Свалбард

Свалбард (US: SVAHL-bar(d), UK: also SVAL--, Urban East Norwegian: [ˈsvɑ̂ːɫbɑr]), раније Спицберген (нем. Spitzbergen), је норвешки архипелаг који лежи на споју Северног леденог океана и Атлантског океана. Налази се северно од копнене Европе, отприлике на средини пута између северне обале Норвешке и Северног пола. Острва у групи се простиру од 74° до 81° северне географске ширине и од 10° до 35° источне географске дужине. Највеће острво је Спицберген (37.673 km2), затим следе Североисточна земља (14.443 km2), Еџоја (5.073 km2) и Баренцово острво (1.288 km2). Медвеђе острво (178 km2) је најјужније острво територије, смештено око 147 km јужно од Спицбергена. Остала мања острва у групи укључују Хоп југоисточно од Еџоје, Конгсоју и Свенскоју на истоку, те Квитоју на североистоку. Највеће насеље је Лонгјербјен, смештен у Исфјордену на западној обали Спицбергена. Китоловци који су пловили далеко на север у 17. и 18. веку користили су острва као базу; касније је архипелаг напуштен. Рударство угља започело је почетком 20. века, те је основано неколико сталних заједница попут Пирамидена и Баренцбурга. Свалбардски уговор из 1920. године признаје норвешки суверенитет, а норвешки Свалбардски закон из 1925. учинио је Свалбард пуноправним делом Краљевине Норвешке. Свалбардски уговор успоставио је Свалбард као слободну економску зону и ограничава војну употребу архипелага. Норвешка компанија Сторе норске (Store Norske) и руски Арктикугољ (Arktikugol) остају једине рударске компаније на том подручју. Истраживање и туризам постали су важне допунске индустрије, при чему Универзитетски центар на Свалбарду и Свалбардуско глобално складиште семена играју кључне улоге у локалној економији. Осим Лонгјербјена, остала насеља укључују руску рударску заједницу Баренцбург, норвешку истраживачку станицу Ни Алесунд, пољску истраживачку станицу Хорнсунд, насеље Нибјен, и шведско-норвешко рударско насеље Свеагрува (које је затворено 2020. године). Друга насеља леже даље на северу, али су насељена само ротирајућим групама истраживача. Нема путева који повезују насеља; уместо тога, моторне санке, авиони и бродови пружају превоз између насеља. Аеродром Свалбард служи као главни улаз. Приближно 60% архипелага прекривено је глечерима, а острва карактеришу многе планине и фјордови. Архипелаг има арктичку климу, иако са знатно вишим температурама од других подручја на истој географској ширини због утицаја краја Голфске струје из Атлантског океана. Флора се прилагодила да искористи дуг период поноћног сунца како би надокнадила поларну ноћ. Многе морске птице користе Свалбард као гнездилиште, а дом је и поларним медведима, ирвасима, поларним лисицама и одређеним морским сисарима. Седам националних паркова и 23 резервата природе покривају две трећине архипелага, штитећи углавном нетакнуту крхку животну средину. Норвешка је у фебруару 2024. најавила нове прописе у вези са туризмом, укључујући максимум од 200 људи на броду, како би заштитила флору и фауну на Свалбарду. Иако је део Краљевине Норвешке од 1925. године, Свалбард није део географске Норвешке; административно, архипелаг није део ниједног норвешког округа, већ чини неинкорпорисану област. То значи да њиме управља директно норвешка влада преко именованог гувернера, и представља посебну јурисдикцију подложну Свалбардском уговору која је изван Шенгенске зоне, Нордијске пасошке уније и Европског економског простора. Свалбард и Јан Мајен заједно имају додељен ISO 3166-1 alpha-2 код државе „SJ”. Обема областима управља Норвешка, иако су раздвојене удаљеништем од преко 950 kilometres (510 nautical miles) и имају веома различите административне структуре. Етимологија Име Свалбард званично је усвојила Норвешка за архипелаг према Свалбардском закону из 1925. године којим га је формално анектирала. Бивши назив Спицберген од тада је ограничен на главно острво. Године 1827. Балтазар Кејлхау је први предложио да се старонордијски топоним Svalbarði, пронађен у средњовековним исландским изворима, односи на Спицберген. Кејлхауову теорију оживели су Густав Сторм 1890. и Гунар Исаксен 1907. године, у време када би древна нордијска веза са земљом помогла модерном захтеву Норвешке за суверенитет. Svalbard је савремени норвешки аналог речи Svalbarði, која заузврат потиче од svalr ('хладан') и barð ('ивица', 'гребен', 'тло', 'брада'). Исландски анали бележе да је Svalbarði откривен 1194. године, док га Ландкњига смешта четири дана пловидбе северно од Ланганеса. Реч dægr „дан” може значити или 12 или 24 сата; Исаксен је узео ово друго тумачење, тиме одбацујући Јан Мајен као Svalbarði. Академик за студије културе Роалд Берг каже да се Svalbarði вероватније односио на део Гренланда, али је преименовање из 1925. учврстило норвешки суверенитет признат Спицбергенским уговором из 1920. (сада Свалбардски уговор). Име Спицберген потиче од холандског морепловца и истраживача Вилема Баренца, који је 1596. описао „шиљате планине” или, на холандском, spitse bergen које је видео на западној обали главног острва. Баренц није препознао да је открио архипелаг, па је име Спицберген дуго остало у употреби и за главно острво и за архипелаг у целини. Касније