NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Oscarshall

Oscarshall Palace is a maison de plaisance located in the small fjord Frognerkilen on Bygdøy in Oslo, Norway. History The palace was built from 1847 to 1852 by the Danish architect Johan Henrik Nebelong on commission from King Oscar I and Queen Joséphine of Sweden and Norway. In 1881, King Oscar II opened the palace to the public as a museum. The palace, with its secondary buildings and surrounding park, is considered to be one of the finest examples of neo-Gothic architecture in Norway and is one of the country's most important embodiments of the National Romantic style which was popular in Norway during the period. The interior was wholly constructed and decorated by Norwegian artists and artisans. The walls of the dining hall are decorated with paintings by Joachim Frich, Adolph Tidemand, and Hans Gude while the decoration and furniture in the drawing room evokes the style of the old Norwegian guildhall. Oscarshall was sold by King Carl IV to the Norwegian state in 1863. The palace was almost given a new role when it was decided in 1929 that Oscarshall would become the new residence of Crown Prince Olav and Princess Märtha. These plans were never realized, however, as both financial problems and political opposition arose. The situation was later solved when Fritz Wedel Jarlsberg sold his estate Skaugum to the royal couple. Today it is the property of the state and is placed at the disposal of the King. Open to the public Between 2005 and 2009 Oscarshall underwent a total renovation and restoration, bringing colours and furniture back to its original style from 1859. The renovation completed, Oscarshall was once again open to the public. The palace is now open for guided tours during the summer season. In 2013, Queen Sonja opened the Queen Joséphine Gallery on the grounds of Oscarshall. The gallery exhibits graphic prints and featured prints by Her Majesty herself during its first season. Additional images References Related reading Hjelde, Gunnar; Oscarshall – lystslottet på Bygdøy, Oslo 1978 Neubert. Poul J.; «Artikkel om Lystslottet Oscarshall» i Architectura (DK) 2006, (utgis av "Selskabet for Arkitekturhistorie") Nina Høye: Oscarshall. Oslo, Cappelen Damm, 2009 ISBN 9788202303822 Trond Norén Isaksen: Det undersköna Oscarshall – hoffliv på sommerslottet i 1855. Byminner, nr. 3–2010, side 2–11 External links Oscarshall (Website of The Royal House of Norway) Guided tours (Website of The Royal House of Norway) The History of Oscarshall (Website of The Royal House of Norway)
Palacio de Oscarshall

El Palacio de Oscarshall se encuentra en el pequeño fiordo de Frognerkilen, en Bygdøy, Oslo, Noruega y fue construido entre 1847 y 1852 por el arquitecto danés Johan Henrik Nebelong para el rey Óscar I. Oscarshall fue vendido por el rey Carlos IV al Estado noruego en 1863, y ha estado a disposición de los reyes noruegos desde entonces. La construcción es considerada como una de las principales obras neogóticas de Noruega. El estilo del arquitecto está inspirado en los palacios neogóticos ingleses, como fue normal en Escandinavia durante la primera mitad del siglo XIX. Aparte de la construcción principal, la propiedad tiene un parque que conecta directamente al fiordo, donde hay un pabellón abierto. El interior fue enteramente construido por artesanos y artistas noruegos. Después de que fuera remodelado en la década de los 1990, el palacio se abrió al público como un museo. La gente confunde habitualmente el palacio de Oscarshall con la Fortaleza de Oscarsborg de Drøbak. Enlaces externos Oscarshall (Sitio Web de la Casa Real de Noruega) en inglés Visitas guiadas (Sitio Web de la Casa Real de Noruega) en inglés Historia de Oscarshall (Sitio Web de la Casa Real de Noruega) en inglés Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio de Oscarshall.
Oscarshall

Oscarshall est une maison de plaisance située dans le fjord de Frognerkilen (en), sur la péninsule de Bygdøy à Oslo en Norvège. Oscarshall a été construit entre 1847 et 1852 par l'architecte danois Johan Henrik Nebelong (no) à la demande du roi Oscar Ier et de la reine Joséphine de Leuchtenberg. Le bâtiment a été ouvert au public par le roi en tant que musée en 1881. Notes et références Voir aussi Liens externes « Building Oscarshall Summer Palace », sur Kongehuset.no (consulté le 9 juin 2020) Portail d'Oslo
Оскархолл

