NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ullerøy

Ullerøy is a peninsula and urban area in the municipality of Sarpsborg in Østfold, Norway. As of 2009, the population was 363. Before 1992 Ullerøy was a part of Skjeberg municipality. Ullerøy Church Ullerøy Church (Ullerøy kirke) was finished in 1725. It was constructed of wood and seats 160 people. There is also a cemetery by the church. Etymology The Norse form of the name was Ullarøy. The first element is the genitive case of the name of the Norse god Ullr. The last element is øy, meaning "island". The former island was later turned into a peninsula because of post-glacial rebound. A neighbouring headland has the name Torsnes. References
Ullerøy

Ullerøy est une localité de la municipalité de Sarpsborg, dans le comté d'Østfold, en Norvège. Description Ullerøy est un village et une péninsule, situé entre Skjeberg et Skjærvika. La connexion continentale à Nordre Karlsøy part également d'ici. Avant la fusion en 1992, Ullerøy faisait partie de la municipalité de Skjeberg. L'église d'Ullerøy (Ullerøy kirke) a été achevée en 1725. Elle a été construite en bois et peut accueillir 160 personnes. Il y a aussi un cimetière près de l'église. Galerie Voir aussi Notes et références (no) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en norvégien intitulé « Ullerøy » (voir la liste des auteurs). Portail de la Norvège
Ullerøy

Ullerøy är en tidigare tätort i Sarpsborgs kommun i Østfold fylke i sydöstra Norge. Bebyggelsen som räknades till tätorten ligger längs fylkesväg 1178, sydväst om tätorten Skjeberg. Längre norrut, vid sidan av fylkesväg 130, ligger Ullerøy kyrka. Tidigare har orten tillhört dåvarande Skjebergs kommun. Sedan 2013 räknas orten inte längre som en tätort. Källor
Storvattnet (Hotagens socken, Jämtland)

Storvattnet är en sjö i Krokoms kommun i Jämtland och ingår i Ångermanälvens huvudavrinningsområde. Sjön har en area på 0,168 kvadratkilometer och ligger 717,1 meter över havet. Storvattnet ligger i Gråberget-Hotagsfjällen Natura 2000-område. Delavrinningsområde Storvattnet ingår i det delavrinningsområde (714345-141998) som SMHI kallar för Utloppet av Spaken. Medelhöjden är 719 meter över havet och ytan är 0,14 kvadratkilometer. Räknas de 5 avrinningsområdena uppströms in blir den ackumulerade arean 15,89 kvadratkilometer. Ytterbäcken som avvattnar avrinningsområdet har biflödesordning 3, vilket innebär att vattnet flödar genom totalt 3 vattendrag innan det når havet efter 306 kilometer. Avrinningsområdet består mestadels av skog (57 procent). Avrinningsområdet har 0,06 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 42 procent. Se även Lista över insjöar i Krokoms kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Storvattnet på VISS
Svenska Margaretaförsamlingen

Svenska Margaretaförsamlingen i Oslo var fram till 2015 namnet på Svenska kyrkans utlandsförsamling i Norge. Numera heter församlingen Svenska kyrkan i Norge. Församlingen utgörs av Svenska kyrkans medlemmar i hela Norge och är ett i Norge registrerat trus- och lissynssamfunn. 2012 registrerades 19 950 medlemmar och samfundet utgjorde därmed det fjärde största kristna trossamfundet i Norge efter, i storleksordning, Norska kyrkan, Katolska kyrkan och Pingstkyrkan. Sedan 2012 finns regelbunden församlingsverksamhet, förutom i Oslo, i Trondheim, Bergen och Stavanger. Kyrkoherdar Komministrar Se även Svenska Margaretakyrkan Referenser Litteratur Fredrik Santell (2023) Kyrka och diplomati. Svenska kyrkans utlandsförsamlingar under 1900-talet. Skellefteå: Artos. ISBN 978-91-7777-239-2.
Tana museum

