NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Villa Grande

Villa Grande är namnet på en egendom på Bygdøy i Oslo. Huset påbörjades 1917 efter ritningar av arkitekterna Christian Morgenstierne och Arne Eide för Sam Eyde, grundare av Norsk Hydro. Det ofullbordade huset togs senare över av norska staten. 1941 inreddes det som bostad för Maria och Vidkun Quisling, och de bodde där fram tills han arresterades 1945. Under denna period kallades villan Gimle. Efter att Maria Quisling kastades ut, tog överbefälhavaren i Norge, general Andrew Thorne, tillsammans med sin stab över Villa Grande som huvudkontor från 22 maj 1945 och hade sitt huvudkontor där fram till 31 oktober då han återvände till Storbritannien. I Villa Grande finns idag Center för studier av förintelsen och religiösa minoriteter (Förintelsecentret). Kulturminne Villa Grande är kulturminne och har nummer 90331 i Riksantikvarens kulturminnesbas. Externa länkar Holocaustsenterets hemsida Specifikt om Villa Grande på Holocaustsenterets hemsida KOMPLEKS 778 VILLA GRANDE, OSLO. Beskrivning av byggnaden. Del av samrådsutkast till landsvärnsplan för Kunnskapsdepatementet. Kunnskapsdepartementets hemsida, 23 februari 2010 (läst 23 februari 2010)
Møllergata 19

Møllergata 19 is an address in Oslo, Norway, where the city's main police station and prison was located. The address gained notoriety during the German occupation from 1940 to 1945, when the Nazi security police kept its headquarters here. This is also where Vidkun Quisling in 1945 surrendered to the legitimate Norwegian government and was imprisoned. History Although the site was owned by the city government since the 17th century, it was not until 1857 that the city of Kristiania decided to put the site to use as a center for law enforcement. Based on the drawings by Jacob Wilhelm Nordan, construction for the complex started in 1862 and was finished in 1866. Facing Youngstorget (which then was called Nytorvet), was the police station and courtrooms; behind these was the jail. A floor was added in the late 1870s. Though some of the capacity was moved to a new prison in Åkebergveien (known as "Bayern"), the structure continued to serve as a prison and central police station until the new police building at Grønlandsleiret was finished. The prison was demolished and replaced with a new office building, and the police station was taken over by the government. World War II Immediately upon arriving in Norway, the German army commandeered Møllergata 19 for its own purposes, and the first prisoners were British subjects suspected of being clandestine agents, arrested on 10 April. The following day, a Norwegian was also detained for showing contempt for the German forces. By August, the prison was solely used for prisoners arrested by the Nazi authorities. The official capacity was 145 prisoners, but the Germans kept up to 550 at a time. Prisoners held here were often subject to interrogation and torture at Victoria Terrasse. References
Møllergata 19

Møllergata 19 est connue à Oslo, en Norvège, pour avoir abrité autrefois le principal commissariat de police et la prison de la ville. Cette adresse a acquis une triste notoriété durant l'occupation allemande, de 1940 à 1945, lorsque la police de sécurité nazie y a installé son quartier général. C'est également là que Vidkun Quisling se rendit aux autorités norvégiennes légitimes en 1945 et fut emprisonné. Histoire Bien que le site appartient à la municipalité depuis le XVIIe siècle, ce n'est qu'en 1857 que la ville de Kristiania a décidé d'y installer un centre de police. Établi d'après des plans de Jacob Wilhelm Nordan (en), la construction du complexe commence en 1862 et s'achève en 1866. Face à Youngstorget (alors appelée Nytorvet), se trouvaient le commissariat et les salles d'audience ; derrière, la prison. Un étage y est ajouté à la fin des années 1870. Bien qu'une partie de la capacité ait été transférée dans une nouvelle prison à Åkebergveien (en) (dite « Bayern »), le bâtiment a continué de servir de prison et de commissariat central jusqu'à l'achèvement du nouveau commissariat de Grønlandsleiret (nn). La prison est démolie et remplacée par un immeuble de bureaux, et le commissariat est repris par le gouvernement. Seconde Guerre mondiale Dès son arrivée en Norvège, l'armée allemande réquisitionne le 19, rue Møllergata, et les premiers prisonniers sont des ressortissants britanniques soupçonnés d'être des agents clandestins, arrêtés le 10 avril. Le lendemain, un Norvégien est également arrêté pour outrage aux forces allemandes. En août, la prison sert exclusivement aux prisonniers arrêtés par les autorités nazies. Officiellement, sa capacité est de 145 places, mais les Allemands y ont détenu jusqu'à 550 prisonniers simultanément. Ces derniers étaient souvent soumis à des interrogatoires et des tortures à Victoria Terrasse (en). Notes et références Liens externes Ressource relative à l'architecture : Kulturminne Portail d'Oslo Portail de la Seconde Guerre mondiale Portail de la police Portail de la prison
Maják Slettnes

