NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Центр искусств Хени-Унстад

Центр искусств Хени-Унстад (норв. Henie Onstad kunstsenter) — музей расположенный в коммуне Берум, губерния Акерсхус, Норвегия на мысе Høvikodden. Центр искусств Хени-Унстад расположен на мысе выступающем в Осло-фьорд, примерно в 10 км к югу от Осло. Центр был основан в 1968 году мировой и олимпийский чемпионкой фигуристкой Соней Хени (1912—1969) и её мужем, судовладельцем и коллекционером произведений искусства Нильсом Унстадом (1909—1978). Свою частную коллекцию современного искусства, всего 110 картин, а также средства для строительства и эксплуатации центра пара подарила Фонду Сони Хени и Нильса Унстада в 1961 год. В здании Центра, спроектированном норвежскими архитекторами Jon Eikvar и Sven Erik Engebretsen, также выставлена коллекция спортивных наград Сони Хени. В 1994 году здание было расширено, а также добавлено двухэтажное крыло с выставочными и техническими помещениями. Этот проект был разработан теми же архитекторами — новое крыло примыкает к основной части здания в качестве органичного продолжения. В дополнение к шести выставочным залам, в центре также есть небольшая аудитория и конференц-залы. Сегодня общая площадь здания составляет около 9500 квадратных метров, из которых 3500 занимают выставочные пространства. В коллекцию Центра входят произведения следующих авторов: Пабло Пикассо, Анри Матисса, Фернана Леже, Макса Эрнста, Хундертвассера, Жона Миро, Пауля Клее и др. Центр искусств Хени-Унстад организует выставки и спектакли. Арт-центр посещают около 100.000 человек каждый год. Центр отпраздновал своё 40-летие в 2008 году выставками, семинарами, книгой, концертом и фильмом под названием Høvikodden LIVE. Ссылки Сайт музея
Henie-Onstad kunstsenter

Henie-Onstad kunstsenter är ett konstmuseum på Høvikodden i Bærum, Akershus fylke, Norge, sydväst om Oslo. Det öppnades av skridskoprinsessan Sonja Henie och hennes man skeppsredaren Niels Onstad 1968. Deras privata samling av samtidskonst, totalt 110 verk, samt pengar till uppbyggnad och drift av centret, donerades av paret 1961, då Sonja Henies och Niels Onstads Stiftelser upprättades. Bærums kommun skänkte samtidigt tomten till centret. Efter en arkitekttävling 1962 valdes ett bidrag av två unga arkitekter, Jon Eikvar och Sven Erik Engebretsen. Henie-Onstad kunstsenter arrangerar utställningar och framträdanden. Konstcentret har cirka 100 000 besökare per år. Det rymmer också Sonja Henies prissamling. Donatorerna är begravda på området. Se även Sonja Henie Niels Onstad Externa länkar Henie-Onstad kunstsenters egen presentation
Holy Cross Church, Bergen