се главно острво понекад разликовало као Западни Спицберген. Правопис Spitzbergen, са z уместо s, потиче из немачког језика. Географија Свалбардски уговор из 1920. дефинише Свалбард као сва острва, острвца и хриди од 74° до 81° северне географске ширине и од 10° до 35° источне географске дужине. Копнена површина износи 61.022 km2 (23.561 sq mi), а доминира острво Спицберген, које чини више од половине архипелага, затим следе Североисточна земља и Еџоја. Сва насеља се налазе на Спицбергену, осим метеоролошких станица на Медвеђем острву и Хопу. Норвешка држава преузела је посед над свом земљом на коју није било права, или 95,2% архипелага, у тренутку када је Свалбардски уговор ступио на снагу; Сторе норске, норвешка компанија за ископавање угља, поседује 4%, Арктикугољ, руска компанија за ископавање угља, поседује 0,4%, док други приватни власници држе 0,4%. Пошто је Свалбард северно од Арктичког круга, лети доживљава поноћно сунце, а зими поларну ноћ. На 74° северно, поноћно сунце траје 99 дана, а поларна ноћ 84 дана, док су одговарајуће бројке на 81° северно 141 и 128 дана. У Лонгјербјену, поноћно сунце траје од 20. априла до 23. августа, а поларна ноћ од 26. октобра до 15. фебруара. Зими, комбинација пуног месеца и рефлектујућег снега може дати додатну светлост. Због нагиба Земље и високе географске ширине, Свалбард има дуге сумраке. Лонгјербјен види први и последњи дан поларне ноћи са седам и по сати сумрака, док непрекидна светлост траје две недеље дуже од поноћног сунца. На летњу дугодневницу, сунце се спушта до угла од 12° усред ноћи, што је много више током ноћи него у поларним светлосним подручјима копнене Норвешке. Међутим, дневни максимални угао сунца на летњу дугодневницу је приближно 35°. Глацијални лед покрива 36.502 km2 (14.094 sq mi) или 60% Свалбарда; 30% је гола стена док је 10% под вегетацијом. Највећи глечер је Аустфона (8.412 km2 or 3.248 sq mi) на Североисточној земљи, затим следе Земља Олава V и Вестфона. Током лета могуће је скијати од Соркапа на југу до севера Спицбергена, са само кратком удаљености која није покривена снегом или глечером. Квитоја је 99,3% покривена глечером. Рељефни облици Свалбарда настали су кроз поновљена ледена доба, када су глечери усекли некадашњу висораван у фјордове, долине и планине. Највиши врх је Њутнтопен (1.717 m or 5.633 ft), затим Перијертопен (1.712 m or 5.617 ft), Цересфјелет (1.675 m or 5.495 ft), Чедвикриген (1.640 m or 5.380 ft) и Галилеотопен (1.637 m or 5.371 ft). Најдужи фјорд је Вијдефјорден (108 km or 67 mi), затим Исфјорден (107 km or 66 mi), Ван Мијенфјорден (83 km or 52 mi), Вудфјорден (64 km or 40 mi) и Вахленбергфјорден (46 km or 29 mi). Свалбард је део Високоарктичке велике магматске провинције, и доживео је најјачи земљотрес у Норвешкој 6. марта 2009. године магнитуде 6,5. Историја Холандско откриће Холанђанин Вилем Баренц направио је прво откриће архипелага 1596. године, када је угледао обалу острва Спицберген док је тражио Северни морски пут. Прво забележено искрцавање на острва Свалбарда датира из 1604. године, када је енглески брод пристао на Bjørnøya, или Медвеђе острво, и почео да лови моржеве. Годишње експедиције су убрзо уследиле, а Спицберген је постао база за лов на гренландског кита од 1611. године. Због безакоња у том подручју, компаније и власти из Енглеске, Данске, Холандије и Француске покушавале су силом да држе подаље флоте других земаља. 17. и 18. век Смеренбург је био једно од првих насеља, које су Холанђани основали 1619. године. Мање базе су такође изградили Енглези, Данци и Французи. У почетку су испоставе биле само летњи кампови, али од раних 1630-их, неколико појединаца почело је да презимљава. Китолов на Спицбергену трајао је до 1820-их, када су се холандски, британски и дански китоловци преселили на друга места на Арктику. До краја 17. века стигли су руски ловци; они су презимљавали у већој мери и ловили копнене сисаре попут поларног медведа и лисице. Норвешки лов — углавном на моржеве — започео је 1790-их. Први норвешки грађани који су стигли до самог Спицбергена били су бројни приморски Сами из региона Хамерфеста, који су били унајмљени као део руске посаде за експедицију 1795. године. 19. век Након Енглеско-руског рата 1809. године, руска активност на Свалбарду се смањила, а престала је до 1820-их. Норвешки китолов је напуштен отприлике у исто време када су Руси отишли, али је лов на китове наставио око Спицбергена до 1830-их, и око Медвеђег острва до 1860-их. 20. век Свалбардски уговор До 1890-их, Свалбард је постао дестинација за арктички туризам, пронађена су налазишта угља, а острва су коришћена као база за арктичко истраживање. Прво рударење започели су Норвежани дуж Исфјордена 1899. године; до 1904. године британски интереси су се успоставили у Адвентфјордену и започели прве целогодишње операције. Производња у Лонгјербјену, од стране америчких интереса, започела је 1908. године; а Сторе норске се успоставила 1916. године, као и други норвешки интереси током Првог светског рата, делом куповином америчких интереса. Разговори о успостављању суверенитета архипелага започели су 1910-их, али су прекинути Првим светским ратом. Дана 