Maják Slettnes (norsky: Slettnes fyr) je nejsevernějším majákem na evropské pevnině. Nachází se v obci Gamvik v kraji Finnmark v Norsku. Stojí na pobřeží Barentsova moře přibližně 3 kilometry severně od vesnice Gamvik na severním pobřeží mysu Nordkinn. Maják vysoký 39 metrů je jediným litinovým majákem v kraji Finnmark. Maják je od roku 1998 kulturní památkou. Jedná se o nejvýchodnější ze tří majáků v oblasti Nordkapp (Slettnes, Kjølnes a Helnes). Maják Slettnes je nejsevernějším majákem, který stojí na pevnině Skandinávie a Evropy. Maják Fruholmen se nachází asi 500 metrů severněji na ostrově Ingøya. Historie Tento maják byl postaven v letech 1903 až 1905. Během druhé světové války byl silně poškozen německými jednotkami, ale po ukončení války byl obnoven. Architekti Gudolf Blakstad a Herman Munthe-Kaas navrhli nové budovy kolem majáku. Byly postaveny přízemní domy v kombinaci dřeva a betonu, dále byly postaveny dva domy, stodola, kůlna, loděnice se strojovnou, které tvoří přístav. Obnova byla dokončena v roce 1948. Maják vlastní Norská pobřežní správa (norsky: Kystverket) a řídí obec Gamvik jako turistické centrum a ve stanici je k dispozici nocleh. V roce 1998 byl maják zařazen do seznamu památek. Maják byl obydlen do roku 1973. V roce 2005 byl maják plně automatizován. V roce 1922 byl u majáku postaven nautofon, který vydával signál každých třicet vteřin v mlze a za špatné viditelnosti. Nautofon vydával jeden až dva zvukové signály, které byly slyšitelné do vzdálenosti až šesti námořních mil (11 km). Nautofon byl používán až do roku 1985. Popis Válcová litinová věž má výšku 39 metrů je červená s dvěma bílými horizontálními pásy s galerií a lucernou nahoře. V lucerně je instalována Fresnelova čočka. Maják je činný v roce od 12. srpna do 24. dubna. Během léta není činný kvůli bílým nocím. Maják byl elektrifikován v roce 1955 pomocí vlastního naftového diesel generátoru. Data výška věže 39 m světelný zdroj 44 m n. m. záblesk (2,5 sekundy) bílého světla každých 20 s svítivost 1 706 000 cd označení: Admiralty L4126 ARLHS NOR-215 NGA 14444 Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Slettnes Lighthouse na anglické Wikipedii. Literatura Danckert Monrad-Krohn (1997). «Slettnes fyr». Norske fyr - Nasjonal verneplan for fyrstasjoner. Riksantikvaren. ISBN 82-7574-018-5. Ove Arne Olderkjær (2004). «Slettnes fyr». Norske fyr - Ei reise langs kysten. Det Norske Samlaget. ISBN 82-521-5191-4. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Maják Slettnes na Wikimedia Commons
Slettnes fyr

Slettnes fyr ist der nördlichste Leuchtturm auf dem europäischen Festland. Er steht etwa drei Kilometer nördlich von Gamvik in der norwegischen Provinz Finnmark. Geschichte Der Turm wurde 1905 erbaut, ist 39 Meter hoch und der einzige gusseiserne in der Finnmark. Im Zweiten Weltkrieg wurde er 1944 von deutschen Truppen vollständig zerstört. Nach dem Krieg wurde er bis 1948 neu errichtet. Klima Aufgrund der Tatsache, dass kein Monat eine Durchschnittstemperatur von über 10 °C erreicht, muss das Klima der Region trotz der vergleichsweise milden Winter bereits als polar bezeichnet werden. Nach der Klimaklassifikation nach Köppen und Geiger bedeutet das eine Einordnung im Tundrenklima als Typ ET. Bilder Siehe auch Liste von Leuchttürmen in Norwegen Weblinks Einzelnachweise
Slettnes Lighthouse