Holy Cross Church (Norwegian: Korskirken) is a special parish church in Bergen Municipality in Vestland county, Norway. It is situated in the centre of the city of Bergen, just east of the head of the Vågen bay. The church is located at the intersection of the streets Kong Oscars gate and Nedre Korskirkeallmenningen. It is one of the churches for the Bergen domprosti parish which is part of the Bergen domprosti (arch-deanery) in the Diocese of Bjørgvin. The large stone church was built in a cruciform design around the year 1150 using plans drawn up by an unknown architect. The church seats about 600 people. History The oldest part of the church dates back to the second half of the 12th century. The first church on the site was built around the year 1150. Holy Cross Church was first mentioned in Sverris saga from 1185. At the time of construction, the church was situated on the shore of Vågen, probably marking the southern border of settlement in Bergen. The name refers to the True Cross (and not to its cruciform plan), and is rendered in English as "Holy Cross Church" or "Church of the Cross". This is because it was, as one of only a handful Norwegian churches, in possession of a relic from the True Cross. This relic was later stolen by the Danish king, along with several other relics from all over the country, during the Reformation. Holy Cross Church was damaged in the fires of 1198, 1248, 1413, 1582, 1623, 1640 and 1702; the church originally had two towers, but one was destroyed in the 1582 fire and never rebuilt. It was originally built with straight rectangular plan. The church got its cruciform plan when transepts were added around 1615-1623. In 1814, this church served as an election church (Norwegian: valgkirke). Together with more than 300 other parish churches across Norway, it was a polling station for elections to the 1814 Norwegian Constituent Assembly which wrote the Constitution of Norway. This was Norway's first national elections. Each church parish was a constituency that elected people called "electors" who later met together in each county to elect the representatives for the assembly that was to meet at Eidsvoll Manor later that year. The church was a parish church for Holy Cross Church parish in central Bergen from 1320 until 2002. In 2002, several urban parishes in central Bergen were merged to form the "Bergen domkirke" parish. At the same time, Holy Cross Church ceased to be a regular parish church. It was given over to the Church City Mission (Kirkens Bymisjon), and is now a special church in the urban parish. The church is an "open church" that is staffed every day so that people can experience silence or participate in the lighting of candles, conversation, community, attending church services, or listening to music. The Church City Mission focuses a lot on social work among the urban neighborhood as well as religious outreach. Gallery See also List of churches in Bjørgvin References External links Korskirken.no
Korskirken

Korskirken (l'église de la Croix) est une des églises de Bergen, en Norvège. Historique Elle est construite en 1150[réf. nécessaire] et peut accueillir 600 personnes. Elle a brûlé plusieurs fois et été maintes fois restaurée et modifiée, ce qui explique qu'elle n'est pas construite dans un style particulier. Elle est construite en pierre et la dernière rénovation a été faite par Schak Bull en 1896. Il ne reste du cimetière que quelques tombes. Liens externes Ressource relative à la géographie : Sentralt stadnamnregister Ressource relative à la religion : Kirkebyggdatabasen Ressource relative à l'architecture : Kulturminne Ressource relative à la musique : MusicBrainz Bergenskartet Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Norvège Portail du protestantisme
Adventfjorden

Adventfjorden (literalment en noruec: fiord d'Advent) és una badia de 7 km de llargada i de 4 km d'amplada al costat sud del fiord de Gel, a la costa oest de l'illa de Spitsbergen. El nom és la corrupció d'Adventure Bay, probablement derivat del nom del vaixell balener anglès Adventure, el qual recorregué el fiord l'any 1656. El fiord es coneixia abans amb una sèrie de noms: Adventbukten, Klaasbillen Baai (nl), Klaas Billen Bay (en), Adventure Sound (en)… A la capçalera de l'Adventfjorden hi ha la val Adventdal. L'antic camp de la mineria de carbó anomenat Longyearbyen (actualment la principal població de les Svalbard) es troba a la riba sud d'aquest fiord, mentre un altre antic camp miner actualment abandonat, Hiorthhamn, es troba a la seva riba nord. Referències Bibliografia Conway, Sir William Martin. No Man's Land: A History of Spitsbergen from Its Discovery in 1596 to the Beginning of the Scientific Exploration of the Country (en anglès). The University Press, 1906. Pawłowska, Joanna; Włodarska-Kowalczuk, Maria; Zajączkowski, Marek; Nygård, Henrik; Berge, Jørgen «Seasonal variability of meio- and macrobenthic standing stocks and diversity in an Arctic fjord (Adventfjorden, Spitsbergen)» (en anglès). Polar Biology, 34, 6, 01-06-2011, p. 833–845. DOI: 10.1007/s00300-010-0940-7. ISSN: 1432-2056.
Adventfjorden

Adventfjorden (Advent Bay) is a 7 km long and 4 km wide bay running south-eastwards from the southern side of Isfjorden, on the west coast of Spitsbergen in Svalbard. The name represents a corruption of Adventure Bay - probably named after the Hull-built whaleship Adventure, which operated in Isfjorden in 1656. The fjord was originally known as Klass Billen Bay. At the head of Adventfjorden is Adventdalen (Advent Valley). The former mining-camp of Longyearbyen (now Svalbard's main town) lies on the fjord's southwestern shore, while another former mining-camp, Hiorthhamn, is located on its northeastern shore. Gallery References Conway, W. M. 1906. No Man's Land: A History of Spitsbergen from Its Discovery in 1596 to the Beginning of the Scientific Exploration of the Country. Cambridge: At the University Press. Norwegian Polar Institute: Place names in Norwegian polar areas Archived 2016-05-06 at the Wayback Machine
Adventfjorden