Tana museum (nordsamiska: Deanu museum) är ett museum i Polmak i Tana kommun i Finnmark fylke i Norge. Tana museum ligger i före detta Polmak gjestgiveri. Kommunen köpte 1987 denna gård, som också varit Polma fjellstue, för att användas för Tana museum. Utställningen i museet beskriver den flodsamiska kulturen i Tanadalen. Dalen har varit mötesplats för olika etniska grupper (samer, ryssar, finländare och norrmän), vilket speglas i museets samlingar. Museet skildrar den flodsamiska kulturen och därmed också mångfalden i livsstilar i det samiska samfundet. Den flodsamiska kulturen i Tanadalen har sitt ursprung i ett näringsliv som baseras på en kombination av fiske och jordbruk, det senare inkluderande utmarksbruk. Tana museum belyser det traditionella laxfisket och hur jordbruket var starkt sammanknutet med detta. I friluftsmuseidelen visas fem traditionella byggnader: Ett härbre, ett utedass och ett stall kombinerat med tvättstuga som har hört till Polmak fjellstue Masjokhuset, som vittnar om ett finländskt ursprung och byggnadssätt i Tanadalen Hormastabburet, en liten lagerbyggnad i form av ett plankskjul ("skjelterskjå" på norska) i traditionellt samisk byggnadsstil Laksefiskehytta, byggd omkring 1870 för de högadliga brittiska laxfiskare som kom till Tana för att sportfiska Museet har också en samling av flodbåtar och två basker i sin båthall. Där finns en färja som används för skolskjutsar för eleverna i sameskolan på andra sidan av Tanaälven ända fram till 1990-talet. Källor Om Tana Museum på digitaltmuseum.no, läst 2014-05-15 Externa länkar Tana museums webbplats
Sverresborg (Trondheim)

Sverresborg, Sion oder Zion war eine mittelalterliche Burganlage auf einem Felsen südwestlich von Trondheim in Norwegen. Geschichte Die genaue Datierung der Entwicklung der Befestigung ist nicht möglich, da viele Informationen aus der Sverris saga stammen. Vermutlich entstand die Burg 1182 oder 1183 in der Regierungszeit von Sverre Sigurdsson. Die steilen Felswände ermöglichten einen guten Schutz gegen Angriffe von West und Nord. Die Anlage erhielt in Anlehnung an die Bergfeste in Jerusalem den Namen Zion oder Sion. Die Festung wurde 1188 erstmals gebrandschatzt und Sverre ließ sie wieder aufbauen. Bei einem weiteren Angriff durch die Bagler 1197 wurde die Burg erneut zerstört. Eine neue Burg entstand etwas später in der Regierungszeit von Håkon IV. (1217–1263). Danach erfolgte ein schleichender Verfall der Anlage, da der Bürgerkrieg zwischen den Birkebeinern und den Baglern zu Ende ging. Die ersten archäologischen Untersuchungen erfolgten in den 1770er Jahren, doch die intensivsten Ausgrabungen führte der norwegische Archäologe und Architekt Gerhard Fischer vor und nach dem Ersten Weltkrieg durch. Seine Rekonstruktionsversuche basierten jedoch nur auf vagen Annahmen. Der Brunnenmann In Sverris saga gibt es eine Textstelle, die einen Mann nennt, der 1197 nach dem Sieg der Bagler über Sverres Birkebeiner-Söldner in einen Brunnen der Burg geworfen wurde. Dieser soll aus der Reihe der Verlierer stammen und sollte mit seinem verwesenden Körper das Wasser des Brunnens vergiften. In den Jahren 2014 und 2016 wurde in einem Brunnen auf dem Burgfelsen ein Skelett ausgegraben. Dieses war schon 1936 entdeckt worden. Untersuchungen stellten fest, dass die Person ein Mann war, der bei seinem Tod etwa 30 bis 40 Jahre alt war und in der Zeit um 1197 lebte. Neuere Studien stellten 2024 fest, dass der Mann mit großer Wahrscheinlichkeit blond war und blaue Augen hatte. Weiterhin soll er aus der Region Agder in Südnorwegen stammen, was eher auf einen Bagler deuten würde. Es ist auch möglich, dass Sverres Söldner nicht nur aus Mittelnorwegen stammten oder dass der Brunnenmann ein Durchreisender war, der zufällig vor Ort war. Unabhängig davon ist es der erste gentechnische Beweis für die Richtigkeit von Teilen einer mittelalterlichen Saga. Die Sverreborg in der Neuzeit Seit 1914 befindet sich am Felsen das Sverresborg Trøndelag Folkemuseum. Die deutschen Besatzer hielten die Klippe im 2. Weltkrieg für strategisch wichtig und legten Befestigungen an. Einzelnachweise Weblinks Museum Sverresborg (norweg./engl.), Trondheim
Sverresborg (Trondheim)

