NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Tanum Church (Bærum)

Tanum Church (Tanum kirke) is a church located at Bærum in Akershus county, Norway. History The church from the early 12th century is one of two medieval churches in Bærum. It was constructed of stone in a rectangular form. It is a Romanesque church that sometimes is referred to as built in Anglo-Saxon style. The church is dated to the first half of the 12th century and was dedicated to Saint Mary the Virgin. In the early 18th century, the church was expanded eight meters to the west. On the north side of the choir, a sacristy with burial chamber below was built in 1674. However, this soon became too small, and in 1713 a larger burial chapel was built, next to the sacristy. In the early 20th century, the church was restored. The church and surrounding burial site is considered as an important cultural heritage by the Norwegian Directorate for Cultural Heritage and protected by law. Tanum church has retained its rich inventory and has been a popular motive for many visual artists, among them Harriet Backer. Current interior A crucifix and a woman figure, probably showing Virgin Mary and two portals to the south from the Middle Ages are preserved. The Renaissance altarpiece is from 1663, where the main picture shows Jesus on the cross flanked by Saint Mary and Saint John the Apostle (which is also a motive in some of the murals). The baptismal font was performed by Svend Svanneberg in 1724. The pulpit, which is round, is probably also performed by Svend Svanneberg. There are also exposed murals on the walls. In the church there is a small church organ with 8 voices. Harriet Backer and Tanum Church Harriet Backer painted motifs of the interior of Tanum Church several times. Of the most famous are "Christening in Tanum Church" and in "Entrance Wives" (of two women who receive the Eucharist by a priest), both performed in 1892. These paintings clearly showcase her coloristic skills and how she depicts the light and colors of the interior in the interior. Burial site Tanum Church is surrounded by a cemetery that has been burial site since pre-Christian times. There are several large, ancient burial mounds. Today's cemetery contains about 3000 graves. The oldest preserved grave monuments are from late 17th century. References External links tanum-menighet.no Official parish website (in Norwegian) Kirken i Bærum (in Norwegian) Tanum Church visitnorway.com (in English)
Tanums kyrka, Akershus

Tanums kyrka (norska Tanum kirke) är en romansk norsk stenkyrka i Tanum, som är byggd omkring 1100–1130. Mitt på skeppet finns en fyrkantig takryttare med en åttkantig spira, vilken byggdes 1625 av Christoffer Thornebøger. På nordsidan av koret byggdes 1674 en sakristia med en gravkammare under. Under tidigt 1700-tal förlängdes kyrkoskeppet med åtta meter västerut och ett större gravkapell byggdes på nordsidan av skeppet mot sakristian. Under tidigt 1900-tal restaurerades kyrkan. I kyrkan finns kalkmålningar från 1300-talet och skulpturer från medeltiden, bland annat ett krucifix från 1100-talet och en madonnafigur från 1200-talet. Altartavlan är från 1663 och predikstolen från 1723. Harriet Backer och Tanums kyrka Harriet Backer har förevigat interiören i Tanums kyrka. De mest kända målningarna är Barnedåp i Tanum kirke och Inngangskone. Källor Om Tanum kirke på www.irkesøk.no Tanum kirke i Norges kirker
Norsk institutt for luftforskning

Das Norsk institutt for luftforskning (NILU) ist ein spezialisiertes wissenschaftliches Labor in Europa, das Fragen der Luftverschmutzung, des Klimawandels und der Gesundheit erforscht. Es ist eine unabhängige, gemeinnützige Einrichtung, die mit Wissenschaftlern, Ingenieuren und Technikern besetzt ist, die über spezielles Fachwissen für die Arbeit an Problemen der Luftverschmutzung verfügen. Das NILU wurde 1969 gegründet und betreibt Umweltforschung mit Schwerpunkt auf den Quellen der Luftverschmutzung sowie auf der Ausbreitung, dem Transport, der Umwandlung und der Ablagerung von Luftverschmutzung. Der Hauptsitz des NILU befindet sich in Kjeller am Rande von Oslo. Ein spezialisierter Ableger für arktische Angelegenheiten befindet sich in Tromsø. Einzelnachweise
Norwegian Institute for Air Research