El Adventfjorden o fiordo de Advent es una bahía, una terminación del Isfjorden, localizado en la isla noruega de Spitsbergen (antigua Spitzberg Occidental), perteneciente al archipiélago ártico de las islas Svalbard. Un antiguo glaciar el Adventdalen desemboca sobre las aguas del fiordo, el cual ha formado un inmenso valle húmedo. En 1904, una compañía minera decidió establecerse sobre la ribera norte, fundando la localidad de Advent City. Dos años más tarde, sobre la ribera sur, se fundó una nueva ciudad: Longyearbyen convirtiéndose rápidamente en la capital de Svalbard. Allí hay minas de carbón. El aeropuerto de Longyearbyen está situado al extremo occidental del fiordo, precisamente en la confluencia con el Isfjorden. Las aguas del fiordo son profundas y muy frías, pero permiten el acceso marítimo durante los meses estivales.
Adventfjorden

L'Adventfjorden est une des nombreuses terminaisons de l'Isfjorden au Svalbard, en Norvège, débouchant dans la mer du Groenland. Un ancien glacier, l'Adventdalen venait fondre dans les eaux du fjord, mais sa disparition a laissé la place à une grande vallée dégagée et humide en été. En 1904, une première compagnie minière décide de s'implanter sur la rive Nord, fondant ce qui allait devenir Advent City, la toute première cité de l'archipel. Deux ans plus tard, sur la rive sud, une nouvelle ville fut fondée, au creux de la vallée Longyeardalen, traversée par la rivière Longyear-elva. Cette ville, Longyearbyen devient rapidement la capitale du Svalbard, et c'est ainsi que sa voisine Advent City s'effondra avant de devenir une ville fantôme. L'aéroport de Longyearbyen est situé à l'extrémité ouest du fjord, précisément au lieu de sa rencontre avec l'Isfjorden. Les eaux du fjord, profondes et très froides, ne sont désormais plus envahies de glaces que durant une courte période, ce qui permet un accès maritime plus aisé. Liens externes Ressource relative à la géographie : Norsk Polarinstitutt Portail de la Norvège Portail du monde maritime Portail de l’Arctique
Adventfjorden

L'Adventfjorden è un braccio laterale della parte meridionale del fiordo Isfjorden, sulla costa occidentale dell'isola di Spitsbergen, nell'arcipelago delle Svalbard. Il fiordo è lungo 7 km e largo 3–4 km. Voci correlate Geografia della Norvegia Fiordi della Norvegia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Adventfjorden
Adventfjorden

Adventfjorden is een baai van het eiland Spitsbergen, dat deel uitmaakt van de Noorse eilandengroep Spitsbergen. De baai is waarschijnlijk vernoemd naar de walvisboot Adventure. Geografie Het fjord is zuidwest-noordoost georiënteerd met een lengte van ongeveer zeven kilometer en vier kilometer breed. Ze mondt in het noordwesten uit in het Isfjord. In het zuidoosten vervolgt de baai als het dal Adventdalen. Aan de baai ligt de hoofdplaats van Spitsbergen: Longyearbyen. Ook ligt hier de Luchthaven Svalbard Longyear. Ongeveer 15 kilometer naar het noordoosten ligt het fjord Sassenfjorden en ongeveer 17 kilometer naar het zuidwesten ligt de baai Colesbukta. Important Bird Area De baai is samen met de Adventdalen aangewezen als Important Bird Area door BirdLife International vanwege het belang voor significante populaties van de bonte strandloper, brandgans, eider, gestreepte strandloper, goudplevier, grauwe franjepoot, grote burgemeester, ijseend, ivoormeeuw, kleine jager, kleine rietgans, koningseider, paarse strandloper, rosse franjepoot, rotgans en sneeuwgors.
Адвент-фьорд