Оскархолл (норв. Oscarshall) — дворец, ныне являющийся музеем, расположенный у небольшого фьорда Фрогнерхилен на полуострове Бюгдёй в Осло, Норвегия. История Дворец был построен с 1847 по 1852 год датским архитектором Йоханом Хенриком Небелонгом по заказу короля Оскара I и королевы Норвегии и Швеции Жозефины. В 1881 году король Оскар II открыл дворец для посетителей в качестве музея. Дворец с его второстепенными зданиями и окружающим его парком считается одним из лучших образцов неоготической архитектуры в Норвегии и одним из самых важных воплощений национального романтического стиля, который был популярен в Норвегии в тот период. Интерьер был полностью спроектирован и украшен норвежскими художниками и ремесленниками. Стены обеденного зала украшены картинами Йоахима Фрича и Адольфа Тидеманда, а декор и мебель в гостиной напоминают стиль старой норвежской ратуши. Оскархолл был продан королем Карлом IV норвежскому государству в 1863 году. Дворцу почти была отведена новая роль, когда в 1929 году было решено, что Оскархолл станет новой резиденцией наследного принца Олава и принцессы Марты. Однако эти планы так и не были реализованы, поскольку возникли как финансовые проблемы, так и политическая оппозиция. Позже ситуация разрешилась, когда Фриц Ведель Ярлсберг продал свое поместье Скаугум королевской чете. Сегодня он является собственностью государства и находится в распоряжении короля. Музей В период с 2005 по 2009 год Оскархолл подвергся полной реконструкции и реставрации, в результате чего цвета и мебель вернулись к своему первоначальному стилю 1859 года. После завершения реконструкции Оскархолл был вновь открыт для посетителей. В 2013 году королева Соня открыла галерею королевы Жозефины на территории Оскархолла. В галерее представлены графические гравюры и гравюры, созданные самой королевой в течение первого сезона. Из-за масштабных строительных работ в парке, окружающем Оскархолл, летний дворец закрыт для посетителей в 2022 году. Примечания Ссылки Официальный сайт
Oscarshall

Denna artikel behandlar lustslottet Oscarshall i Oslo. För sommarhuset vid Munksjön i Jönköping, se Oscarshall, Jönköping Oscarshall är ett lustslott på Bygdøy vid Oslo, uppfört mellan 1847 och 1852. Det har sedan 1881 fungerat som museum. Historik Slottet uppfördes för Oskar I av Johan Henrik Nebelong 1847–52, med medeltida och fornnordiska stildrag. Det såldes 1863 av kung Karl XV till norska staten. Det har senare tillsammans med kungsgården Bygdøy disponerats av norska kungahuset. År 1881 öppnades det som museum. Oscarshall restaurerades 1911, och senare 2005–2009. När kronprinsen gifte sig år 1929 föreslogs det att slottet skulle bli bostad åt kronprinsparet, men förslaget mötte motstånd och 1930 fick paret istället Skaugum som bostad. Arkitekturen är inspirerad av engelska nygotiska slott. Av interiören kan nämnas verk av konstnärerna Adolph Tidemand, Joachim Frich, Hans Michelsen, Christopher Borch och Hans Gude. Lustslottet är öppet för besökare under sommarsäsongen. Galleri Källor Carlquist, Gunnar, red (1937). Svensk uppslagsbok. Bd 20. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB. sid. 946 Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Oscarshall.﻿ Oscarshall på norska kungahusets webbplats
Leonardo-da-Vinci-Brücke