The climate and environmental research institute NILU is one of the leading specialized scientific laboratories in Europe researching issues related to air pollution, climate change and health. It is an independent nonprofit institution, established in 1969, staffed by scientists, engineers and technicians with specialized expertise for working on air pollution problems. The staff do more than two hundred projects annually for research councils, industries, international banks and local, national and international authorities and organizations. Its first director was Brynjulf Ottar. Fields of work NILU was founded in 1969 and the institute conducts environmental research with emphasis on the sources of air pollution and on air pollution dispersion, transport, transformation and deposition. It is also involved in the assessment of the effects of pollution on ecosystems, human health and materials. Integrated environmental assessments and optimal abatement strategy planning has been a field of priority during the last few years. Assessment of transboundary transport of air pollutants, acid rain and global air quality are important tasks. NILU has the responsibility as a national research institution for air pollution in Norway and is also being used as an international air pollution expert by the World Bank, the Asian Development Bank, the World Health Organization and the World Meteorological Organization. NILU hosts the World Data Centre for Aerosols (WDCA) and the World Data Centre for Reactive Gases (WDCRG). NILU has developed an automatic surveillance program for air quality in cities and background areas. NILU have specialized in computerized automatic air pollution surveillance, planning and optimal abatement strategy planning. This AirQUIS system is an air pollution management and planning system designed for managers and decision-makers. Companies and locations NILU's head office is at Kjeller on the outskirt of Oslo in Norway. A specialized office for Arctic related matters is an integrated part of the Fram Centre (FRAM – High North Research Centre for Climate and the Environment) in Tromsø. Innovation nilu is a holding company for NILU's various commercial interests and subsidiaries. See also References
Norsk institutt for luftforskning

NILU - Norsk institutt for luftforskning är ett oberoende norskt statligt forskningsinstitut som har som mål att öka förståelsen för skeenden och effekter av klimatförändringen, atmosfärens sammansättning, luftkvalitet och miljögifter. NILU:s direktörer Brynjulf Ottar (1969-1988) Harald Dovland (1988-1995) Paal Berg (fungerende direktør, 1995-1996) Øystein Hov (1996-2003) Gunnar Jordfald (2003-2009) Kari Nygaard (2009-) Externa länkar www.nilu.no, institutets webbplats www.airquis.com, NILU:s verktyg för hantering och rapportering av luftkvalitet och meteorologi www.luftkvalitet.info/, tjänst från NILU som visar förekomsten av luftförorening i Norge
Børselv Church

Børselv Church (Norwegian: Børselv kirke) is a parish church of the Church of Norway in Porsanger Municipality in Finnmark county, Norway. It is located in the village of Børselv. It is one of the churches for the Porsanger parish which is part of the Indre Finnmark prosti (deanery) in the Diocese of Nord-Hålogaland. The white, wooden church was built in an octagonal style in 1958 using plans drawn up by the architect Valdemar Scheel Hansteen. The church seats about 300 people. History The first chapel in Børselv was built in 1909 by the architect K. Tessan. It was originally founded as a Sami mission chapel, called Børselv kapell. The chapel was burned down in 1944 when the retreating German army burned most buildings in Finnmark. After the war when funds were available (in 1957–1958), the church was rebuilt. The new church was consecrated on 16 March 1958. See also List of churches in Nord-Hålogaland References
Blaafarveværket

Blaafarveværket ved Åmot Modum Kommune i Sydnorge fremstillede blå farve af koboltmalm og var Norges største industrivirksomhed i 1800-tallet. Blaafarveværket beskæftigede over 2.000 mennesker og dækkede 70-80 procent af verdensmarkedet for koboltblåt. Foretagendet, der blev grundlagt af den dansk-norske konge i 1770'erne, blev 1823 købt af bankieren Wilhelm Christian Benecke (Berlin) og generalkonsul Benjamin Wegner, som blev generaldirektør for koncernen. Blaafarveværket er i dag et museum med årlige kunstudstillinger og en af Norges vigtigste turistattraktioner. Sommeren 2003 udstillede Dronning Margrethe på Blaafarveværket. Litteratur Steinsvik, Tone Sinding: Koboltgruvene og Blaafarveværket – en del av den store verden, Modum 2000 Hunstadbråten, Kai: Bergverk, mennesker og miljø, Drammen 1997 Wig, Kjell Arnljot: Eventyret om Blaafarveværket, Drammen 1995 Eksterne henvisninger Blaafarveværket på Riksantikvarens hjemmeside kulturminnesok.no Blaafarveværket (på norsk) Anmeldelse, Etterlengtet sommereventyr (2021)
Blaafarveværket