Sverresborg of het kasteel van Sverre Sigurdsson (ook wel Zion genoemd, naar het kasteel van Koning David in Jeruzalem) was een hoogteburcht gebouwd in het middeleeuwse Nidaros (later bekend als Trondheim) door Sverre Sigurdsson. De ruïne is tegenwoordig een openluchtmuseum voor de regio Trøndelag, dat het samen vormt met Sør-Trøndelag en Nord-Trøndelag. Geschiedenis Sverre Sigurdsson, die koning van Noorwegen was van 1184-1202, leidde in 1177 de Birkebeiners naar Trøndelag. Daar werd in juni, Sverre uitgeroepen tot koning in Øretinge, een Ding uitspraak door een groep hoofdmannen gevestigd in Trøndelag. Dit was een belangrijk symbolisch evenement, omdat nieuwe Noorse koningen hier werden gekozen. Na deze gebeurtenis vertrokken de Birkebeiners naar het zuiden en overwinterden in Østerdalen. In de lente van 1178 trokken de Birkebeiners weer terug naar Trøndelag, waar ze de stad Nidaros bestormden en belegerden. Na verslagen te zijn vertrokken ze weer zuidwaarts, tot ze de regerend koning Magnus en zijn leger tegen kwamen bij Ringerike, die ze wisten te verslaan. Aangemoedigd door hun overwinning trokken de Birkebeiners weer naar Trøndelag, waar ze de winter van 1178 in Nidaros verbleven. Bouw kasteel In de winter van 1182/83 gaf Sverre de opdracht tot de bouw van de Sverreborg, dit gaf hem meer veiligheid en een makkelijk te verdedigen burcht, van waaruit hij kon werken. De stenen voor het bouwen van de burcht waren aanwezig op korte afstand (circa 6000 meter) in een steengroeve die ook gebruikt was voor de bouw van de Nidaros Dom. Omdat de aartsbisschop van Nidaros, een vazal van Koning Magnus, in ballingschap leefde in Engeland van 1180 tot 1183, waren de steenhouwers gilde ook beschikbaar. Het werk verliep snel en Sverre besloot met zijn krijsmannen gedurende vastentijd in 1183 het kasteel tijdelijk te verlaten. De Slag bij Fimreite in 1184 was de laatste en beslissende worsteling tussen de Birkebeiners en de Heklingers, Koning Magnus verdronk en Koning Sverre werd na 6 jaar van oorlog de onbestreden koning van Noorwegen. Maar de vrede zou niet lang aanhouden. Sverreborg Trøndelag Volksmuseum In 1914 werd besloten dat de omtrek rond de ruïne van kasteel Sverreborg tot een openlucht museum verbouwd zou worden. De kasteelruïne is tegenwoordig het centrale punt van het Trøndelag-volksmuseum. Het museum werd opgericht in 1909 door een groep enthousiastelingen, die spullen en objecten gingen verzamelen voor behoud van erfgoed in de streek. Het gebied rond het museum werd gebruikt als opslagplaats, die door de jaren heen steeds groter werd aan verzamelingen. Het Sverresborg Trøndelag Volksmuseum is een van de grootste cultureelerfgoedmuseums van Noorwegen. Er staan meer dan 60 gebouwen op het grondgebied, dat een diversiteit aan oude etnische beschavingen presenteert. Externe link Sverresborg - Trøndelag Folk Museum (Trondheim)
Sverresborg (borgruin)