9. фебруара 1920, након Париске мировне конференције, потписан је Свалбардски уговор, којим је Норвешкој додељен пуни суверенитет. Међутим, свим земљама потписницама додељена су недискриминаторна права на риболов, лов и минералне ресурсе. Уговор је ступио на снагу 14. августа 1925, истовремено када је Свалбардски закон регулисао архипелаг и први гувернер, Јоханес Геркенс Басое, преузео дужност. Архипелаг је традиционално био познат као Спицберген, а главно острво као Западни Спицберген. Током 1920-их, Норвешка је преименовала архипелаг у Свалбард, а главно острво је постало Спицберген. Квитоја, Конг Карлс Ланд, Хоп и Медвеђе острво нису сматрани делом архипелага Спицберген. Руси су традиционално звали архипелаг Грумант (Грумант). Совјетски Савез задржао је име Спицберген (Шпицберген) како би подржао недокументоване тврдње да су Руси први открили острво. Године 1928, италијански истраживач Умберто Нобиле и посада ваздушног брода Италија срушили су се на ледени покривач код обале Фојноје. Накнадни покушаји спасавања били су опширно покривени у штампи и Свалбард је као резултат добио краткотрајну славу. Други светски рат Свалбард, познат и Британцима и Немцима као Спицберген, био је мало погођен немачком инвазијом на Норвешку у априлу 1940. Насеља су наставила да раде као и пре, ископавајући угаљ и пратећи време. У јулу 1941, након немачке инвазије на Совјетски Савез, Краљевска морнарица извиђала је острва с циљем да их користи као оперативну базу за слање залиха у северну Русију, али је идеја одбачена као непрактична. Уместо тога, уз договор Совјета и норвешке владе у егзилу, у августу 1941. норвешка и совјетска насеља на Свалбарду су евакуисана, а тамошњи објекти уништени, у Операцији Гонтлет. Међутим, норвешка влада у егзилу одлучила је да би било политички важно успоставити гарнизон на острвима, што је учињено у мају 1942. током Операције Фритам. У међувремену, Немци су одговорили на уништење временске станице успостављањем сопствене станице за извештавање, кодног назива „Бансо”, у октобру 1941. Отерани су у октобру посетом онога што су Немци погрешно сматрали да су четири британска ратна брода, али су се касније вратили. Друга станица, „Кноспе”, основана је у Ни Алесунду 1941, остајући до 1942. У мају 1942, након доласка снага Фритам, немачка јединица у Бансоу је евакуисана. У септембру 1943. у Операцији Цитронела немачка оперативна група, која је укључивала бојни брод Тирпиц, послата је да нападне гарнизон и уништи насеља у Лонгјербјену и Баренцбургу. То је постигнуто, али је имало мало дугорочног ефекта: након њиховог одласка Норвежани су се вратили и поново успоставили своје присуство. У септембру 1944, Немци су поставили своју последњу временску станицу, Операција Хаудеген у Североисточној земљи; она је функционисала све до после немачке предаје. Дана 4. септембра 1945, војнике је покупио норвешки брод за лов на фоке и предали су се његовом капетану. Ова група људи били су последње немачке трупе које су се предале након Другог светског рата. Након рата, Совјетски Савез предложио је заједничку норвешку и совјетску администрацију и војну одбрану Свалбарда. То је одбила Норвешка 1947. године, која се две године касније придружила НАТО-у. Совјетски Савез задржао је високу цивилну активност на Свалбарду, делом како би осигурао да архипелаг не користи НАТО. Послератни период Након рата, Норвешка је поново успоставила операције у Лонгјербјену и Ни Алесунду, док је Совјетски Савез успоставио рударење у Баренцбургу, Пирамидену и Груманту. Рудник у Ни Алесунду имао је неколико фаталних несрећа, убивши 71 особу док је био у функцији од 1945. до 1954. и од 1960. до 1963. године. Афера Кингс Беј, узрокована несрећом 1962. године у којој је погинуо 21 радник, приморала је Трећу Герхардсенову владу да поднесе оставку. Од 1964. године, Ни Алесунд је постао истраживачка испостава и објекат за Европску организацију за истраживање свемира. Пробно бушење нафте започето је 1963. и настављено до 1984. године, али нису пронађена комерцијално исплатива поља. Од 1960. године, редовни чартер летови обављани су са копна до поља на Хотелнесету; 1975. године отворен је Аеродром Свалбард, Лонгјербјен, омогућавајући услуге током целе године. Током Хладног рата, Совјетски Савез снабдевао је око две трећине становништва на острвима (Норвежани су чинили преосталу трећину), са популацијом архипелага нешто испод 4.000. Руска активност значајно се смањила од тада, падајући са 2.500 на 450 људи од 1990. до 2010. године. Грумант је затворен након што је исцрпљен 1962. године. Пирамиден је затворен 1998. године. Извоз угља из Баренцбурга престао је 2006. године због пожара, али је настављен 2010. Руси су доживели две ваздухопловне несреће: Лет Внуково ерлајнса 2801 (1996), који је убио 141 особу, и Хеликоптерску несрећу код Херодена (2008), која је убила три особе. Лонгјербјен је остао чисто компанијски град до 1989. године када су комуналије, култура и образовање издвојени у Свалбард Самфунсдрифт. Године 1993. продат је националној влади и основан је Универзитетски центар. Током 1990-их, туризам се повећао и град је развио економију независну од Сторе норске и