Blaafarveværket är ett museum och konst- och kulturcentrum i Modums kommun, Buskeruds fylke i Norge med årliga konstutställningar. Tidigare var det en industri som framställde blåfärg ur koboltmalm och var under första hälften av 1800-talet Norges största industriföretag. Blaafarveværket sysselsatte då omkring 2 000 människor och täckte 70-80 procent av världsmarknaden. Företaget, som grundades av den dansk-norska kungen på 1770-talet, pantsattes 1813 till göteborgsköpmannen Peter Wilhelm Berg. Genom Kielfreden 1814 blev verket norsk statsegendom, och då staten inte kunde lösa ut panten, såldes verket på auktion 1823 till ett tyskt konsortium med bankiren Wilhelm Christian Benecke och senare generalkonsul Benjamin Wegner som ledande medlemmar. Wegner blev ledare för verksamheten. Tiden under deras ägarskap, fram till 1849, räknas som Blaafarveværkets storhetstid. Den produkt som framställdes går under namnet smalt och var ett slags krossat glas som infärgats med koboltoxid. Den speciella förutsättningen för verket, koboltmalmen, hämtades från ett gruvområde cirka 5 kilometer från verket, där förgämnet framställdes. I gruvområdet grovkrossades malmen och styckena sorterades manuellt så att de stycken som hade ett synbart innehåll av koboltmineral tillvaratogs och transporterades ner till själva verket. Till stor del skedde detta om vintern, när det var slädföre. Efter ytterligare krossning och separation av ofyndig bergart, rostades malmen, det vill säga upphettades under full lufttillförsel. De ingående mineralerna, som utom kobolt också innehöll arsenik och svavel oxiderades, där arseniktrioxid och svaveldioxid avgick i gasfas. Arsenikoxiden kondenserades i ett flera hundra meter långt rökfång, och arsenikoxiden togs tillvara och såldes som en biprodukt från tillverkningen. Den koboltoxid som bildades vid rostningen blandades sedan med pottaska (kaliumkarbonat) och kvarts (kiseldioxid) och smältes i en glasugn, krossades efter avsvalning och sorterades i olika fraktioner. Användningsområdet för den färdiga produkten var dels som blått pigment för porslinsindustrin dels som vitmedel vid papperstillvekning. Det bör nämnas att det pigment som idag går under beteckningen koboltblått, och även kallas Thénards blått, är ett koboltaluminiumsilikat och skiljer sig från det som tillverkades vid Blaafarveværket. Referenser Steinsvik, Tone Sinding: Koboltgruvene og Blaafarveværket - en del av den store verden (Modum 2000) Hunstadbråten, Kai: Blaafarveværket : bergverk, mennesker og miljø (Drammen 1997) Wig, Kjell Arnljot: Eventyret om Blaafarveværket (Drammen 1995) Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Blaafarveværket. Blaafarveværkets webbplats
Blåsjø

Blåsjø er den niendestørste sø i Norge (nummer ti, hvis man regner Svellet som en del af Øyeren). Den er kunstig og er dannet ved at opdæmme en række mindre søer. Søen ligger i kommunerne Bykle i Agder samt Hjelmeland og Suldal i Rogaland fylker. Blåsjø er reguleret og fungerer som vandmagasin for Ulla-Førreværkerne og har en samlet installeret effekt på 2.100 MW. Søen har et energipotentiale på ca. 7,8 TWh. Omkring Blåsjø er der elleve dæmninger, hvoraf flere er blandt Norges største: Oddatjørndæmningen er en stenfyldningsdæmning med tætningskerne af morænemasse; med sine 142 m er den Norges højeste stenfyldingsdæmning. Storvassdæmningen er en stenfyldningsdæmning med tætningskerne af asfalt; med sine 9,7 mill. m³ sten er den Norges største. Førrevassdæmningen er en betondæmning med oversvømmelsesoverløb; dæmningen er Norges største betondæmning. Den er 1.300 m lang, og 255.000 m³ beton gik til at bygge den. Dæmningen fik i 1989 æresprisen Betongtavlen. Til Blåsjø overføres der vand fra Skorpevadshølen, og Saurdal kraftværk kan både tappe og pumpe vand fra og til Blåsjø. Pumpningen sker fra Sandsavatnet. Blåsjø reguleres mellem 1.055 og 930 moh. og er et flerårigt magasin. Målt i energiindhold er Blåsjø det største kraftmagasin i Norge. Referencer Kilder og henvisninger Energimagasinet Blåsjø Information om betondæmninger Arkiveret 3. april 2010 hos Wayback Machine
Blåsjø