Die Leonardo-da-Vinci-Brücke ist eine moderne Fußgängerbrücke über die Europastraße 18 (E18) in der Kommune Ås, Provinz Akershus, etwa 35 Kilometer südlich von Oslo. Die Brücke wurde im Jahr 2001 durch eine Initiative des norwegischen Künstlers Vebjørn Sand errichtet; nach Plänen des italienischen Renaissancekünstlers und Erfinders Leonardo da Vinci (1452–1519). Leonardo da Vinci hatte die Konstruktion im Jahr 1502 dem Sultan Bayezid II. zur Überquerung des Goldenen Horns vorgeschlagen. Leonardos ohne Einheiten angegebenen Maße sind: 40 Breite, 70 Höhe, 600 Länge, davon 400 über dem Meer und 200 an Land. Der Historiker und Orientalist Franz Babinger rechnete diese Maße mit der angenommenen Florentiner Elle von 0,5836 m um in 23,75 m Breite, 40,85 m Höhe, 350,16 m Länge, davon 233,44 m über Wasser und 116,72 m an Land. Die Brücke in Ås wurde in einem verkleinerten Maßstab errichtet. Siehe auch Leonardo-Brücke Weblinks Leonardo-da-Vinci-Brücke. In: Structurae bridge-info.org: Da Vinci Bridge (englisch) Daniel Engler: Leonardos Brücke (Memento vom 4. Februar 2005 im Internet Archive), tec21 6/2002 Seite 14 (PDF; 467 kB) Einzelnachweise
Pont de Léonard

Le pont de Léonard est un pont d'une seule travée conçu par Léonard de Vinci en 1502, dans le cadre d'un projet de génie civil à la Corne d'Or à Constantinople, pour le sultan ottoman Bajazet II. Le pont avait alors été imaginé en pierre et devait enjamber la Corne d'Or. Plus tard, un autre pont a été construit à cet endroit, le Pont de Galata. Histoire Le projet n'aboutit jamais car, avec la portée initiale (240 m) prévue par Léonard de Vinci, il aurait été, à cette époque, le pont le plus long du monde. Le sultan le considérait irréalisable. Pendant cinq cents ans, le « pont de Léonard » resta un tout petit dessin dans les cahiers volumineux du génie. Malgré la découverte, en 1952, dans les archives nationales d’Istanbul à Topkapi, de la lettre de Léonard au sultan Bajazet II décrivant son projet « d'un pont entre Galata et Istanbul », le projet ne fut pas relancé, jusqu’à ce qu'en 1995, un artiste norvégien contemporain, Vebjørn Sand (en), voie le croquis dans une exposition des dessins industriels de Léonard de Vinci. Enchanté par la grâce et l’éloquence mathématique du projet de Léonard, il convainquit l’Administration de la Voirie Publique norvégienne d’entreprendre la construction du pont. Bien que le pont ait été initialement imaginé en pierre par Léonard de Vinci, Vebjørn Sand (en) pensait que la géométrie du concept (l’arc étiré, les courbes paraboliques et les principes de l’arche de la clé de voûte) pourrait être exprimée plus visiblement par le bois. Il dessina donc l’ouvrage en bois avec l’aide des Architectes Selberg. La société Reinhert Structural Engineers assura le génie civil et le pont fut entièrement construit en épicéa norvégien lamellé-collé en 2001 à Ås, près d'Oslo. Réalisé à une plus petite échelle que celle du projet initial de Léonard, il enjambe l'autoroute E18 et sert de passerelle pour les piétons et les cyclistes. À la suite de cette réalisation, Vebjørn Sand (en) lança le projet "d'un pont Léonard sur chaque continent" et, pour promouvoir le « LIVE ICE Project », plusieurs conceptions en glace furent réalisées (en 2005 dans l'antarctique, en 2007 à New-York, en 2009 au Groenland et à Copenhague). En mai 2006, le gouvernement turc et le maire d'Istanbul ont annoncé leur intention de ressusciter le projet de pont de Léonard de Vinci au-dessus de la Corne d'Or. Notes et références Voir aussi Corne d'Or Pont de Galata Monument Sforza Pont autoportant de Léonard de Vinci Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Project Pont de Léonard Le Pont sur Structurae BBC news Bulent Atalay - National Geographic Books Bulent Atalay - National Geographic Books Blog de Bulent Atalay Portail des ponts Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’histoire de l’art Portail d'Istanbul Portail de la Norvège
Projekt mostu w Konstantynopolu

