nature reserve since 1983, as well as being an Important Bird Area (IBA). The land area of the reserve is 1.7 square kilometres (0.66 sq mi), but the reserve also includes 5.5 square kilometres (2.1 sq mi) of the sea surrounding the islands. The largest colonies of cliff-breeding seabirds are mainly located on the bird cliffs of the biggest island, Storstappen, and between June 15 and August 15 visitors are not allowed to set foot on this island. The colony is regarded as important because of the large numbers of birds. A 1988 survey found 70 pairs of great cormorants, around 50 pairs of European shags, 5000 to 10,000 pairs of black-legged kittiwakes, about 600 pairs of common murres, 25 pairs of thick-billed murres, about 2500 pairs of razorbills and about 50,000 pairs of Atlantic puffins. The 1988 survey also found northern gannet nests. Media gallery References
Gjesværstappan

Le Gjesværstappan (également appelé simplement Stappan) est un archipel situé dans la municipalité de Nordkapp, dans le comté du Finnmark en Norvège. Les îles sont situées au nord du village de pêcheurs de Gjesvær, sur l’île de Magerøya. Les trois plus grandes îles sont Storstappen (culminant à 283 mètres), Kjerkestappen (culminant à 166 mètres) et Bukkstappen (culminant à 92 mètres). Leur superficie totale est d’environ 1,6 km2. L’archipel est un lieu de nidification pour de nombreuses espèces d’oiseaux de mer, dont des macareux, des fous de Bassan, des petits pingouins, des mouettes, des cormorans, des guillemots, des fulmars et des pétrels tempêtes. À ce titre, il est protégé en tant que réserve naturelle. Liens externes Ressources relatives à la géographie : Common Database on Designated Areas Naturbase Sentralt stadnamnregister World Database on Protected Areas Portail de la Norvège Portail des îles Portail de la conservation de la nature Portail de l’océan Atlantique Portail de la Laponie
Kautokeino Church

Kautokeino Church (Norwegian: Kautokeino kirke, Northern Sami: Guovdageainnu girku) is a parish church of the Church of Norway in Kautokeino Municipality in Finnmark county, Norway. It is located in the village of Kautokeino. It is the main church for the Kautokeino parish which is part of the Indre Finnmark prosti (deanery) in the Diocese of Nord-Hålogaland. The red, wooden church was built in a long church style in 1958 using plans drawn up by the architect Finn Bryn. The church seats about 272 people. History The first church in Kautokeino was built in 1702 and it was one of the oldest buildings in all of Finnmark when the Germans burned it down near the end of World War II. After the war when funds were available, the church was rebuilt. It was completed in 1958. Media gallery See also List of churches in Nord-Hålogaland References
Vadsø Church

Vadsø Church (Norwegian: Vadsø kirke) is a parish church of the Church of Norway in Vadsø Municipality in Finnmark county, Norway. It is located in the town of Vadsø. It is the main church for the Vadsø parish which is part of the Varanger prosti (deanery) in the Diocese of Nord-Hålogaland. The gray, concrete church was built in a long church style in 1958 by the architect Magnus Poulsson. The church seats about 480 people. History The earliest existing historical records of the church date back to the year 1589, but the church was not new at that time. The first church was located on the island of Vadsøya, where the main Vadsø settlement was located at that time. It was located about 100 metres (330 ft) southeast of the present bridge connecting the island to the mainland. In 1693 the church is referred to as "very old and small for the congregation that exists". The building was a long church with a 7-by-7-metre (23 ft × 23 ft) choir with a steeple above the nave. The nave was about 11 metres (36 ft) long. In the early 1700s, the small town had expanded beyond its site on the island of Vadsøya to also include land on the mainaland. The old church was in need of replacement, so a new church was built in 1709 at Skattøra on the mainland, about 800–900 metres (2,600–3,000 ft) north of the old church site on the island. The church was located in what is now the western part of the Vadsø cemetery. It was a timber-framed building with a cruciform ground plan and tower. This new building was consecrated in 1711, around the same time that the old medieval church was torn down. In 1814, this church served as an election church (Norwegian: valgkirke). Together with more than 300 other parish churches across Norway, it was a polling station for elections to the 1814 Norwegian Constituent Assembly which wrote the Constitution of Norway. This was Norway's first national elections. Each church parish was a constituency that elected people called "electors" who later met together in each county to elect the representatives for the assembly that was to meet in Eidsvoll later that year. In 1858, work on a new cruciform church was begun at Galgebakken, about 200 metres (660 ft) to the northwest of the old church. The church was going to be larger than the old church to support the growing town. This new church was completed and consecrated in 1861. After the new church was put into use, the older church was no longer used and in 1869, most of the old church was torn down. The entry porch was retained, however, and it was turned into a small burial chapel that continued to stand at the cemetery. During the night of 28–29 October 1944, the retreating German army burned most of the town of Vadsø including the church. The present church was completed in 1958 to replace the previous church. Media gallery See also List of churches in Nord-Hålogaland References
Église de Vadsø