Der Blåsjø ([ˈblɔːʃøː], deutsch Blausee) ist ein Stausee in Norwegen. Er bedeckt eine Fläche von 84,48 km² und befindet sich in der Kommune Bykle in Agder und den Kommunen Hjelmeland und Suldal in Rogaland. Stromerzeugung (Ulla-Førre) Der Blåsjø ist der bedeutendste See der Kraftwerksanlage Ulla-Førre, welche sechs Wasserkraftwerke und mehr als 20 natürliche und künstliche Seen umfasst, von denen 16 über ein 125 km langes Tunnelnetz miteinander verbunden sind. Ulla-Førre hat ein Energiepotential von ca. 7,8 TWh und ist damit das größte Energiereservoir Norwegens. Durch seine Verbindungen zu den anderen Seen und die Ausgestaltung einiger Generatoren als Pumpturbine kann er auch als Pumpspeicher genutzt werden. Absperrbauwerke Der See wird von insgesamt 14 Absperrbauwerken aufgestaut. Darunter befinden sich einige, die jeweils norwegische Größenrekorde halten. Galerie Siehe auch Liste von Seen in Norwegen Liste von Talsperren in Norwegen Weblinks Einzelnachweise
Catedral de Bodø

La catedral de Bodø és l'església principal de la ciutat noruega de Bodø. És seu de la Diòcesi de Sør-Hålogaland de l'Església de Noruega. És un exemple de l'arquitectura funcionalista noruega, una obra d'Herman Munthe-Kaas i Gudolf Blakstad, finalitzada el 1956. L'edifici La catedral de Bodø és una construcció d'acer i formigó. El temple és una basílica sense torre, amb cinc naus, un petit cor i un absis poligonal. El pla de la catedral, obeint al model funcionalista, cerca resoldre diverses necessitats; per això, addicionalment a l'espai litúrgic, la construcció té al costat sud dos cossos annexos de menor alçada que alberguen una sala de reunions així com oficines i residències. Com que la catedral no té torres, hi ha un campanar independent situat a l'oest, compost d'una armadura de formigó i chapitel. Alberga tres campanes. Conserva una placa en memòria dels caiguts de la ciutat durant la Segona Guerra Mundial. La nau es divideix en una major i 4 col·laterals, però aquestes no es divideixen per columnes, sinó a través de les seves voltes de canó. Això va ser possible a causa de les estructures de formigó prefabricades. Les naus exteriors són les de menor elevació. La nau major té una alçada superior a les dues naus col·laterals que la flanquegen, i en la seva volta es forma un claristori dotat de finestres corbes. De manera paral·lela, en les voltes d'aquestes dues naus, que serveixen de separació respecte a les naus més exteriors, hi ha finestres que formen un trifori. En la divisió entre la nau i el cor es troba un grup escultòric representant la passió de Jesús, amb Jesús a la creu, al costat de la Mare de Déu i Sant Joan, conjunt esculpit per Kristofer Leirdal i Tone Thiis Schjetne. A l'absis del cor s'hi localitza l'altar, un senzill disseny de metall amb una creu al centre. Sobre l'altar, en el mur oriental de l'absis, hi ha un gran vitrall de 12 m d'alçada, dissenyat per Aage Storstein i pintat per Borgar Hauglid. El cor compta també amb una capella lateral i un senzill púlpit de fusta. L'església té una galeria o segon pis a l'extrem occidental de l'interior de la nau, amb decoració de fusta. Aquí es troba la rosassa, també obra de Hauglid. Història En aquest lloc hi va haver una església anterior que va ser destruïda pel bombardeig alemany del 27 de maig de 1940, durant la Segona Guerra Mundial. El pro-nazi Nasjonal Samling va considerar ocupar el solar per a la construcció d'una seu del partit, però després de la fi de la guerra el govern va decidir aixecar aquí la catedral de la nova Diòcesi de Sør-Hålogaland. El projecte d'Herman Munthe-Kaas i Gudolf Blakstad ser el guanyador del concurs celebrat a 1946. La primera pedra de la catedral es va col·locar en 1954 i la consagració va tenir lloc dos anys després, el 1956. Bibliografia Kristoffersen, Sigrid Fløttum. 1990. Bodø domkirke - et monumentalbygg fra gjenreisingstiden. Hovedfagsoppgave i kunsthistorie, Universitetet i Bergen. Referències
Bodø Domkirke