Sverresborg, Zion eller Sion var en medeltida borg på en klippa sydväst om Trondheim i Norge. Historia Olika tidpunkter beträffande borgen kommer från Sverres saga och de har ingen vetenskaplig bekräftelse. Antagligen uppfördes borgen 1182 eller 1183 när Sverre Sigurdsson var regent. De branta klipporna gav ett bra skydd mot angrepp från nord och väst. Försvarsanläggningen fick efter en liknande konstruktion på berget Sion i Jerusalem namnet Sion eller Zion. Året 1188 blev borgen för första gången nedbränd och Sverre lät bygga en ny borg. Anläggningen förstördes en andra gång i samband med ett angrepp av bagler. En ny borg tillkom något senare under regeringstiden av Håkon Håkonsson (1217–1263). När inbördeskriget mellan bagler och birkebeinar var över förföll fästningen stegvis. De första arkeologiska undersökningarna utfördes under 1770-talet. Under ledningen av arkeologen och arkitekten Gerhard Fischer skedde de största utgrävningarna före och efter första världskriget. Han gjorde försök att återskapa borgen, men resultatet berodde endast på lösa antaganden. Mannen i brunnen I Sverres saga berättas om en man som kastades i en brunn på borgen efter anfallet 1197. I striden besegrades Sverres legosoldater av bagler. Enligt sagan tillhörde mannen Sverres enheter och hans förruttnande kropp skulle förgifta brunnens vatten. Ett skelett blev 1936 upptäckt i en brunn på klippan och utgrävdes under åren 2014 och 2016. De första studierna visade att mannen levde kring året 1197 och att han var 30 till 40 år gammal vid då han dog. Nya genetiska undersökningar från 2024 gav resultatet att mannen med stor sannolikhet var storväxt för tiden och att han kom från regionen Agder (idag Sørlandet) i södra Norge. Enligt studien hade han blont hår och blå ögon. Det skulle tyda på att han var en bagler. En annan teori är att Sverre hade legosoldater från olika landsdelar eller att personen var tillfälligtvis på plats. Oberoende av de kvarstående frågorna är studierna de första bevisen för delar av en medeltida saga. Sverresborg under nyare tider Under andra världskriget bedömdes klippan för strategiskt viktig av de tyska ockupanterna och nya befästningar tillkom. Sedan 1914 ingår klippan i Trøndelag Folkemuseum. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sverresborg borgruin. Sverresborg Trøndelag Folkemuseum, (no/en), Trondheim
Mohnbukta

Mohnbukta is a bay at the western shore of Storfjorden in Sabine Land at Spitsbergen, Svalbard. It is named after Norwegian meteorologist Henrik Mohn. The glacier of Hayesbreen is situated northwest of the bay. At the western side of the bay is the mountain of Kroghfjellet, and north of the bay is the mountain of Teistberget. References
Mohnbukta

Mohnbukta est une baie située sur la rive ouest du fjord Storfjorden dans la Terre de Sabine au Spitzberg, dans l'archipel du Svalbard. Son nom vient du météorologue norvégien Henrik Mohn. Le glacier de Hayesbreen (no) est situé au nord-ouest de la baie. À l'ouest de la baie se trouve la montagne de Kroghfjellet (« Kroghfjellet »), et au nord de la baie se trouve la montagne de Teistberget. Il s'agit d'une des côtes orientée est les plus proches de la ville de Longyearbyen. Elle est la destination de voyages touristiques en motoneige. Références Portail de la Norvège Portail de l’Arctique
Hellemyr Church

Hellemyr Church (Norwegian: Hellemyr kirke) is a parish church of the Church of Norway in Kristiansand Municipality in Agder county, Norway. It is located in the district of Hellemyr in the borough of Grim in the city of Kristiansand. It is the church for the Hellemyr parish which is part of the Kristiansand domprosti (arch-deanery) in the Diocese of Agder og Telemark. The white church was constructed out of concrete and expanded clay aggregate. It was built in a rectangular design in 1988 using plans drawn up by the architect Arild Lauvland. The church seats about 220 people. The church was founded in 1988 to serve this area of the city. In 2002, the church was expanded to include several offices and other parish rooms. See also List of churches in Agder og Telemark References
Weyprecht-Gletscher