L'église de Vadsø (en norvégien bokmål : Vadsø kirke) est une église évangélique et luthérienne située à Vadsø, en Norvège. Description L'église est construite en 1958. Il s'agit d'un édifice de béton qui peut accueillir 480 personnes Localisation L'édifice est situé à Vadsø, dans le comté de Finnmark, dans le nord de la Norvège. Références Liens internes Église de Norvège Vadsø Liens externes Site officiel Ressource relative à la géographie : Sentralt stadnamnregister Ressource relative à la religion : Kirkebyggdatabasen Ressource relative à l'architecture : Kulturminne (en + no) Vadsø kirke (Arkitekturguide) (de) Vadsø kirke (reuber-norwegen.de) Portail de la Norvège Portail du protestantisme Portail de l’architecture chrétienne
Церковь Вадсё

Церковь Вадсё (норв. Vadsø kirke) — приходская церковь норвежского города Вадсё, расположенного в фюльке Финнмарк. Входит в пробство Варангер диоцеза Нур-Холугаланна Норвежской церкви. История Современное здание Церкви Вадсё является четвёртым её сооружением. Первая церковь была построена около 1575 года на острове Вадсёя, на котором изначально располагалось поселение Вадсё. После того, как Вадсё было перемещено с острова на материк, в 1710 году здесь была построена вторая церковь, прослужившая полтора столетия. В 1861 году по проекту Кристиана Генриха Гроша для растущего города был построен более просторный храм, имевший в плане форму латинского креста. В ночь с 28 на 29 октября 1944 года во время немецкой оккупации Норвегии церковь Вадсё, как и большая часть города, была сожжена. В 1954 году на месте сгоревшей церкви по проекту архитектора Магнуса Поульссона было начато сооружение нового храма, окончившееся в спустя четыре года. 30 марта 1958 года церковь была освящена. Примечания
Vadsø kyrka

Vadsø kyrka är en långkyrka från 1958 i Vadsø. Den ritades av Magnus Poulsson och uppfördes 1954–1958. Historik Dagens kyrka är den fjärde kyrkan i ordning i Vadsø och byggdes som en del av återuppbyggnaden av Vadsø efter andra världskriget. Vadsøs första kyrka byggdes på ön Vadsøya 1575. År 1710 byggdes en ny kyrka, men denna gång på fastlandet. Den tredje kyrkan uppfördes 1861 och var en korskyrka i trä som ritades av Christian Heinrich Grosch. Den brändes ned natten till den 29 oktober 1944 under den tyska arméns reträtt genom Finnmark. Byggnaden Kyrkan är byggd i betong och har 415 sittplatser. Den står på samma plats som den närmast tidigare kyrkan, men har orienterats i norr-söder i samklang med den övriga stadsplaneringen i Vadsø för återuppbyggnaden efter andra världskriget. Den har en dekorativ relief i fasadens betong. Kyrkobyggnaden visar en hög och mäktig fasad med två torn mot staden. Ovanför ingångsdörren finns en skulptur av aposteln Petrus, som skapats av Tone Thiis Schjetne (1928–2015). Interiört dominerar ett stort korparti med en altarvägg med en målning av Greta Thiis. I kyrkan finns också en glasmålning av Ragna Thiis. Dopfunten är i massiv täljsten. Källor Arkitekturguide for Nord-Norge og Svalbard, Vadsø kirke, Universitets i Tromsø webbplats Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från norska Wikipedia (bokmål/riksmål), Vadsø kirke, 22 november 2018. Om Vadsø kyrka på Riksantikvarens Kultursök (Obs! Innehåller felaktigheter, nämligen uppgifter som avser Vardø kyrka.)
Lyse Kloster