рударства. Лонгјербјен је инкорпориран 1. јануара 2002, усвајајући општинско веће. Дана 30. јуна 2025. године Рудник 7, последњи норвешки рудник угља на Свалбарду, је затворен, иако је рудник у Баренцбургу наставио са радом. Становништво Демографија Године 2016. Свалбард је имао 2.667 становника, од чега 423 Руса и Украјинца, 10 Пољака и 322 друга не-Норвежана који живе у норвешким насељима. Највеће групе странаца у Лонгјербјену 2005. године биле су из Русије, Украјине, Пољске, Немачке, Шведске, Данске и Тајланда. Средином 2023. године било је 3.094 становника на Спицбергену, укључујући 2.465 у Лонгјербјену, 130 у Ни Алесунду и 10 (Пољака) у истраживачкој станици Хорнсунд (Исбјорнхамна); било је 440 Руса у Баренцбургу и око 50 у Пирамидену. Није било становника на другим острвима осим деветоро на метеоролошкој станици на Медвеђем острву (у Хервигхамни) и четворо на оној на Хопу. Од јануара 2025. године, било је 1.691 Норвежана и 865 не-Норвежана који живе у Лонгјербјену и Ни Алесунду; било је 297 становника Баренцбурга и Пирамидена; и било је 10 становника Хорнсунда. Насеља Лонгјербјен је највеће насеље на архипелагу; то је седиште гувернера и једини инкорпорирани град. Град има аеродром, болницу, основну и средњу школу, универзитет, спортски центар са базеном, библиотеку, културни центар, биоскоп, аутобуски превоз, хотеле, банку, и неколико музеја. Новине Svalbardposten излазе недељно. Веома мало рударских активности остаје у Лонгјербјену; рудници угља у Свеагруви и Лункефјелету обуставили су рад 2017. и трајно затворени 2020. године. Ни Алесунд је стално истраживачко насеље на северозападу Спицбергена и најсеверније функционално цивилно насеље на свету. Раније рударски град, и даље је компанијски град којим управља норвешка државна компанија Kings Bay. Иако је одређени туризам до испоставе дозвољен, норвешке власти ограничавају приступ како би смањиле утицај на научни рад. Ни Алесунд има зимску популацију од 35 и летњу популацију од 180 људи. Норвешки метеоролошки институт има испоставе на Медвеђем острву и Хопу, са девет и четири становника респективно. Оба могу такође да угосте привремено истраживачко особље. Пољска управља Пољском поларном станицом у Хорнсунду, са десет сталних становника. Руско (раније совјетско) рударско насеље Пирамиден напуштено је 1998. године, остављајући Баренцбург као једино стално насељено руско насеље. То је компанијски град: сви објекти су у власништву Арктикугоља, који управља рудником угља. Поред рударских објеката, Арктикугољ је отворио хотел и продавницу сувенира, пружајући услуге туристима који долазе на једнодневне излете или планинарење из Лонгјербјена. Село има школу, библиотеку, спортски центар, друштвени центар, базен, фарму и стакленик. Пирамиден има сличне објекте; оба су изграђена у типичном совјетском архитектонском и планском стилу после Другог светског рата и садрже две најсеверније статуе Лењина на свету и другу уметност социјалистичког реализма. Ажурирано: 2023., око 48 радника је стационирано у углавном напуштеном Пирамидену ради одржавања локалне инфраструктуре и вођења хотела, који је поново отворен за туризам. Религија Већина становништва су хришћани. Већина Норвежана је повезана са Црквом Норвешке. Руско и украјинско становништво припада Православној цркви. Католике на архипелагу пасторално служи Територијална прелатура Тромсе. Политика Свалбардски уговор из 1920. године успоставио је пуни норвешки суверенитет над архипелагом. Острва су, за разлику од норвешких антарктичких територија, део Краљевине Норвешке, а не зависна територија. Уговор је ступио на снагу 1925. године, након Свалбардског закона. Свих четрдесет осам земаља потписница уговора има право да обавља комерцијалне активности на архипелагу без дискриминације, иако су све активности подложне норвешком законодавству. Уговор ограничава право Норвешке на наплату пореза на финансирање услуга на Свалбарду.Стога Свалбард има нижи порез на доходак од копнене Норвешке, и нема порез на додату вредност. Постоји посебан буџет за Свалбард како би се осигурала усклађеност.Свалбард није регулисан норвешким политикама о миграцији и сам не издаје визе или боравишне дозволе. Странцима није потребна виза или дозвола за рад и боравак од норвешких власти да би путовали на Свалбард. Међутим, страни држављани којима је потребна виза за Шенгенску зону морају имати шенгенску визу када путују на и са Свалбарда преко копнене Норвешке. Свалбардски закон успоставио је институцију Гувернера Свалбарда (Sysselmester, раније Sysselmannen), који има одговорност и као жупанијски гувернер и као шеф полиције, као и друга овлашћења додељена од извршне власти. Дужности укључују политику заштите животне средине, породично право, спровођење закона, трагање и спасавање, управљање туризмом, информативне услуге, контакт са страним насељима и суђење у неким областима поморских истрага и судских испитивања — али никада у истим случајевима као када делује као полиција.