Projekt mostu w Konstantynopolu – projekt mostu opracowany przez Leonarda da Vinci w 1503 roku. Idea budowy mostu pojawiła się prawdopodobnie w lutym 1503 roku, podczas pobytu Leonarda w Rzymie, gdy był inżynierem wojskowym Cezarego Borgii. Rok wcześniej papież Aleksander VI i wysłannicy sułtana Bajazyda II mogli rozmawiać o zatrudnieniu włoskiego inżyniera, mogącego zbudować most w Konstantynopolu. Obok Leonarda pomysłem był również zainteresowany Michał Anioł. Robocze szkice z projektami mostu znajdują się w Manuskrypcie paryskim L. Most z kamienia miał liczyć ok. 360 metrów długości i przebiegać przez zatokę Złoty Róg. Zaproponowana długość mostu oznacza, że po jego zbudowaniu mógłby być wówczas najdłuższym mostem na świecie. Most Leonarda zastąpiłby prowizoryczny most pływający na beczkach. Prawdopodobnie Leonardo zaprojektował most w oparciu o projekt mostu Alidosiego w Castel del Rio, budowanego w latach 1499–1502. Informacje o projekcie pochodzą również z listu z 3 lipca odkrytego w 1952 roku w Archiwum Państwowym w Muzeum Topkapı w Stambule. W piśmie nadawcą jest niewierny imieniem Lionardo. Założono, że list napisał Leonardo da Vinci oraz że pochodzi z 1503 roku. List miał zostać przesłany z Genui. Pochodzenie pisma może znaczyć, że został stamtąd przywieziony statkiem. Most w Konstantynopolu według projektu Leonarda nie został zbudowany. Na podstawie notatek Leonarda 31 października 2001 roku w Ås zbudowano kładkę dla pieszych. Konstrukcja w Aas mierzy sto metrów długości, służy on jako przejście dla pieszych ponad autostradą E18. Rekonstrukcję przeprowadził norweski artysta Vebjørn Sand. Most zbudowano z drewna sosnowego, tekowego i stali nierdzewnej. Koszt budowy wyniósł około miliona funtów. Przypisy Bibliografia Charles Nicholl: Leonardo Da Vinci. Lot wyobraźni. Warszawa: WAB, 2006. Jerzy J. Sobczak. Wizjonerskie machiny. Pomysły Leonarda zrealizowane po 500 latach.. „Pomocnik Historyczny. Leonardo da Vinci 1452–1519. Człowiek renesansu i jego epoka”. 3, 2019. Frank Zöllner: Leonardo da Vinci 1452–1519. Warszawa: Taschen, Edipresse Polska S. A., 2005. ISBN 83-89571-85-4.
Leonardo da Vinci-bron

Leonardo da Vinci-bron är en 108 meter lång norsk gångbro i trä över E18 vid Nygårdskrysset i Ås kommun som genomförts på initiativ av och under medverkan av Vebjørn Sand. Leonardo da Vincis projekt Leonardo da Vinci föreslog 1502 en 240 meter lång och 24 meter bred bro över Gyllene hornet i dåvarande Konstantinopel i nuvarande Turkiet för sultanen Bayezit II. Skissen till bron och brevet med förslaget hade varit försvunna i mer än 400 år, när de återfanns 1956. Förslaget till bron innefattade ett huvudspann i form av en 240 meter lång båge med 43 meter segelfri höjd. Om förslaget hade genomförts, hade bron blivit världens längsta bro. Leonardo da Vinci påstås ha blivit inspirerad av den då nyligen färdigställda Ponte Alidosi över floden Santerno vid Castel del Rio nära Bologna, som hade en 42 meter hög halvcirkulär båge. Vebjørn Sands projekt Vebjørn Sand såg Leonardo da Vincis broskiss 1985. Tio år senare såg han en modell av bron på en utställning i Stockholm och fick idén om en sådan bro i full skala. Han föreslog ett sådant bygge för Statens vegvesen, som 1997 beslöt att bygga en "da Vinci-bro" för att ersätta vad som ansågs vara Norges fulaste bro. Av flera materialförslag valdes limträ. Moelven Industrier ASA hade byggt världens största tak av limträ till Håkan Bull-hallen i Lillehammer för Olympiska vinterspelen 1994 och valdes som leverantör. Bron byggdes i stora sektioner på fabrik och placerades på plats av kranar. Mittspannet har tre parallella och åtskilda bågar: en mittbåge som bär upp gångbanan och två sidobågar som stabiliserar konstruktionen. Mittspannet är på 40 meter och hela brolängden är 108 meter. Bron öppnades 2001. Utbyggnad av E18 Uppgraderingen av E18 med breddning till en fyrfilig motorväg förbi Nygårdskrysset innebar problem, i och med att bron var för kort för normal vägbredd. Detta löstes till slut så att Vegdirektoratet godkände projektledarens förslag att minska vägrenarnas bredd från 3 till 1,5 meter på vägsträckningen under bron. Källor Da Vinci-broen på www.broer.no Noter
Міст Леонардо да Вінчі (Норвегія)