Slettnes Lighthouse (Norwegian: Slettnes fyr) is the northernmost mainland lighthouse on Earth. It is located in Gamvik Municipality in Finnmark county, Norway. It sits along the Barents Sea approximately 3 kilometres (1.9 mi) north of the village of Gamvik on the northern coast of the Nordkinn Peninsula, within the Slettnes Nature Reserve. The 39-metre (128 ft) lighthouse is the only cast iron lighthouse in Finnmark county. This is the easternmost of the three Nordkapp area lighthouses, and it is often considered the North Cape Light, marking the "top" of Europe. Fruholmen Lighthouse is located about 500 metres (0.31 mi) farther north, on the island of Ingøya, but the Slettnes Lighthouse is the northernmost lighthouse on the mainland of Scandinavia. History This lighthouse was built from 1903 to 1905. The round cast iron tower is 39 metres (128 ft) tall and it is painted red with two white horizontal bands. The light on top emits one long (2.5 sec) white flash every 20 seconds. The light burns from 12 August until 24 April each year. It doesn't burn during the summer due to the midnight sun. In 1922 the lighthouse got a foghorn with a siren, which gave a signal every thirty seconds, helping in fog and bad visibility. The foghorn could be heard in form of a one to two tone signal with a range of 6 nautical miles (11 km; 6.9 mi). The fog horn was in use until 1985. The lighthouse was heavily damaged during World War II by German troops, but it was painstakingly restored after the war. The restored station was designed by architects Blakstad and Munthe-Kaas and it was completed in 1948. The station is owned by the Kystverket and managed by Gamvik Municipality as a tourist center, and overnight accommodations are available in the station buildings. In 1998, the lighthouse was listed as a heritage site. The lighthouse was automated in 2005. Climate It has a tundra climate (Köppen: ET) bordering on subarctic (Köppen: Dfc). Gallery See also List of lighthouses in Norway Lighthouses in Norway References External links View a map on Google street view slettneslighthouse.com Norsk Fyrhistorisk Forening (in Norwegian)
Phare de Slettnes

Le phare de Slettnes (en norvégien : Slettnes fyr) est un phare côtier situé sur la péninsule de Nordkinn, dans la commune de Gamvik, dans le comté de Finnmark (Norvège). Il est géré par l'administration côtière norvégienne (en norvégien : Kystverket). Il est classé patrimoine culturel par le Riksantikvaren depuis 1998. Histoire Ce phare a été construit de 1903 à 1905 sur le cap de Nordkinn en mer de Barents. Il est considéré comme le plus à l'est des trois phares de la région de Nordkapp et le plus au nord de la partie continentale de Scandinavie, en dehors du phare de Fruholmen sur l'île d'Ingøya à environ 0,5 km plus au nord. En 1922 le phare a obtenu une corne de brume avec une sirène d'une portée de 6 milles marins (11 km), qui émettait un signal toutes les trente secondes, en temps de brouillard et de mauvaise visibilité. La corne de brume a été utilisée jusqu'en 1985. Le phare a été lourdement endommagé pendant la Seconde Guerre mondiale par les troupes allemandes, mais il a été minutieusement restauré après la guerre. La station a été restaurée sur une conception des architectes Blakstad et Munthe-Kaas et elle a été achevée en 1948. La station est la propriété du Kystverket et est gérée par la municipalité de Gamvik en tant que centre touristique. Le phare a été automatisé en 2005. La lumière brûle du 12 août au 24 avril de chaque année. Il ne brûle pas pendant l'été en raison du soleil de minuit . Description Le phare est une tour conique effilée en fonte de 39 mètres de haut, avec une galerie et une lanterne à proximité d'une maison de gardiens et d'autres bâtiments techniques. Le phare est peint en rouge avec deux bandes blanches et sa lanterne est rouge. Il émet, à une hauteur focale de 39 mètres, un long éclat blanc toutes les 20 secondes. Sa portée nominale est de 17,6 milles nautiques (environ 33 km). Identifiant : ARLHS : NOR-215 ; NF-9565 - Amirauté : L4126 - NGA : 14444 . Caractéristique du feu maritime Fréquence : 20 secondes (W) Lumière : 2.5 secondes Obscurité : 17.5 secondes Lumière : 1 seconde Obscurité : 20.5 secondes Lumière : 3 secondes Obscurité : 14 secondes Voir aussi Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Slettnes Lighthouse » (voir la liste des auteurs). Lien connexe Liste des phares de Norvège Liens externes University of North Carolina at Chapel Hill's The Lighthouse Directory: Lighthouses of Norway: Hammerfest Area Lighthouses of Norway: Vadsø Area (en) Online List of Lights - Norway (en) Liste ARLHS - Norway (en) Slettnes - Site Lightphotos.net (no) Carte d'implantation des principaux phares - NorskFyrhistorik Forening Portail des phares Portail de l’Arctique Portail de la Norvège
Faro di Slettnes