Од 2021. године, Ларс Фаусе је гувернер. Институција је подређена Министарству правде и полиције, али извештава друга министарства о питањима из њиховог портфеља. Од 2002. године, Општинско веће Лонгјербјена има многе од истих одговорности као и општина, укључујући комуналије, образовање, културне објекте, ватрогасну службу, путеве и луке. Нема доступних услуга неге или старања, нити су доступна социјална давања. Норвешки становници задржавају пензиона и медицинска права преко својих општина на копну. Болница је део Универзитетске болнице Северне Норвешке, док аеродромом управља државни Авинор. Ни Алесунд и Баренцбург остају компанијски градови са свом инфраструктуром у власништву Kings Bay-а и Арктикугоља. Друге јавне службе са присуством на Свалбарду су Норвешки директорат за рударство, Норвешки поларни институт, Пореска управа Норвешке и Норвешка црква. Свалбард је подређен Окружном суду Северни Тромс и Апелационом суду Халогаланд, оба у Тромсеу. Иако је Норвешка део Европског економског простора (ЕЕА) и Шенгенског споразума, Свалбард није део Шенгенске зоне или ЕЕА. Становницима Свалбарда који нису из ЕУ и нордијских земаља нису потребне шенгенске визе за сам Свалбард, али онима који путују преко копнене Норвешке потребне су визе за пролазак кроз Норвешку. Гувернер може одбити људе без извора прихода. Нико није обавезан да има визу или боравишну дозволу на Свалбарду. Без обзира на држављанство, особе могу живети и радити на Свалбарду неограничено. Свалбардски уговор даје држављанима земаља уговорница једнако право боравка као и норвешким држављанима. До сада су држављани земаља које нису потписнице уговора такође примани без виза. Иако не постоји захтев за визу, сви морају испунити одређене услове да би боравили на Свалбарду. Ови захтеви су регулисани посебном политиком под називом „Прописи о одбијању и протеривању особа са Свалбарда”. Међу захтевима је да становници морају имати средства да могу боравити на Свалбарду. Ови захтеви се односе и на странце и на норвешке држављане, а гувернер Свалбарда може одбити особе које не испуњавају услове. Русија задржава конзулат у Баренцбургу. У септембру 2010. године потписан је уговор између Русије и Норвешке којим је утврђена граница између архипелага Свалбард и архипелага Нова земља. Повећано интересовање за истраживање нафте на Арктику повећало је интересовање за решавање спора. Споразум узима у обзир релативне положаје архипелага, уместо да се заснива једноставно на северном продужетку континенталне границе Норвешке и Русије. Одбрана Свалбард чини демилитаризована зона, јер уговор забрањује успостављање војних инсталација на острвима. Међутим, пошто уговор признаје Норвешку као суверену власт на архипелагу, земља полаже право на ексклузивна права у поморској зони око острва; права за која Норвешка тврди да дозвољавају Норвешкој обалској стражи да спроводи риболов и други поморски надзор и примену закона у овим водама. Одређене друге стране уговора (укључујући Шпанију, Исланд и посебно Русију) тврде да им Уговор пружа опсежна права изван територијалног мора Свалбарда. Норвешка полаже право на искључиву економску зону од више од три четвртине милиона квадратних километара око Свалбарда. Русија пориче ексклузивност зоне, наводећи да економска зона није званично дефинисана. Током 2020-их, како би ојачала способност Норвешке да спроводи своје захтеве око архипелага, Норвешка обалска стража је започела значајан програм модернизације. Од 2023. године, Обалска стража замењује своје старије офшор патролне бродове Нордкап-class офшор патролни брод знатно већим бродовима способним за лед, од којих сваки има депласман нешто мањи од 10.000 тона. Три нова брода Јан Мајен-class офшор патролни брод наоружана су главним топом од 57 mm (2,2 in) и способна су да носе до два хеликоптера средње величине. Бродови имају максималну брзину од 22 kn (41 km/h; 25 mph) са више од 60 дана издржљивости, а посада броји до 100 људи. Први брод, KV Јан Мајен, испоручен је почетком 2023. године. Ова пловила ће допунити NoCGV Svalbard који углавном служи Свалбарду и околним водама. Године 2023. Норвешка је такође најавила набавку шест хеликоптера MH-60R, који ће првобитно бити распоређени у Обалској стражи, иако ће бити припремљени и за противподморничке операције. Краљевска норвешка морнарица патролира водама архипелага Свалбард најмање једном годишње са фрегатом Фритјоф Нансен-class фрегата. Флота Боинга P-8 Посејдон Краљевског норвешког ваздухопловства стационирана у Ваздухопловној станици Евенес на копну има капацитет за надзор архипелага Свалбард као део надзора Баренцовог мора. Авиони F-35 Краљевског норвешког ваздухопловства стационирани у Ваздухопловној станици Евенес имају домет да патролирају изнад делова архипелага Свалбард, а могли би бити стационирани и даље на северу у Ваздухопловној станици Банак ако се сматра неопходним. Са руском инвазијом на Украјину 2022., тензије на Арктику су порасле. У јануару 2022. оштећен је подморски телекомуникациони кабл који повезује Свалбард са копненом Норвешком. Норвешке сумње пале су на руски кочар као једино пловило у том подручју у то време. Истрага је ипак пријављена као неубедљива. Године 2022. Русија је најавила нове инвестиционе планове за подршку свом присуству у Баренцбургу и Пирамидену. Економија Три главне индустрије на Свалбарду су рударство угља, туризам и