Адвент-фьорд (норв. Adventfjorden) — один из фьордов Западного Шпицбергена, расположенный южнее Ис-фьорда. Имя Advent Bay является сокращением от Adventure Bay; название фьорду дали жители Кингстон-апон-Халла в 1656 году. Другие наименования — Klass Billen Bay, Adventdalen. На юго-западном берегу фьорда расположен город Лонгйир, а на северо-восточном — Москусхамн. На южном берегу в начале XX века существовал посёлок Адвент-Сити. Литература Conway, W. M. 1906. No Man’s Land: A History of Spitsbergen from Its Discovery in 1596 to the Beginning of the Scientific Exploration of the Country. Cambridge: At the University Press. Ссылки Норвежский Полярный Институт: Place names in Norwegian polar areas
Hasvik Lufthavn

Hasvik Lufthavn (IATA: HAA, ICAO: ENHK) er en regional lufthavn i Hasvik kommune i Troms og Finnmark fylke i Norge. Lufthavnen er ligger ved stedet Hasvik på Sørøya. Den ejes og drives af Avinor AS. Hasvik Lufthavn blev bygget i 1983 som en ambulancestribe på grus. Samme år startede flyselskabet Norving rute Alta – Hasvik – Hammerfest. I 1995 blev rullebanen asfalteret. Rullebanen er på 960 meter. Hasvik Lufthavn tjenes i dag af Widerøe, som bruger Dash 8-maskiner på sine flyvninger, hovedsagelig flyvninger til Hammerfest og Tromsø. Om morgenen flyves også til Berlevåg, Båtsfjord, Vardø, Vadsø og Kirkenes. Fra Tromsø findes korresponderende afgange med SAS, Widerøe og Norwegian for resten af Norge og udlandet. Destinationer
Flughafen Hasvik

Der Flughafen Hasvik (norwegisch Hasvik lufthavn, IATA-Code: HAA, ICAO-Code: ENHK) ist ein nordnorwegischer Flughafen in der Provinz Finnmark. Er befindet sich im äußersten Südwesten der Insel Sørøya an der Küste des Europäischen Nordmeers und in unmittelbarer Nähe des Dorfes Hasvik. Betreiber des Flughafens ist das norwegische Staatsunternehmen Avinor. Der Flughafen wird nur von der norwegischen Regionalfluggesellschaft Widerøe angeflogen (Stand September 2013). Direkte Linienflugverbindungen gibt es nach Hammerfest und Tromsø. Weblinks Webauftritt des Flughafens (englisch/norwegisch) Einzelnachweise
Luchthaven Hasvik

Luchthaven Hasvik (IATA: HAA, ICAO: ENHK) is een vliegveld in de gemeente Hasvik op het eiland Sørøya in de provincie Finnmark in het uiterste noorden van Noorwegen. Het vliegveld ligt zo'n 15 kilometer ten zuiden van de hoofdplaats van de gemeente. Het wordt geëxploiteerd door Avinor. Het vliegveld werd geopend in 1973. Het had toen enkel een grasbaan. In 1983 werd het uitgebouwd en kreeg Hasvik een verharde landingsbaan. Het vliegveld wordt bediend door Widerøe dat dagelijkse vluchten verzorgt naar Tromsø en Hammerfest.
Aeroportul Hasvik

Aeroportul Hasvik (IATA: HAA, ICAO: ENHK) este un aeroport din Comuna Hasvik, Finnmark, Norvegia ce deservește zona Comuna Hasvik. Aeroportul a fost tranzitat în 2022 de 28.393 de pasageri. A fost deschis în 1973 și numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 7 m, aeroportul dispune de 1 pistă. Infrastructură Piste Aeroportul dispune de o singură pistă. Pista 11/29 are suprafața de asfalt și dimensiunile 1.039 m × 30 m. Terminale Note Vezi și
Hasviks flygplats