Lyse Kloster var et cistercienserkloster, og resterne af det ligger ved Lysefjorden 27 km syd for Bergen i Os kommune i Norge. Klosteret blev grundlagt i 1146 af munker fra Fountains Abbey i England og var i funktion frem til 1536. Ruinerne efter klosteranlæget er så godt bevaret at de kan give en fornemmelse af hvordan kirken og to af fløjene har vært udformet. Kirken er enskibet med to sidekapeller på hver side af koret. Indvendig måler den ca. 40×90 m. Den har haft flere portaler som fortæller om klosterets forskellige funktioner: en som fører fra skibet ud i det fri i vest, en som gik ud til klostergangen, en som kan have haft forbindelse til vestfløjen hvor lægbrødrene holdt til , en som gik fra koret til kirkegården via nordre kapel, og endelig en som førte til søndre kapel og videre op af nattrappen til munkenes sovesal i østfløjens overetage. Efter det traditionelle mønster lå kapitelsalen i østfløjen, nærmest kirken. To portaler fra korsgangen førte ind i det rigt udformede rum, som den gang var hvælvet. Videre kom det smalle parlatorie, før passagen ud fra klostergården til bygningerne udenfor selve anlægget. Fra gangen var der adkomst til et stort rum for enden af østfløjen. Dette kan have været dagrummet; munkenes arbejdsrum. Sydfløjen er ikke så enkel at tolke fordi rester efter flere ombygninger er bevaret, og hvordan en eventuel vestfløj kan have set ud ved vi ikke i dag. Klostergården er næsten 20 m i kvadrat. Den har været omgivet af en arkaderække med rundbuede åbninger og dobbeltstillede søjler som står på en lav mur. Denne stammer fra sidste halvdel af 1100-tallet. Både den generelle udformning og rummenes funktion ser ud til at følge det traditionelle mønster for et cistercienserkloster. Dette gælder også ikonografien i kapitelsalene som er bevart. Eksterne henvisninger Lyse Kloster på Riksantikvarens hjemmeside kulturminnesok.no Norske klostre i middelalderen Foto Arkiveret 19. marts 2005 hos Wayback Machine Foto og beskrivelse Arkiveret 11. december 2004 hos Wayback Machine NRK-program om Lyse Kloster Litteratur Årboken til Foreningen til Norske Fortidsminnesmerkers Bevaring (1987)
Lysekloster

Lysekloster (Hellige Maria Kloster i Lyse) ist eine ehemalige Zisterzienserabtei in Norwegen. Die Ruinen des Klosters liegen in der norwegischen Kommune Bjørnafjorden in Vestland, 27 km südlich von Bergen, auf dem Gelände des Gutshofs Lysekloster Hovedgard. Geschichte Gegründet wurde das Kloster nach Stiftung durch den Bischof Sigurd von Bergen im Jahr 1146. Es wurde von Kloster Fountains Abbey (England) aus der Filiation der Primarabtei Clairvaux besiedelt. Von Lysekloster aus wurde im Jahr 1207 Kloster Tautra besiedelt. Der erste Abt war Ranulf aus York. Das Kloster gehörte zu den reichsten in Norwegen; ihm gehörten 200 Höfe, darunter eine Grangie in Opedal in Hardanger mit Gebäuden aus Stein. Das Kloster wurde im Zug der Reformation 1536/37 vom dänisch-norwegischen König Christian III. säkularisiert. In den folgenden zwei Jahrhunderten wurde die Anlage demoliert und als Steinbruch, u. a. für den Rosenkrantzturm in Bergen, benutzt. Ausgrabungen fanden 1822, 1838 und 1888/1889 (unter Regie der Fortidminneforening) statt. In den Jahren um 1920 fanden Restaurierungsarbeiten statt. Heute ist die Anlage als Nationalmonument geschützt. Bauten und Anlage Die einschiffige Kirche lag im Nordosten der Klausur. An beiden Seiten des Chors befanden sich Kapellen. Die Klausur hatte zwei Stockwerke, im Obergeschoss befand sich das Dormitorium. Auch die übrigen Räumlichkeiten entsprachen dem Schema mittelalterlicher Zisterzienserklöster. Literatur N. Nicolaysen: Om Lysekloster og dets ruiner. Udgivet av Foreningen til norske for-tidsmindesmærkers bevaring, Kristiania, I: Kunst og haandverk fra Norges fortid. Suppl, 1890. M. Nybø: Lyse kloster. In: Foreningen til Norske Fortidsminnesmerkers Bevaring Årbok 1987. Nils Tveit: Lysekloster – gjennom 880 år. Bergen 1946. Lunde, Øivind: Klosteranleggene. In: Fortidsminneforeningens årbok 1987. S. 109, mit Grundriss. Arne Gunnarsjaa: Arkitekturguide for Norge. Abstrakt forlag as, Oslo 2002, ISBN 82-7935-031-4, S. 226–227. Weblinks Lysekloster. (Memento vom 2. April 2009 im Internet Archive) (norwegisch)