истраживање. У 2007. години било је 484 људи запослених у сектору рударства, 211 људи у сектору туризма и 111 људи у сектору образовања. Исте године, рударство је донело приходе од 2,008 милијарди норвешких круна (227.791.078 америчких долара), туризам 317 милиона круна (35.967.202 долара), а истраживање 142 милиона круна (16.098.404 долара). Године 2006. просечан приход за економски активне људе био је 494.700 круна, 23% већи него на копну. Скоро све стамбене јединице су у власништву различитих послодаваца и институција и изнајмљују се њиховим запосленима; постоји само неколико приватних кућа, од којих су већина викендице. Због тога је тешко живети на Свалбарду без рада за успостављену институцију. Од поновног насељавања Свалбарда почетком 20. века, ископавање угља била је доминантна комерцијална активност. Сторе норске Спицберген кулкомпани (Store Norske Spitsbergen Kulkompani), подружница Норвешког министарства трговине и индустрије, управља рудником Свеа Норд у Свеагруви и Рудником 7 у Лонгјербјену. Први је произвео 20 милиона тона у периоду 2001–2009, док други користи 35% своје производње за напајање електране у Лонгјербјену. У марту 2020. године, рударско насеље Свеагрува је затворено због буџетских проблема и напора да се очисти након ископавања угља на Свалбарду. Од 2007. године није било значајног ископавања од стране руске државне компаније Арктикугољ у Баренцбургу. Рудник Груве 7 затворен је у јуну 2025. године. Вршено је пробно бушење нафте на копну, али то није дало задовољавајуће резултате за трајну експлоатацију. Норвешке власти не дозвољавају офшор нафтне активности из еколошких разлога, а земљиште које је раније било пробно бушено заштићено је као резервати природе или национални паркови. Године 2011. најављен је 20-годишњи план за развој офшор ресурса нафте и гаса око Свалбарда. Свалбард је историјски био база и за китолов и за риболов. Норвешка је прогласила искључиву економску зону (ИЕЗ) од 200-nautical-mile (370-kilometre) око Свалбарда 1977. године, са 31.688 square kilometres (9.239 square nautical miles) унутрашњих вода и 770.565 square kilometres (224.661 square nautical miles) ИЕЗ. Норвешка задржава рестриктивну политику риболова у зони, а Русија оспорава те захтеве. Туризам је фокусиран на животну средину и центриран је у Лонгјербјену. Активности укључују планинарење, кајакаштво, шетње кроз глечерске пећине, те сафари моторним санкама и псећим запрегама. Крузери генеришу значајан део саобраћаја, укључујући и заустављања офшор бродова и експедициона крстарења која почињу и завршавају на Свалбарду. Саобраћај је снажно концентрисан између марта и августа; ноћења су се петоструко повећала од 1991. до 2008. године, када је било 93.000 ноћења. У фебруару 2024. Норвешка је најавила ограничења туризма како би фаворизовала заштиту флоре и фауне на архипелагу. Сада су бродови ограничени на 200 путника у заштићеним подручјима, између осталих прописа, од којих се многи тичу ломљења брзог леда, употребе возила на морском леду после 1. марта и поморског саобраћаја у близини подручја моржева. Постоји 43 дефинисана места за искрцавање. Арктички светски архив, огромни дигитални архив који воде норвешка приватна компанија Пикл (Piql) и државна компанија за ископавање угља Сторе норске Спицберген кулкомпани, отворен је у марту 2017. Средином 2020. године, стекао је свог највећег купца у виду Гитхаба, подружнице Мајкрософта. Један извор прихода за ово подручје био је, до 2015. године, посета крузера. Норвешка влада постала је забринута због великог броја путника са крузера који се изненада искрцавају у малим насељима као што је Ни Алесунд, који је погодно близу неплодног, али сликовитог фјорда Магдалене. Са повећањем величине већих бродова, до 2.000 људи може потенцијално да се појави у заједници која иначе броји мање од 40. Као резултат тога, влада је строго ограничила величину крузера који могу да посете. Незапосленост практично не постоји јер нема државне помоћи. Наука и истраживање Истраживање на Свалбарду фокусирано је на Лонгјербјен и Ни Алесунд, најприступачнија подручја на високом Арктику. Свалбардски уговор даје дозволу свакој нацији да спроводи невојна истраживања на Свалбарду, што је резултирало Пољском поларном станицом и кинеском Арктичком станицом Жута река, плус руским објектима у Баренцбургу. Покренута су питања о потенцијалној двострукој намени Арктичке станице Жута река. Универзитетски центар на Свалбарду (UNIS) у Лонгјербјену нуди основне, дипломске и постдипломске студије за 350 студената у различитим арктичким наукама, посебно биологији, геологији и геофизици. Курсеви се пружају као допуна студијама на универзитетима на копну; нема школарине и курсеви се одржавају на енглеском језику, са подједнако заступљеним норвешким и међународним студентима. Свалбардско глобално складиште семена је банка семена за складиштење семена што више светских сорти усева и њихових ботаничких дивљих сродника. У сарадњи између владе Норвешке и Глобалног трезора за разноврсност усева, трезор је усечен у стену близу Лонгјербјена, одржавајући природну температуру од −6 °C (21 °F) и хладећи семе на −18 °C (0 °F). Свалбардски подморски