Hasviks flygplats (norska: Hasvik lufthavn) är en regional flygplats väster om tätorten Hasvik på ön Sørøya i Finnmark fylke i norra Norge. 2005 hade flygplatsen 4579 passagerare vilket gjorde den till den näst minsta flygplatsen som Avinor driver. Faciliteter Det finns inget utbud av butiker eller restauranger på flygplatsen. Taxiservice finns vid anslutning till terminalen samt gratis parkering dygnet runt. Historia En enkel 420-meters grusbana öppnades 1973 på lokalt initiativ och lokal finansiering och användes för taxiflyg och flygambulans. Med statligt stöd byggdes banan ut till dagens längd vilket öppnades 1983, dock fortfarande grusbana. Dagliga flygningar enligt tidtabell startade. Banan asfalterades 1995 och Widerøes lite större Dash 8-plan infördes efter det. Källor Avinor Externa länkar Flygplatsens webbplats
Església de Fantoft

L'església de fusta de Fortun o de Fantoft és una stavkirke actualment situada a la ciutat de Bergen, Noruega. Història És una reconstrucció de l'original (desapareguda el 1992), que datava del segle xii i estava inicialment situada a Fortun, municipi de Luster. L'església, datada el 1150, va ser remodelada després de la Reforma protestant. En aquesta remodelació es va canviar el seu aspecte primitiu amb la construcció d'un nou cor amb la tècnica lafteverk, una torre occidental de la dècada de 1660, i finestres. El 1883, per motius de conservació, es va decidir traslladar-la per vaixell fins a Bergen, on seria reconstruïda amb la seva fusta original al barri de Fantoft. L'arquitecte encarregat de la reconstrucció en va ser Joakim Mathiesen, que va optar per recuperar l'aspecte medieval de l'original. Algunes parts van ser reconstruïdes d'acord amb l'arquitectura de la stavkirke de Borgund. Així, l'església es va inscriure dintre de les stavkirke de tipus A, amb el sostre escalonat i tirants en forma de creu de Sant Andreu a l'interior. El 6 de juny de 1992 l'església va patir un incendi intencionat i va ser destruïda gairebé per complet: se'n conservaren només algunes parts de l'armadura de pals i bigues. El sospitós va ser un home anomenat Varg Vikernes, músic de Black Metal de la zona i component principal del grup Burzum, que la va incendiar per estar construïda sobre monuments sagrats del paganisme. Posteriorment es va incendiar un garatge on es conservaven algunes peces que s'havien pogut rescatar de l'incendi de l'església. Varg Vikernes va acabar condemnat per l'incendi de diverses esglésies de Noruega (i també per assassinat) encara que fou absolt de l'incendi de Fantoft per un error judicial. La fotografia del temple destrossat pel foc es va usar com a coberta del disc Aske (que significa «cendres») d'aquest grup Burzum. La seva reconstrucció va començar poc de temps després, i va suposar un repte perquè feia segles que no es construïen stavkirke a Noruega. S'hi va utilitzar fusta procedent de la localitat de Kaupanger del municipi de Sogndal. La nova església, una còpia idèntica de l'anterior, va ser consagrada el 1997. Poc va quedar de l'inventari del temple original, excepte una pedra tallada (potser una antiga relíquia) que es conserva en un dels murs, i la creu de l'altar. No va ser possible reconstruir les pintures murals que existien abans de l'incendi. El crucifix del cor és un disseny de Sven Valevatn de la dècada de 1990, encara que inspirat en l'art medieval. Fora es conserva una creu medieval de pedra, original d'un antic temple de Tjora, municipi de Sola. Referències
Fantoft stavkirke