Il Faro di Slettnes (in norvegese: Slettnes fyr) è un faro situato a Gamvik, nella contea di Finnmark in Norvegia. È considerato il faro continentale più settentrionale del mondo. Storia Costruito a partire dal 1903, il faro è stato attivato due anni dopo, nel 1905. Nel 1922, venne aggiunta una sirena per segnalare la costa in caso di nebbia fitta. Gravemente danneggiato dalle truppe tedesche durante la seconda guerra mondiale, il faro è stato ricostruito nella sua forma attuale nel 1948, con annessi locali per il guardiano e la sua famiglia. Nel 1998 il faro è entrato nel patrimonio culturale norvegese, mentre nel 2005 è stato uno degli ultimi fari della Norvegia a ricevere l'automatizzazione. Oggi il faro, di proprietà della Kystverket, la guardia costiera norvegese, è visitabile nel periodo estivo. Descrizione Il faro si trova nella penisola di Nordkinn, lungo il Mare di Barents, a circa 3 km a nord del villaggio di Gamvik, nel punto più settentrionale della penisola scandinava. La struttura del faro è in ghisa; questo ne fa l'unico faro della contea di Finnmark ad essere di tale materiale. La luce del faro è posta ad un'altezza di 44 metri, mentre la portata del faro è di 17.6 miglia nautiche (circa 32,6 km). Curiosità Per il fenomeno del sole di mezzanotte, il faro viene acceso solamente nel periodo tra il 12 agosto e il 24 aprile. Galleria d'immagini Note Voci correlate Finnmark Gamvik Mare di Barents Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Faro di Slettnes Collegamenti esterni (EN) Faro di Slettnes, su Structurae. https://fyr.no/fyrene/#Troms+og+Finnmark in norvegese Sito del faro in norvegese
Slettnes fyr

Slettnes fyr är en tidigare bemannad fyr på udden Slettnes i Gamviks kommune i Finnmark fylke i Norge. Det är världens nordligaste fastlandsfyr. Fyren byggdes för att leda fartygstrafiken utanför grunden vid Korsbøan och Tørrbøan. Den var av gjutjärn och 35,8 meter hög och tändes första gången år 1905. fyrvaktarbostaden hade plats för fyrvaktaren och hans assistent med familjer. En mistlur (nautofon) installerades år 1922. Hösten 1944 sprängdes fyrplatsen av tyskarna. Endast den nedersta delen av tornet stod kvar. När fyren byggdes upp igen efter andra världskriget byggdes tornet tre meter högre. Återuppbyggnaden var klar år 1948. Året efter byggdes mistluren om och 1955 försågs Slettnes fyr med en ny radiofyr med signalen SN i morse. Fyren anslöts till elnätet år 1956 och automatiserades trettio år senare. Radiofyren lades ned år 1999 och år 2005 avbemannades fyren som en av de sista i Norge. Fyren, som är skyddad av Riksantikvaren, hyrs av Gamvik museum som anordnar visningar och erbjuder övernattning och mat. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Slettnes fyr.
Església de fusta d'Hedal