кабловски систем је оптичка линија дуга 1.440 km (890 mi) од Свалбарда до Харстада, потребна за комуникацију са сателитима у поларној орбити преко Сателитске станице Свалбард и инсталација у Ни Алесунду. Транспорт У Лонгјербјену, Баренцбургу и Ни Алесунду постоје путне мреже, али се оне не повезују међусобно. Оф-роуд моторни транспорт је забрањен на голом тлу на Свалбарду, али се моторне санке интензивно користе током зиме — како за комерцијалне тако и за рекреативне активности. Транспорт од Лонгјербјена до Баренцбурга (45 km or 28 mi) и Пирамидена (100 km or 62 mi) могућ је моторним санкама зими, или бродом током целе године. Сва насеља имају луке, а Лонгјербјен има аутобуски систем. Аеродром Свалбард, 3 km (2 mi) од Лонгјербјена, једини је аеродром који нуди ваздушни превоз са архипелага. Скандинејвијан ерлајнс има дневне редовне линије за Тромсе и Осло. Нискотарифни превозник Норвиџан ер шатл такође има линију између Осла и Свалбарда, летећи три или четири пута недељно; постоје и нередовне чартер услуге за Русију. Финер је обављао летове из Хелсинкија, летећи три пута недељно између јуна и августа 2016, али норвешке власти нису дозволиле ову руту, позивајући се на билатерални споразум о ваздушном саобраћају из 1978. између Финске и Норвешке. Луфттеранспорт пружа редовне корпоративне чартер услуге од Лонгјербјена до Аеродрома Ни Алесунд, Хамнерабен, и Аеродрома Свеа за Kings Bay и Сторе норске. Ови летови генерално нису доступни јавности. Постоје хелидроми у Баренцбургу и Пирамидену, а хеликоптере често користе гувернер и у мањој мери рударска компанија Арктикугољ. Клима Климом Свалбарда доминира његова висока географска ширина, са просечном дневном средњом летњом температуром од 4 to 7 °C (39 to 45 °F) (просеци 1991–2020), и јануарским просецима од −13 to −9 °C (9 to 16 °F) (1991–2020). Јужније Медвеђе острво има јануарске средње температуре благе и до −46 °C (−51 °F) у базном периоду 1991–2020. Западноспицбергенска струја, најсевернији крак система Северноатлантске струје, ублажава температуре Свалбарда, посебно током зиме. Зимске температуре на Свалбарду су до 20 °C (36 °F) више од оних на сличним географским ширинама у Русији и Канади. Топла атлантска вода одржава околне воде отвореним и пловним већи део године. Унутрашња подручја фјордова и долине, заштићене планинама, имају веће температурне разлике од обале, дајући око 2 °C (4 °F) топлије летње температуре и 3 °C (5 °F) хладније зимске температуре. На југу Спицбергена, температура је нешто виша него даље на северу и западу. Током зиме, температурна разлика између југа и севера је обично 5 °C (9 °F), и око 3 °C (5 °F) лети. Медвеђе острво има просечне температуре чак и више од остатка архипелага. Свалбард је место где се сусрећу хладан поларни ваздух са севера и благ, влажан морски ваздух са југа, стварајући низак притисак, променљиво време и јаке ветрове, посебно зими; у јануару је јак поветарац регистрован 17% времена на Исфјорд радију, али само 1% времена у јулу. Лети је магла честа, посебно даље од обале, са видљивошћу испод 1 km (0,6 mi) регистрованом 20% времена у јулу и 1% времена у јануару, на Хопену и Медвеђем острву. Падавине су честе, али падају у малим количинама, обично мање од 400 mm (16 in) годишње на западном Спицбергену. Више кише пада на ненасељеној источној страни, где може бити више од 1.000 mm (39 in). У просеку, Свалбард има нижу влажност од других места у Арктичком кругу. Једина места на Арктику са нижим просеком су у копненој Норвешкој, Шведској и Финској. Година 2016. била је најтоплија година забележена на Аеродрому Свалбард, са изузетном средњом температуром од 00 °C (32 °F), 75 °C (135 °F) изнад просека 1961–90, и више упоредива са локацијом на Арктичком кругу. Најхладнија температура године била је чак −18 °C (0 °F), топлија од средњег минимума у нормалном јануару, фебруару или марту. Исте године, број дана када је било кише био је једнак броју дана када је било снега, што је значајно одступање од уобичајеног обрасца по којем би било најмање два пута више снежних дана. Глобално загревање је резултирало приметним климатским променама на Свалбарду. Између 1970. и 2020. године, просечна температура на Свалбарду порасла је за 4 степена Целзијуса, а у зимским месецима за 7 степени. Дана 25. јула 2020. године измерена је нова рекордна температура од 217 °C (423 °F) за архипелаг Свалбард, што је такође највиша температура икада забележена у европском делу високог Арктика; поред тога, температуре од преко 20 степени мерене су четири дана заредом у јулу 2020. Као и у великим деловима Арктика, ефекти повратне спреге лед-албедо могу се приметити и на Свалбарду: Због значајног топљења леда, ледене површине се претварају у отворену воду, чија тамнија површина апсорбује више сунчеве енергије уместо да је рефлектује назад; као резултат тога, ове воде се загревају и даљи лед у том подручју се топи све брже, стварајући више отворених вода, итд. Очекује се повећање температуре између 7 и 10 степени на Свалбарду до краја века. Природа Поред људи, три првенствено копнене врсте сисара насељавају архипелаг: поларна лисица, свалбардски ирвас, и случајно уведена пољска