Der Weyprecht-Gletscher (norwegisch Weyprechtbreen) ist ein Auslassgletscher auf der politisch zu Norwegen gehörenden Insel Jan Mayen. Er wurde von Henrik Mohn, dem Leiter der Norwegischen Nordmeerexpedition 1876–1878, nach dem deutschen Marineoffizier in österreichisch-ungarischen Diensten Carl Weyprecht benannt, der 1872 bis 1874 gemeinsam mit Julius Payer die Österreichisch-Ungarische Nordpolexpedition leitete, die zur Entdeckung Franz-Josef-Lands führte. Geographie Der Weyprecht-Gletscher nimmt seinen Anfang im hufeisenförmigen Krater des Beerenbergs, der sich nach Nordwesten öffnet. An der Flanke dieses nördlichsten aktiven Vulkans der Erde fließt er – begrenzt durch den Krognessryggen im Südwesten und den Nunatak Isbrodden sowie das Eisfeld Isbroddfonna im Nordosten – in steilen Kaskaden bis an die Küste. Nach 6,8 km und einem Höhenunterschied von über 2000 m kalbt der Weyprecht-Gletscher in einer 650 m breiten und über 70 m hohen Front direkt ins Meer. Er ist der mit Abstand aktivste Gletscher der Insel. Beim letzten Vulkanausbruch auf Jan Mayen im Januar 1985 kam es im oberen Bereich des Gletschers zum Dampfaustritt und zur Bildung eines Einsturzkessels. Siehe auch Kjerulf-Gletscher Literatur Weyprechtbreen. In: The Place Names of Svalbard (Erstausgabe 1942). Norsk Polarinstitutt, Oslo 2001, ISBN 82-90307-82-9 (englisch, norwegisch). Einzelnachweise
Weyprechtglaciären

Weyprechtglaciären (norska: Weyprechtbreen) är en glaciär på ön Jan Mayen i Nordatlanten. Den täcker toppen och den 1,4 kilometer breda och 200 meter djupa kratern på den aktiva vulkanen Beerenberg och rör sig mot nordväst tills den kalvar i havet. Den har en yta på cirka 9 kvadratkilometer och uppkallades efter den tyska polarfararen Carl Weyprecht av den norske meteorologen Henrik Mohn. Källor
Centrale hydroélectrique d'Aura

La centrale hydroélectrique d'Aura est une centrale hydroélectrique située à Sunndalsøra, dans la commune de Sunndal dans le comté de Møre og Romsdal en Norvège. L'aménagement hydroélectrique est composé de deux centrales, Aura et Osbu. La principale source des deux centrales est le lac Aursjøen, partiellement situé dans la Kommune de Lesja, dont le niveau fluctue entre 856 et 828 mètres au-dessus du niveau de la mer. La centrale d'Aura est alimentée par une conduite forcée longue de 16 km qui relie le réservoir à Holbuvatnet. La centrale est équipée de sept turbines Pelton qui ont une puissance installée de 290 MW. La production annuelle moyenne de l'installation mise en service en 1953, s'élève à 1 776 GWh. Une deuxième centrale, la centrale d'Osbu, a été mise en service en 1958. Elle ajoute 20 MW de puissance et produit annuellement 80 GWh. L'aménagement hydroélectrique est la propriété de la société nationale Statkraft. La majeure partie de la production est livrée à l'aluminerie de Norsk Hydro à Sunndalsøra. Notes et références Voir aussi Articles connexes Énergie en Norvège Hydroélectricité en Norvège Portail des énergies renouvelables Portail de la Norvège
Det Norske Veritas

DNV és una societat de classificació d'àmbit mundial amb seu a Noruega. Va ser fundada el 1864 com a Det Norske Veritas. La seu central està a Høvik, un veïnat del municipi de Bærum als afores d'Oslo a Noruega. El 1864 tenia la missió d'inspeccionar les condicions tècniques dels vaixells mercants noruecs, una mena d'ITV marítima. A més de fer beneficis, el seu objectiu és «salvaguardar la vida, propietats i el medi marí» en proveir serveis de gestió de riscos. Tot i que el sector de serveis marítims manté pés, amb el temps es van eixamplar amb serveis de verificació a la indústria petrolera i del gas, l'energia renovable, seguretat informàtica, assegurances professionals i el desenvolupament de programari de gestió. El 2013 va absorbir la companyia hamburguesa Germanischer Lloyd (1862-2013) i prendre el nom DNV GL. A la primeria de 2021 va deixar caure l'afix GL per raons de màrqueting. La filial a Hamburg, l'antiga Germanischer Lloyd, a poc a poc va perdre pes en el grup multinacional. DNV és una de les tres empreses principals al costat de la britànica Lloyd's Register i a la nord-americana American Bureau of Shipping. El 2016 tenia encara uns quinze mil empleats, el 2020 eren 11.614. DNV és membre de l'Associació Internacional de Societats de Classificació (IACS), a la qual pertanyen les deu societats de classificació més importants del món. Referències Enllaços externs Det Norske Veritas - Lloc web oficial (anglès) «International Association of Classification Societies (IACS) [Associació internacional de societats de classificació]» (en anglès). Arxivat de l'original el 2021-05-16. [Consulta: 6 març 2022]. «International Maritime Organization [Organització Marítima Internacional]» (en anglès).
Ikesjaure