L'església de fusta d'Hedal és una stavkirke localitzada a Hedal, una petita vall al municipi de Sør-Aurdal, Noruega. Històricament, la construcció de l'església ha estat datada en la segona meitat del segle xii. Recents recerques per dendrocronologia confirmen aquesta hipòtesi, doncs van demostrar que la fusta més antiga va ser tallada a l'hivern de 1161-1162. L'església es troba bastant modificada. Les parts medievals de l'església consisteixen únicament en la part occidental de la nau. En un inici va ser una stavkirke de tipus A (anomenada impròpiament «de nau única»), amb un cor lleugerament menor a la nau i potser un absis. El mur occidental de la nau, així com algunes bigues de tisora i altres parts del sostre de la part occidental és tot el que ser conserva de la construcció primitiva. La primera referència de l'església és una relació del nunci papal de 1397. La transformació en una església de planta de creu es va realitzar probablement l'any 1699. L'antic cor va ser demolit i substituït amb un nou de construcció lafteverk. L'any 1738 va ser construïda la torre del creuer. L'encanyat del sostre va ser reemplaçat amb pissarra el 1902. Una restauració completa es va realitzar l'any 1902 sota la direcció de Carl Berner. Enllaços externs L'església d'Hedalen a Stavkirke.org Arxivat 2005-02-12 a Wayback Machine. — en noruec Web pròpia Arxivat 2005-12-19 a Wayback Machine. — en noruec
Hedal stavkirke

Hedalen stavkirke er en stavkirke i bygden Hedalen i Sør-Aurdal kommune i Innlandet. Kirken er i dag korsformet, men den blev oprindeligt opført som en etskibet stavkirke (langkirke), i stil med Haltdalen stavkirke. Den havde svalegang og apsis. Stilhistorisk er stavkirken dateret til 1150-1200. Årringdatering viser at tømmeret blev fældet i vinteren 1161-1162. Kirken bestod oprindelig kun af det som nu er den vestlige del af skibet. Portalen mod vest er blandt de vigtigste og bedst bevarede, da den har været beskyttet af svalegangen. Den ældste del går i vest-østlig retning. Den blev udvidet og ombygget til korskirke i 1699, hvor de nye dele blev udført i laftet tømmer. I 1902 fik kirken et tilbygning i reisverk (konstruktion der minder om bindingsværk). Tagrytteren er fra 1738 og hviler på den laftede del fra 1699. Hedalen var sandsynligvis affolket efter den sorte død i middelalderen. Ifølge et sagn ble kirken genfundet af en jæger efter at have været overladt til sig selv. Se også Stavkirker i Norge Referencer Eksterne henvisninger Hedalen stavkirke på stavkirke.info Miljøstatus i Norge: Hedalen stavkirke Lokal side om stavkirkenArkiveret 19. december 2005 hos Wayback Machine Sigrid Christie, Ola Storsletten, Anne Marta Hoff. Hedalen kirke i Norges kirker utgitt av NIKU og KA Hedalen stavkirke Kirkesøk Hedal stavkirke på Riksantikvarens hjemmeside kulturminnesok.no Hedalen Stavkirke, presentert på iValdres.no
Stabkirche Hedalen

Die Stabkirche Hedalen (oder Stabkirche Hedal, norwegisch Hedalen stavkirke) ist eine norwegische Stabkirche im Seitental Hedal von Sør-Aurdal in Valdres im Fylke Innlandet. Geschichte Erstmals urkundlich erwähnt wurde die Kirche 1327, sie ist aber vermutlich älter und somit die älteste Kirche in Valdres. Die Kirche wurde im Jahr 1699 stark umgebaut und verlor damit ihre ursprüngliche Form als einfache Langkirche mit rechteckigem Schiff, schmalerem Chor und Apsis mit flankierendem Laubengang. Bei den Umbauarbeiten wurde der ursprüngliche Chor durch einen neuen Chor in Blockbauweise ersetzt. Ein Querschiff wurde gebaut und das Längsschiff gegen Osten erweitert. Um 1900 wurde die Kirche restauriert. Mittelalterliche Bausubstanz sind heute nur noch ein erheblicher Teil der Schiffskonstruktion sowie der Laubengang. Architektur und Ausstattung Die Kirche hat ein reich beschnitztes Westportal mit Blattranken und Tiermotiven und einem eisenbeschlagenen Türblatt. Der größte Teil der Ausstattung stammt aus der Zeit nach der Reformation. Es gibt wenige mittelalterliche Gegenstände, wie beispielsweise einen Reliquienschrein mit Drachenköpfen auf den Giebeln und Szenenschnitzereien aus dem Leben Jesu Christi sowie der Ermordung von Thomas Beckett. Zur Einrichtung gehören ein romanisches Taufbecken aus Speckstein und ein Kirchenmodell aus dem 13. Jahrhundert. Siehe auch Unterhalb der Kirche liegt das kleine Freilichtmuseum Bautahaugen Samlinger Liste der Stabkirchen Literatur Yasuo Sakuma und Ola Storsletten: Die Stabkirchen Norwegens, Meisterwerke nordischer Baukunst, Bechtermünz Verlag, Augsburg 1997, ISBN 3-86047-239-9 Blindheim, Martin: Gothic Painted Wooden Sculpture in Norway 1220–1350 Oslo 2004, ISBN 82-7631-072-9 Bugge Gunnar, Mezzanotte Bernadino: Stavkirker, Oslo 1994 S. 45, ISBN 82-504-2072-1 Bernt C. Lange: Madonnaskap med kirkemodell som baldakinkroning, Fortidsminneforeningen årbok 1994 S. 23–36 Sagn og Soge i Søndre Ourdal; Hedalen kirke for 100 år siden, 2002, S. 33–37 Weblinks Stabkirche Hedalen auf på stavkirke.info Lokal side om stavkirken Hedalen kirke auf norgeskirker.no Hedalen stavkirke auf kulturminnesok.no
Iglesia de madera de Hedal