волухарица, која се налази само у Груманту. Покушаји увођења поларног зеца и мошусног говечета су пропали. Постоји 15 до 20 врста морских сисара, укључујући: китове, делфине, фоке, моржеве и беле медведе. Бели медведи су иконски симбол Свалбарда и једна од главних туристичких атракција. Животиње су заштићене, а људи који се крећу изван насеља дужни су да имају одговарајуће уређаје за плашење како би одбили нападе. Такође им се саветује да носе ватрено оружје за употребу као последње средство. У августу 2011. године, британски школарац је убијен, а четворо других повређено од стране белог медведа. У јулу 2018. године, бели медвед је убијен након што је напао и повредио чувара од белих медведа који је водио туристе са крузера. У августу 2020. године, холандског мушкарца убио је бели медвед у кампу у Лонгјербјену. Бели медвед је убијен. Године 2022. бели медвед је напао француску туристкињу, која је задобила повреде руке. Медвед је отишао након што су испаљени хици. Касније је еутаназиран након стручне процене његових повреда. Од 2021. године, Свалбард има око 300 резидентних белих медведа. Свалбард и Земља Фрање Јосифа деле заједничку популацију од отприлике 2.650 белих медведа, при чему је Конг Карлс Ланд најважније место за размножавање. Свалбардски ирвас (R. tarandus platyrhynchus) је посебна подврста; иако је раније био скоро изумро, може се легално ловити (као и поларна лисица). Такође је документовано да бели медведи, очајни за храном, лове и успешно убијају свалбардске ирвасе. Постоји ограничен број домаћих животиња у руским насељима. Око осамдесет врста птица налази се на Свалбарду, од којих су већина селице. Баренцово море је међу подручјима на свету са највише морских птица, са око 20 милиона јединки током касног лета. Најчешће су: мала њорка, бурњак, дебелокљуна њорка и тропрсти галеб. Шеснаест врста је на IUCN црвеној листи. Посебно Бјорноја, Сторфјорден, Северозападни Спицберген и Хопен су важна гнездилишта за морске птице. Арктичка чигра има најдужу миграцију, све до Антарктика. Две птице певачице мигрирају на Свалбард да се размножавају: снежна зеба и сива белогуза. Снежница је једина птица која презимљава. Остаци Предатора X (Pliosaurus funkei) из периода јуре откривени су овде. То је један од највећих морских рептила из доба диносауруса икада пронађених. Свалбард има пермафрост и тундру, укључујући ниску, средњу и високу арктичку вегетацију. На архипелагу је пронађено сто шездесет пет врста биљака. Само она подручја која се одмрзавају лети су под вегетацијом, што чини око 10% архипелага. Вегетација је најбујнија у Норденшелдовој земљи, око Исфјордена и тамо где је под утицајем гуана. Иако има мало падавина, што архипелагу даје степску климу, биљке ипак имају добар приступ води јер хладна клима смањује испаравање. Сезона раста је веома кратка и може трајати само неколико недеља. Свалбардски мак (Papaver dahlianum) је симболични цвет Свалбарда. Постоји седам националних паркова на Свалбарду: Форландет, Унутрашњи Вијдефјорден, Норденшелдова земља, Северна земља Исфјордена, Северозападни Спицберген, Сасен-Бунсовљева земља и Јужни Спицберген. Архипелаг има петнаест уточишта за птице, једно геотопско заштићено подручје и шест резервата природе — при чему су Североисточни Свалбард и Југоисточни Свалбард већи од било ког националног парка. Већина резервата природе и три национална парка основани су 1973. године, док су преостала подручја добила заштиту током 2000-их. Сви људски трагови који датирају пре 1946. године аутоматски су заштићени. Заштићена подручја чине 65% архипелага. Свалбард је на прелиминарној листи Норвешке за номинацију као Унескова светска баштина. Потпуно помрачење Сунца 20. марта 2015. обухватило је само Свалбард и Фарска острва у појасу тоталитета. Образовање Школа у Лонгјербјену служи за узраст од 6 до 18 година. То је основна/средња школа на најсевернијој локацији на Земљи. Када ученици напуне 16 или 17 година, већина породица се сели у копнену Норвешку. Баренцбург има своју школу која служи руској заједници; до 2014. године имала је три наставника, а њена средства за социјалну помоћ су опала. Основна школа служила је заједници Пирамидена у периоду пре 1998. године. У Лонгјербјену постоји институција за високо образовање која не додељује дипломе, Универзитетски центар на Свалбарду (UNIS), најсевернија високошколска школа на Земљи. Спорт Фудбал је најпопуларнији спорт на Свалбарду. Постоје три фудбалска терена (један у Баренцбургу), али нема стадиона због мале популације. Такође постоји затворена хала прилагођена за више спортова укључујући мали фудбал. Зимски спортови, као што су скијање, вожња моторним санкама и псеће запреге, су популарни. Постоји вишеспортски клуб, Свалбард Турн. Види још Пољопривреда на Свалбарду Рт Амстердам Списак острва Норвешке Списак острва Норвешке по површини Списак најсевернијих насеља Свалбард и Јан Мајен Noordsche Compagnie Свалбард у фикцији Напомене Референце Литература Спољашње везе Гувернер Свалбарда Туризам на Свалбарду – званични сајт туристичке организације Временска прогноза за Лонгјербјен - Норвешки метеоролошки институт Сесилија Бломдал - Утисци са Свалбарда и Лонгјербјена