Ikesjaure (Lulesamisk: Iggesjávrre) er en sø i Arjeplogs kommun i i landskapet Lappland i Norrbottens län i Sverige, beliggende nær den norske grænse. Søen ligger mellem bjergmassiverne Årjep Sávllo og Stuor-Jiervas og afvandes via bækken Iggesjåhkå som via Seldutjåhkå danner starten på Skellefte älvs søsystem. Ikesjaure siges at have den svenske fjeldverdens længste sandstrand.
Ikesjaure

Ikesjaure is een meer in Zweden, in het landschap Lapland. Het meer ligt in de gezamenlijke bergrug van Noorwegen en Zweden. Die ligt op een hoogte van 750 meter. De volgende bergen zijn rondom het meer zijn te zien: Årjep Saulo, Näjddatjåhkkå en Stuor-Jervis. De Seldutjåhkå, het begin van de rivier de Skellefte, komt uit het Ikesjaure. Het ligt 140 km ten westen van de plaats Arjeplog, alhoewel het wel binnen de gemeente Arjeplog ligt.
Ikesjaure

Ikesjaure (aktuell lulesamisk stavning Ikkesjávrre) är en sjö i Arjeplogs kommun i Lappland som ingår i Skellefteälvens huvudavrinningsområde. Sjön är 108 meter djup, har en yta på 16,3 kvadratkilometer och befinner sig 746,2 meter över havet. Ikesjaure ligger i Sulitelma Natura 2000-område. Sjön avvattnas av Skellefteälven. Ikesjaure ligger nära den norska gränsen. Sjön ligger mellan fjällmassiven Årjep Sávllo (Årjep Saulo) och Stuor-Jiervas (Stuor Jervas) och avvattnas genom bäcken Iggesjåhkå som via Seldutjåhkå (Seldutjåkkå, Sieldut-jåkkå) rinner ut i Skellefte älvs sjösystem. Ikesjaure sägs ha den svenska fjällvärldens längsta sandstrand. Delavrinningsområde Ikesjaure ingår i delavrinningsområde (741713-151307) som SMHI kallar för Utloppet av Ikesjaure. Medelhöjden är 940 meter över havet och ytan är 75,18 kvadratkilometer. Räknas de 4 avrinningsområdena uppströms in blir den ackumulerade arean 122,69 kvadratkilometer. Avrinningsområdets utflöde Skellefteälven mynnar i havet. Avrinningsområdet består mestadels av kalfjäll (72 procent). Avrinningsområdet har 16,47 kvadratkilometer vattenytor vilket ger det en sjöprocent på 21,9 procent. Delavrinningsområdet täcks till 0,17 procent av glaciärer, med en yta av 0,1275 kvadratkilometer. Se även Lista över insjöar i Arjeplogs kommun Källor SMHI: Sjöar, vattendrag och avrinningsområden Externa länkar Delavrinningsområden på SMHI Vattenwebb (S-HYPE) Ladda ner data från Svenskt Vattenarkiv Ikesjaure på VISS
Ікес'яуре

Ікес'яуре (швед. Ikesjaure, саам. Iggesjávrre) — озеро на півночі Швеції, у Лапландії. Розташоване у Скандинавських горах на висоті 747 м над рівнем моря, біля кордону між Швецією й Норвегією. Площа — 16,27 км². З озера бере початок річка Шеллефтеельвен, що впадає у Ботнічну затоку Балтійського моря. Посилання