Проект Міст Леонардо, який очолює норвезький художник та актор Вебйорн Санд — це одна з кількох інсталяцій, завдяки яким Санд відомий у Норвегії. Це зменшена версія 240-метрового мосту, що Леонардо да Вінчі запропонував у 1502 році як частину проекту цивільного будівництва султану Баязиду II у Константинополі. Міст служить як пішохідний перехід через європейський маршрут Е18 у місті Ос (Норвегія), Норвегія. Його будівництво було кероване Проектом Міст Леонардо як одним з їх неприбуткових публічних арт-проектів. Проект сподівається використати цю конструкцію для розбудови практичних пішохідних мостів по всьому світу, використовуючи місцеві матеріали та ремісників, як глобальний публічний арт-проект. Плани також передбачають розбудову мосту через Золотий Ріг у Стамбулі, як пропонував Леонардо. Уолл-стріт джорнел назвав проект «…логотипом націй». (WSJ, 5-6 листопада, 2005) Іншим сучасним мостом, що відтворює конструкції Леонардо, є міст Стрейкер у Принстонському університеті, США. Див. також Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Мости Леонардо да Вінчі Посилання Зовшнішні посилання Домашня сторінка проекту Міст Леонардо [Архівовано 25 вересня 2019 у Wayback Machine.] Міст да Вінчі на bridge-info.org [Архівовано 22 грудня 2015 у Wayback Machine.] Міст Леонардо в базі Structurae Міст Стрейкер [Архівовано 18 жовтня 2012 у Wayback Machine.], інформація та фотографії Міст Стрейкер [Архівовано 1 квітня 2012 у Wayback Machine.] у Принстоні
Dyrstjärnen

Dyrstjärnen är en sjö i Bengtsfors kommun i Dalsland och ingår i Göta älvs huvudavrinningsområde. Se även Lista över insjöar i Bengtsfors kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv
Rimtjärnen

Rimtjärnen är en sjö i Bengtsfors kommun i Dalsland och ingår i Göta älvs huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 0,149 kvadratkilometer och ligger 128,6 meter över havet. Delavrinningsområde Rimtjärnen ingår i det delavrinningsområde (657079-127914) som SMHI kallar för Mynnar i 657275-128030. Medelhöjden är 168 meter över havet och ytan är 2,56 kvadratkilometer. Det finns inga avrinningsområden uppströms utan avrinningsområdet är högsta punkten. Vattendraget som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 4, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 4 vattendrag innan det når havet efter 230 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (90 procent). Avrinningsområdet har 0,15 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 5,7 procent. Se även Lista över insjöar i Bengtsfors kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Rimtjärnen (Rimtjärn) på VISS
Skriktjärnen, Dalsland