La iglesia de madera de Hedal es una stavkirke localizada en Hedal, un pequeño valle en el municipio de Sør-Aurdal, Noruega. Históricamente, la construcción de la iglesia ha sido datada en la segunda mitad del siglo XII. Recientes investigaciones por dendrocronología confirman esa hipótesis, pues demostraron que la madera más antigua fue cortada en el invierno de 1161-1162. La iglesia se halla bastante modificada. Las partes medievales de la iglesia consisten únicamente de la parte occidental de la nave. En un inicio fue una stavkirke de tipo A (llamada impropiamente «de nave única»), con un coro ligeramente menor a la nave y tal vez un ábside. El muro occidental de la nave, así como algunas vigas de tijera y otras partes del techo de la parte occidental es todo lo que ser conserva de la construcción primitiva. La primera referencia de la iglesia es una relación del nuncio papal de 1397. La transformación en una iglesia de planta de cruz se realizó probablemente en 1699. El antiguo coro fue demolido y sustituido con uno nuevo de construcción lafteverk. En 1738 fue construida la torre del crucero. El entablillado del techo fue reemplazado con pizarra en 1902. Una restauración completa se realizó en 1902 bajo la dirección de Carl Berner.
Hedalens stavkyrka

Hedalens stavkyrka är en stavkyrka som ligger i Hedalen, Sör-Aurdal kommun, Innlandet fylke, Norge. Kyrkobyggnaden Stavkyrkan är stilhistoriskt daterad till senare hälften av 1100-talet. Dendrokronologiska prover tagna på virke i kyrkan visar att detta fälldes vintern 1161-1162. Kyrkan var ursprungligen en salkyrka och bestod av västra delen av nuvarande långhus. Dess kor var något smalare och möjligen fanns en absid. Ombyggnaden till korskyrka ägde antagligen rum år 1699. Ursprungliga koret revs och ersattes av ett knuttimrat kor. 1738 sattes en takryttare upp där takåsarna möttes. Kyrkan hade spåntak fram till 1902 då det ersattes med ett skiffertak. En totalrenovering genomfördes 1902 under ledning av Carl Berner. Som en del av denna renovering ersattes den tidigare sakristian med ett nytt kor. Interiör och inventarier Kyrkan är ganska liten och enkelt inredd. Dess gråmålade bänkar är från 1900-talet. Altaret härstammar från medeltiden. Ovanför altaret står ett krucifix som kan ha hängt framför övergången mellan långhus och kor i den ursprungliga kyrkan. I kyrkan finns en berömd madonna är daterad till perioden 1230 till 1240. I kyrkan finns ett relikskrin tillverkat av trä och mässing. På skrinet finns bibliska motiv. Källhänvisning Artikeln är delvis en fri översättning från Norska Wikipedia av versionen som skapades där den 21 december 2008. Externa länkar hedalen.no Stavkirke - Middelalderens trekirker i Norge Hedal Church Norsk Institutt for kulturminneforskning Wikimedia Commons har media som rör Hedalens stavkyrka.