Fantoft stavkirke er en stavkirke i Fana bydel i Bergen. Den er en rekonstruktion af den forrige kirke som nedbrændte i 1992. Kirken blev oprindeligt bygget omkring år 1150 og stod i Fortun i Sogn, men blev flyttet og genopbygget i Fantoft i 1883. Arbejdet blev ledet af konservator Anders Lorange. Han overvågede arbejdet, da kirken blev taget ned og ført med båd til Bergen. Der blev brugt tømmer fra Sogn og foruden Lorange var Joakim Mathiesen arkitekt. Kirken var da blevet forandret en del i tidens løb og havde fået et nyt kor, og et vesttårn fra 1600-tallet. Men i forbindelse med flytningen blev alle senere tilføjelser udeladt og kirken rekonstrueret som man mente den havde se ud oprindeligt. De manglende dele blev bygget i det, som man mente, var den oprindelige stil, som set på andre norske stavkirker, specielt med Borgund stavkirke som model. Den 6. juni 1992 nedbrændte det meste af kirken. Det eneste tilbageværende var resterne af skelettet uden nogen bæreevne. Mistænkt i sagen var Varg Vikernes. Det blev straks besluttet at en ny stavkirke skulle genopbygges. Senere brændte også en garage som man opbevarede dele af kirken som var blevet reddet under branden. Genopbygningen blev en udfordring for bygmester og tømrer eftersom der ikke var blevet bygget stavkirker i Norge i mange hundrede år, og de nødvendige byggekundskaber var beskedne. De fleste bygningsdele blev også lavet på stedet efter opmålinger og eksisterende tegninger. Den rekonstruerede kirke var færdig til indvielse i 1997. Dette var en identisk kopi af den kirke som var brændt. Tømmeret til genopbygningen blev hentet fra Kaupanger, krucifikset i koret er udskåret af Sven Valevatn og malet af Solrun Nes. Det var kun få ting fra den oprindelige kirke der kunne genbruges efter branden, men ønskestenen, muligvis et relikvie, som nu findes i den ene væg samt korset er fra den nu nedbrændte kirke. Vægmalerierne var det derimod ikke muligt at genbruge eller få rekonstrueret til som de så ud før branden. Udenfor kirken står et stenkors fra Tjora på Sola. Korset som står udenfor Bergen Museum stammer også derfra. Se også Stavkirker i Norge Eksterne henvisninger Billeder fra kirken Arkiveret 2. maj 2008 hos Wayback Machine Bilder fra Norphoto Arkiveret 21. februar 2005 hos Wayback Machine Kunstreisen Arkiveret 29. august 2004 hos Wayback Machine NRK Hordaland Arkiveret 11. august 2004 hos Wayback Machine Litteratur Bjerknes, Kristian, "Fantoftkirken", i Foreningen til Norske Fortidsmerkers bevaring, årsberetning 1940 s. 49-84
Fantoft Stave Church

Fantoft Stave Church (Norwegian: Fantoft stavkirke; Nynorsk: Fantoft stavkyrkje) is a reconstructed stave church in Bergen Municipality in Vestland county, Norway. The church is located in the Fana borough of the city of Bergen. History The church was originally built around the year 1150 at Fortun in Sogn, a village near the inner or eastern end of Sognefjord. In 1879, the new Fortun Church (Fortun kyrkje) was constructed as a replacement for the medieval stave church. Fantoft Stave Church was threatened with demolition, as were hundreds of other stave churches in Norway. Fantoft Stave Church was bought by consul Fredrik Georg Gade and saved by moving it in pieces to Fana near Bergen in 1883. Outside the church stands a stone cross from Tjora in Sola Municipality. On 6 June 1992, the church was destroyed by arson; the first in a string of church burnings by members of the early Norwegian black metal scene. At first, the fire was thought to have been caused by lightning or an electrical failure. In 1994, Varg Vikernes of the one-man band Burzum was found guilty of burning Old Åsane Church and Storetveit Church in Bergen Municipality, Skjold Church in Vindafjord Municipality, and Holmenkollen Chapel in Oslo Municipality. He was also charged with the burning of Fantoft Stave Church, although the jurors voted not guilty. The judges called this an error but did not overturn the decision. Reconstruction of the church began soon after the fire, taking six years to complete. Since 1997, the church has been surrounded by a security fence. A photograph of the church's burnt shell appeared on the cover of the 1993 Burzum EP Aske (Norwegian for "ashes"). Gallery See also Until the Light Takes Us, documentary film that includes a clip on the arson References External links Fantoft Stavkirke (in Norwegian)