Der Dom zu Bodø ist eine evangelisch-lutherische Bischofskirche im norwegischen Bodø in der Provinz Nordland. Sie ist Sitz des Bistums Sør-Hålogaland. Geschichte Die alte Kirche wurde während eines deutschen Angriffs am 27. Mai 1940 (siehe Unternehmen Weserübung) vollständig zerstört. 1946 wurde ein Architekturwettbewerb veranstaltet, den die Architekten Gudolf Blakstad und Herman Munthe-Kaas gewannen. Der Grundstein wurde 1954 gelegt, bereits 1956 konnte die Kirche vom damaligen Bischof Wollert Krohn-Hansen geweiht werden. Die Skulptur vor der Kirche stellt den Psalmendichter Petter Dass dar und stammt von Kristoffer Leirdal. Neben dem Dom befindet sich ein 36 Meter hoher Turm, welcher drei Glocken beherbergt. Auch ein Denkmal für die norwegischen Gefallenen im Zweiten Weltkrieg befindet sich hier. Es trägt die Aufschrift (übersetzt): "Im Gedenken an die aus Bodø, die ihr Leben für Norwegen gaben während des Krieges und der Besatzung 1940–1945. Niemand genannt, niemand vergessen." Als Baumaterial für die basilikaartige Kirche diente Beton. 890 Personen finden in der Kirche Platz. Über dem Altar an der Ostwand befinden sich Glasmalereien von Åge Storsen und Borgar Hauglid. Orgel Die Kirche verfügt über zwei Orgeln, die 2013 von der Firma Eule aus Bautzen fertiggestellt wurden. Die große Orgel hat 94 Register auf vier Manualwerken und Pedal. Von der großen Orgel lässt sich auch die Chororgel anspielen. Effektregister: Cymbelstern Einzelnachweise Weblinks Offizielle Website der Kirchengemeinde. In: www.kirken.no (norwegisch) Einar Dahle: Bodø domkirke i Store norske leksikon. In: snl.no. 6. Mai 2024 (Text aus: Aina Dahle (Einar Dahle): Kirker i Norge. Band 6. Modernismen 1900-tallet. ARFO, Oslo 2008, ISBN 978-82-91399-12-6, norwegisch) Ingebjørg Hage: Bodø domkirke (Bodø Cathedral). In: arkitekturguide.uit.no, Arkitekturguide Nordnorge og Svalbard, The University of Tromsø, 21.12.2004 (englisch, norwegisch) Bodø domkirke. In: www.kulturminnesok.no. Riksantikvaren (norwegisch)
Bodø Cathedral

Bodø Cathedral (Norwegian: Bodø domkirke) is a cathedral of the Church of Norway in Bodø Municipality in Nordland county, Norway. It is located in the town of Bodø. It is the church for the Bodø domkirke parish which is also the seat of the Bodø domprosti (deanery) and the seat of the Bishop of the Diocese of Sør-Hålogaland. The concrete church was built in a long church basilica style in 1956 using plans drawn up by the architects Gudolf Blakstad and Herman Munthe-Kaas. The church seats about 850 people. History The town of Bodø was established in 1816, but it did not receive its own church for quite some time. The nearby Bodin Church served the town and surrounding area for quite some time before a church was built in the town. Construction on a new church in the town of Bodø began in 1887 and it was consecrated on 6 January 1888. The building was designed by the architect Jacob Wilhelm Nordan. It was a yellow, wooden, neo-Gothic long church with a tower on the west end. The church was destroyed on 27 May 1940 when the whole city center of Bodø was bombed during World War II. In 1946, an architectural competition was held for the design of a new church, which was won by the architects Gudolf Blakstad and Herman Munthe-Kaas. The foundation stone was laid in 1954, and the new church which was consecrated by Bishop Wollert Krohn-Hansen on 14 October 1956. By the time it was completed, it had become the cathedral for the new Diocese of Sør-Hålogaland, which was established in 1952. Bodø Cathedral is built of concrete and has a basilica design. The church has an external sculpture depicting Petter Dass made by Kristoffer Leirdal. The sanctuary seats about 890 people. Over the altar in the east wall there is a 12-metre (39 ft) high stained-glass window designed by Åge Storstein and constructed by Borgar Hauglid. The church has a 36-metre (118 ft) tall free-standing clock tower that contains three bells. There is also a memorial to those who died from Bodø during the World War II. The inscription reads «Til de fra Bodø, som gav sitt liv for Norge under krig og okkupasjon 1940–1945. Ingen nevnt, ingen glemt.» which means "In memory of those from Bodø, who gave their lives for Norway during war and occupation 1940–1945. No one named, no one forgotten." Picture gallery See also List of churches in Sør-Hålogaland List of cathedrals in Norway References External links Official website(in Norwegian)