Skriktjärnen är en sjö i Bengtsfors kommun i Dalsland och ingår i Göta älvs huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 0,102 kvadratkilometer och ligger 118,6 meter över havet. Delavrinningsområde Skriktjärnen ingår i det delavrinningsområde (656920-128033) som SMHI kallar för Ovan 657097-128002. Medelhöjden är 162 meter över havet och ytan är 3,44 kvadratkilometer. Det finns inga avrinningsområden uppströms utan avrinningsområdet är högsta punkten. Vattendraget som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 3, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 3 vattendrag innan det når havet efter 230 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (96 procent). Avrinningsområdet har 0,1 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 2,9 procent. Se även Lista över insjöar i Bengtsfors kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Skriktjärnen (Skriktjärn) på VISS
Daletjärnen, Dalsland

Daletjärnen är en sjö i Dals-Eds kommun i Dalsland och ingår i Enningdalsälvens huvudavrinningsområde. Daletjärn ligger i Trestickla-Boksjön Natura 2000-område. Se även Lista över insjöar i Dals-Eds kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv
Daletjärnen (Töftedals socken, Dalsland)

Daletjärnen är en sjö i Dals-Eds kommun i Dalsland och ingår i Örekilsälvens huvudavrinningsområde. Daletjärnen ligger i Trestickla-Boksjön Natura 2000-område. Se även Lista över insjöar i Dals-Eds kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv
Deltjärnen

Deltjärnen är en sjö i Dals-Eds kommun i Dalsland och ingår i Göta älvs huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 0,086 kvadratkilometer och ligger 172,9 meter över havet. Delavrinningsområde Deltjärnen ingår i det delavrinningsområde (657208-127081) som SMHI kallar för Rinner till 659270-127649. Medelhöjden är 151 meter över havet och ytan är 29,03 kvadratkilometer. Det finns inga avrinningsområden uppströms utan avrinningsområdet är högsta punkten. Stamnåraälven som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 3, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 3 vattendrag innan det når havet efter 247 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (62 procent). Avrinningsområdet har 141,99 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 27,5 procent. Se även Lista över insjöar i Dals-Eds kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Deltjärnen (Deltjärn) på VISS
Fiskelös (Dals-Eds socken, Dalsland)

Fiskelös är en sjö i Dals-Eds kommun i Dalsland och ingår i Göta älvs huvudavrinningsområde. Fiskelös ligger i Trestickla-Boksjön Natura 2000-område. Se även Lista över insjöar i Dals-Eds kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv
Fiskelös, Dalsland

Fiskelös är en sjö i Dals-Eds kommun i Dalsland och ingår i Göta älvs huvudavrinningsområde. Se även Lista över insjöar i Dals-Eds kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv
Gravtjärnen, Dalsland

Gravtjärnen är en sjö i Dals-Eds kommun i Dalsland och ingår i Göta älvs huvudavrinningsområde. Se även Lista över insjöar i Dals-Eds kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv
Gruvetjärnen

Gruvetjärnen är en sjö i Dals-Eds kommun i Dalsland och ingår i Örekilsälvens huvudavrinningsområde. Gruvetjärn ligger i Trestickla-Boksjön Natura 2000-område. Se även Lista över insjöar i Dals-Eds kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv
Gunnarsbytjärnen

Gunnarsbytjärnen är en sjö i Dals-Eds kommun i Dalsland och ingår i Enningdalsälvens huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 0,109 kvadratkilometer och ligger 140,6 meter över havet. Delavrinningsområde Gunnarsbytjärnen ingår i det delavrinningsområde (654466-126268) som SMHI kallar för Utloppet av N Kornsjön. Medelhöjden är 159 meter över havet och ytan är 19,54 kvadratkilometer. Räknas de 3 avrinningsområdena uppströms in blir den ackumulerade arean 90,54 kvadratkilometer. Avrinningsområdets utflöde Enningdalsälven (Nordaneälven) mynnar i havet. Avrinningsområdet består mestadels av skog (77 procent). Avrinningsområdet har 2,18 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 11,1 procent. Se även Lista över insjöar i Dals-Eds kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Gunnarsbytjärnen (Gunnarsbytjärn) på VISS
Göptjärnen

Göptjärnen är en sjö i Dals-Eds kommun i Dalsland och ingår i Göta älvs huvudavrinningsområde. Sjöns area är 0,024 kvadratkilometer och den är belägen 130 meter över havet. Se även Lista över insjöar i Dals-Eds kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv