Paderborni dóm

A paderborni dóm (teljes nevén Szűz Mária, Szent Liborius és Szent Kilián-főszékesegyház, németül: Hohe Dom St. Maria, St. Liborius, St. Kilian), a Paderborni főegyházmegye székesegyháza, amely az észak-Rajna-vesztfáliai Paderborn belvárosának központjában, a Pader egyik forrása felett található. A város képét meghatározó épület, amelynek jellegzetes, hatalmas nyugati tornya a kórus felett emelkedik, és amelyet két kör alakú torony vesz körül, főként késő román és gótikus stílusjegyeket hordoz. Története A karoling Salvatorkirche A Pader forrásainál, egy leégett szász település helyén a Nagy Károly által épített császári palotához már tartozott egy Krisztusnak (SALVATOR MVNDI, azaz „a világ megváltója” titulussal) szentelt karoling templom. Ez a 9 × 20 méter nagyságú templom a mai dómtól északra, a Pader forrásánál állt. Ma alaprajza a dóm és a Bertalan-kápolna között világos kövekből kirakva látható. Ez a korai templom a palota 778-as lerombolásakor megsemmisült. Ezt egy újjáépítés, majd újabb lerombolás és újabb újjáépítés követte. A karoling dóm A Salvatorkirche lerombolása után hamarosan új templomot építettek Paderbornban. A 22 × 50 méter nagyságú épületet Szűz Mária és Szent Kilián tiszteletére szentelték. 799-ben Paderbornba látogató III. Leó pápa szentelt fel egy oltárt Szent István vértanú tiszteletére. Ehhez Rómából hozott ereklyéket, amelyeket az oltárba helyezett el. Valószínűleg ekkor alapították meg a paderborni egyházmegyét is, amelynek új temploma a püspök székhelye lett. Az egyházmegye eleinte a würzburgi püspök fennhatósága alá tartozott, majd 806 körül a szász Hathumar lett Paderborn első püspöke. A város második püspöke, Badurad, kibővítette a dómot, hogy helyet biztosítson Szent Liborius ereklyéinek. Ehhez nyugatra egy kereszthajót és egy kör alakú kriptát épített a római Nagy Konstantin-féle Szent Péter-bazilika mintájára. Ebben az időben kezdődött a Liborius-tisztelet első virágzása. Rethar püspök idején, a 10. században a dómot ismét jelentősen átalakították. Rethar a keleti oldalra kriptával ellátott kórust építtetett a Liborius-szentély számára, és a nyugati kórust egy westwerkkel váltotta fel. A karoling építményt egy nagy tűzvész pusztította el 1000-ben. Újjáépítése Rethar és Meinwerk püspökök idején Az 1000-ben történt nagy tűzvész után Rethar püspök megkezdte a helyreállítást. A pótlás, amely a ablakok magasságáig haladt előre, Meinwerk püspök hivatalba lépésekor leállt, és helyette egy háromhajós bazilika épült fel, keleti részén kereszthajóval és nyugati részén Ottó-stílusú előcsarnokkal, amelynek nyugati oldalán lépcsőtornyok álltak. Meinwerk kissé átalakította Rethar kriptáját. Ezenkívül a kereszthajó déli részéhez egy kápolnát épített, amely valószínűleg püspöki magánkápolnaként szolgált. 1015-ben szentelték fel az épületet Szűz Mária, Szent Kilián, Szent Ulrik és Szent Liborius tiszteletére. 1058-ban egy városi tűzvész ismét elpusztította az épületet. Imad és I. Bernhard püspökök bővítettése Az ismételt pusztulást követően Imad püspök jelentősen kibővíttette és újjáépíttette a dómot. Most már keleti és nyugati kereszthajóval rendelkezett, valamint a Meinwerk-dómhoz képest szélesebb hajóval. Ezenkívül nagy keleti kórussal rendelkezett, és ellentétben Rethar és Meinwerk épületeivel, ismét nyugati kórust kapott. Alaprajza már nagyrészt megegyezett a mai épületével. A kripta továbbra is a keleti kórus alatt maradt. 1068. július 22-én, közvetlenül Szent Liborius ünnepe előtt szentelték fel Imad építményét. 1100 körül a kriptát átalakították, és azóta lényegében változatlan formájában maradt, valamint a keleti kórust is kiszélesítették. A paderborni Bertalan-kápolna 1000 éves jubileumával együtt 2017-ben a paderborni székesegyházi káptalan 2018-ban ünnepi emlékévvel emlékezett meg az Imad-féle székesegyház 950. felszentelésének évfordulójáról. 1133-ban egy tűzvész során a katedrális tetőzete és mennyezete megsemmisült. I. Bernhard püspök oszlopokkal megerősítette a falakat, és boltíves mennyezetet építtetett a katedrálisra, amelyet 1144-45-ben szenteltek fel. Valószínűleg a 12. század második felében épült a paradicsomi előcsarnok a nyugati kereszthajó déli szárán. A jelenlegi dóm A mai dóm lényegében a 13. században épült. 1210 körül megkezdődött a templomépület szinte teljes felújítása, ennek oka nem ismert. Az első építési szakasz a nyugati tornyot, a hozzá kapcsolódó bazilikális kórusrészt és a nyugati kereszthajót érintette. Ezek az épületrészek lényegében már román stílusúak. A nyugati kórusban található oltárt 1231-ben szentelték fel. A folytatásról, mint csarnokos templomról, IV. Bernhard püspöksége alatt döntöttek (1228–1247). Ugyanakkor a brémai érsekségben testvére, II. Gerhard uralkodott, aki ott a Liebfrauenkirchét csarnoktemplomként építtette meg, és a dóm boltozatának nagy részéért felelt, míg a herfordi császári apátság apátnője testvére, II. Gertrud volt, aki kezdeményezte a herfordi székesegyház csarnoktemplomként való felépítését. A testvérek apja, II. Lippei Bernhard a marienfeldi kolostor alapítója volt, és az általa alapított Lippstadtban uralkodása alatt megkezdődött a Große Marienkirche építése. IV. Bernhard utódjaként a paderborni püspöki székben 1247-től 1277-ig unokaöccse, I. Simon uralkodott. A nyugati részeken végzett építési munkákkal egy időben egy másik építőcsapat felépítette a keleti kórust (a kripta felett) és a keleti kereszthajót. Itt valószínűleg állhatott egy négyezeti torony, amely azonban 1233-ban összeomlott és a keleti épület nagy részét megsemmisítette. 1231-1233 után a katedrálist egy gótikus stílusban képzett építőmester-csapat folytatta, és csarnoktemplomként építették tovább. Ennek eredményeként ma nyugatról kelet felé haladva a templom stílusában fokozatosan kissé modernebbé válik. A keleti részek mai formájukban nagyrészt a 13. század második feléből származnak. 1270-1280 körül épültek a keleti kereszthajó karjai; valószínűleg a legutoljára a északi, sokszögű kar („Hasenkamp”) készült el. Az 1340-es városi tűzvész után a kórus keleti oromzatát fel kellett újítani. Később különböző bővítések és átépítések történtek, amelyek azonban nem változtatták meg jelentősen a dóm összképét. Ezek egyrészt a 17. századi helyreállítás és barokkosítás voltak a harmincéves háborúban történt kifosztás után, másrészt az 1945-től kezdődő újjáépítés a második világháború bombázásai után, amelyek során a dóm teljesen leégett. 1945. március 22-én tizennégy ember halt meg egy blockbuster bombától a kerengőben. A templom újjáépítés az 1950-es évekig tartott. 1978 és 1981 között jelentős felújítási munkálatokat végeztek. Az ősi székesegyház 1930-ban főszékesegyházi rangot kapott, püspöke pedig érsek lett. Építészeti jellemzői Általános jellemzők A paderborni székesegyház háromhajós csarnoktemplom, négy boltozatnyi hosszú főhajóval, két kereszthajóval és két kórussal. Különösen jellegzetes a nyugati kórus felett álló hatalmas román stílusú kórustorony, amely 93 méteres magasságával messze kiemelkedik a belvárosból. Keleti sarkain alacsonyabb, kör alakú lépcsőtornyok találhatók. A 32 méter hosszú kriptában, amely Németország egyik legnagyobb kriptája, Szent Liborius csontereklyéi lettek elhelyezve. A nyugati kórus ma már nem szolgál liturgikus célokat. A mai dóm legrégebbi része a korábbi épületből átvett paradicsomi előcsarnok a főbejárat előtt, a délnyugati kereszthajóban. Főbb paraméterek Hosszúság: 104 méter A torony magassága: 93 méter A hajó szélessége (oldalkápolnák nélkül): 32 méter A főhajó magassága: 19 méter Az épület külseje Általános jellemzők A 13. században a stílus fejlődése gyorsabb volt, mint a legtöbb nagy templom építése. Ez a paderborni dómban elsősorban az ablakokon látható: a torony, a bazilikáris elrendezésű nyugati ív és a nyugati kereszthajó román stílusú ablakokkal rendelkezik. A nyugati kereszthajó északi oromzatán található vakrozetta egyaránt a román és a gótikus stílushoz sorolható, hasonló vakrozetták találhatók a korai gótikus bifóriumok felett a párizsi Notre-Dame ünnepi homlokzatán. A hajó déli oldalának legnyugatibb oldalsó ablaka vakmunkával díszített, valójában még korai gótikus csoportos ablak. A csúcsívek még téglából lettek kirakva. A megfelelő ablak az északi oldalon ezzel szemben már teljesen gótikus, az oszlopok ugyan kissé erőteljesebbek, mint a reimsi katedrálisés a marburgi Szent Erzsébet-templom körfolyosóján, de hasonló profilúak, és a csúcsívek körüli csúcsívek már üvegezettek. Az amiens-i székesegyház hajója is ilyen kissé durvább profilú. Kelet felé, a déli oldalon az ablakok közötti mérmű egyre változatosabbá válik. A déli oldalon található két keleti ablak nagy hasonlóságot mutat a strasbourgi székesegyház felső ablakaival. Az északi oldalon a legkeletibb hajóablaknál hiányoznak az előreugró oszlopok. A kórus keleti ablaka gömbölyű négyszögeivel már a késő gótika felé mutat. A hajó keleti részéhez csatlakozik a keleti kereszthajó. Déli szárnya téglalap alakú, és „Pfarrwinkel” néven ismert, mivel a 18. és 20. század között itt tartották a székesegyház plébániájának istentiszteleteit. A keleti kereszthajó északi szárnyát általában „Hasenkamp”-nak nevezik; 7/12-es záródással rendelkezik, és valószínűleg a dóm legfiatalabb része. A Hasenkamp nevét Johannes Georg Brüggeney gen. Hasenkamp dómiskolamesterről kapta, aki ott egy órát szereltetett fel. A keleti kereszthajóhoz csatlakozik a két ívű keleti kórus emelt padlóval, ezalatt található a kripta. Nyugati oldalán található a mozaikkal díszített előszoba a püspöki kriptához, Meinwerk püspök sírlapjával, valamint egy még nyugatabbra fekvő helyiségben a püspöki kripta. Az így kialakított alaprajzhoz további építmények csatlakoznak. A kórus déli oldalán, a kripta és a plébánia sarka között található az 1227-ben először említett Mária-kápolna. Ezenkívül a hajó oldalsó hajói négy-négy oldalkápolnával rendelkeznek (minden ív egy-egy), amelyek többsége a 14. századból származik. A dóm déli oldalán (nyugatról kelet felé) ezek a Hippolytus-kápolna, a Mátyás-kápolna, a József-kápolna és a Vitus-kápolna. Az északi oldalon (nyugatról kelet felé) a Meinolphus-kápolna (más néven Schützenkapelle), az Erzsébet-kápolna, a Szentháromság-kápolna és az Angyal-kápolna (más néven Konrad-Martin-kápolna) található. A keleti kórus északi oldalán található az úgynevezett „átrium”, amely összeköti a dómot és a volt dómkolostor kolostorkertjét. Keleti oldalán található a Brigitta-kápolna. Magában a kolostorban különböző katedrális urak sírjai találhatók; ehhez csatlakozik egy kisebb Mária-kápolna (általában „Westphalenkapelle” néven emlegetik) és a második világháború bombázásai áldozatainak emlékkápolnája. A kolostor belső udvara káptalani temetőként szolgál. Paradicsomi előcsarnok és paradicsomi kapu A nyugati kereszthajó déli szárának meghosszabbításában található az úgynevezett „paradicsomi előcsarnok,”amely a bibliai Paradicsomhoz mérhető szépsége miatt kapta ezt a nevet. Az előcsarnok, amely valószínűleg a 12. század második felében épült és 1859-ig kétszer akkora volt, mint ma, a Santiago de Compostela felé tartó zarándokok pihenőhelyeként szolgált. Vélhetően emiatt hasonlít a Santiago felé vezető Szent Jakab-út mentén található, főként francia zarándoktemplomok előcsarnokaihoz. A dóm kettős kórusú, vagyis nincs homlokzata és megfelelően nagy bejárati területe. Ezért a déli oldalon egy díszes bélletes szoborportállal látták el. Ez a legnagyobb román stílusú portál Vesztfáliában. Nem egységes terv alapján készült, hanem – amint azt a szerkezeti eltérések is bizonyítják – eleinte egyszerű oszlopos portálként kezdték el építeni, és csak a francia gótika hatására készült el szobros portálként. Újabb kutatások szerint a szoborcsoport a 13. század első harmadára datálható; ilyen formában nagyon ritka Németországban. A középső oszlopon a Mennyek Királynője áll, karjában a kis Jézussal, ez az egyik legkorábbi álló Madonna-szobor Németországban. A gyermek érzékeny gesztussal, karjával anyja felé fordul. A még látható festékmaradványok arra utalnak, hogy a szobrot a középkorban kifestették. A bejárati ajtókon, a Madonna jobb és bal oldalán, a még régebbi, 12. századi alakok, a dóm védőszentjei, Kilián és Liborius alakjai láthatók. A timpanonban Szűz Mária felett egy keresztfa található, amelyet két angyal támaszt. A bejárati ajtók bal és jobb oldalán három-három apostol és egy további szent alakja áll. Nem minden figura azonosítható biztosan. Közvetlenül Mária bal oldalán áll Péter apostol – felismerhető a több száz éve rögzített fejformájáról.Tőle balra áll a zarándokkagylót a kezében tartó idősebb Jakab apostol. A bal oldalon következő figura nem azonosítható, mivel a tekercs csak általánosságban jelöli, hogy apostol. A mellette álló püspök alakja Julianus de Le Mans lehet. Közvetlenül Mária jobb oldalán áll Pál, mellette egy azonosíthatatlan apostol. A második helyről jobbra álló szakálltalan alak valószínűleg Jézus kedvenc tanítványa, János. Egyedi alakként érdekes a jobb szélén látható Alexandriai Szent Katalin: lábával a pogány Maxentius császárt tapossa, akivel szemben egy vitában győztesen védte meg a kereszténységet. A figurák sora alatt található oszlopfők nagy plasztikai erőfeszítéssel készültek. A bal oldali oszlopfők magjára lapos levélminták kerültek, részben több rétegben egymásra helyezve, amelyek a közöttük lévő falrészekre is kiterjednek. A fölötte lévő párkányzóna, mint a középkorban gyakran, növényi indák és mitológiai lények keverékével van borítva. A jobb oldali oszlopfők a társadalom peremén élő embereket ábrázolnak, például egy mankóval járó férfit. A párkányokat szőlőindák, valamint borászati és vadászati jelenetek díszítik. Az épület belseje Boltozatok A paderborni főszékesegyház boltozatai, ellentétben az ablakokkal, meglepően egységesek. A nyugati kereszthajó északi íve kivételével mindegyik csúcsíves keresztboltozat, amelynek jellegzetessége a négy háromszög csúcsának emelkedése. Nagyon hasonló megoldások találhatók a lippstadti Mária-templomban és a herfordi Münsterben is, azonban mindkettőben a központi helyen nyolcbordás ív található csúcsgyűrűvel. A brémai Liebfrauenkirchében (1220 körül épült csarnoktemplom) az összes boltozat bordás, négy ívben nyolc, a többiben négy-négy darab található. A paderborni dómban csak a már említett északnyugati kereszthajó rendelkezik olyan bordás keresztboltozattal, amely a brémai dóm déli oldalsó hajójában található, és a körülbelül azonos vastagságú bordáktól a további párhuzamos bordázat miatt különbözik. A dóm mindkét kereszthajójában a kórusok felé néző oszlopok párkányai csak egyszerű párkányokkal díszítettek, ugyanúgy, mint a nyugati kórus faloszlopai. A hajóban (beleértve a belső kereszthajó oszlopait is) és a keleti kórusban a párkányok korai gótikus növényi motívumokkal díszített oszlopfők formájában lettek kialakítva. Kórus és szentély Keleti irányban a dóm padlószintje emelkedik, amelyek magasságkülönbségét több lépcsőfok segítségével lehet leküzdeni: már a keleti hajóív előtt több lépcsőfok vezet a középső hajó teljes szélességében elhelyezkedő platóra, amelyen a szembemiséző népi oltár áll. A következő plató előtti támfal közepén egy félköríves fülke található, amelyben a püspöki trón (katedra) áll. Oldalán, szintén a hívők felé fordulva, a többi pap számára székek állnak. A támfal mindkét oldalán lépcsők vezetnek a kereszthajóban található platóra. A keresztfolyosó modern szentélyrekesztőkkel van elválasztva a keleti kereszthajó karjaitól. Ezeknek háttal sorakoznak mindkét oldalon három sorban a stallumok. Az, hogy a kórus funkcionális értelemben a kereszthajóig nyúlik, már a középkor óta megtalálható számos katedrálisban. A kereszthajó mögött három további lépcső vezet a terem teljes szélességében az építészeti értelemben vett kórusba. Az ott található kóruspadok, az utolsó padsorok kivételével, nem rendelkeznek háttámlával. Az elülső kórusívben a északi falon lóg a kórusorgona. A hátsó kórusívben, az keleti fal előtt, egy két lépcsős emelvényen áll a főoltár a retablóval. A sötétvörös bazaltlávából készült népi oltár a keleti kereszthajó előtti íven áll; a székkel együtt a egyházmegye közösségeinek egységét szimbolizálja. Az oltárt 1982-ben Heinrich Gerhard Bücker készítette, és medallionokkal díszített alabástrom szalagdísz veszi körül. Előoldalán Jézus, Mária és Keresztelő János portréi láthatók, hátoldalán pedig Liborius és Kilián szentek, valamint a Szentlélek hét lángnyelv és galamb formájában. A keskeny oldalakon Péter és Pál apostolok láthatók. A stallumot 23 szobor díszíti, amelyek szenteket és más fontos személyiségeket ábrázolnak Paderborn egyháztörténetéből, és amelyeket Heinrich Gerhard Bücker szobrász faragott. Két sorban vannak elrendezve, és szögletes oszlopokon állnak. Az északi oldalon a sor nyugaton Nagy Károllyal kezdődik és Jordan Mai-jal végződik, a déli oldalon pedig nyugaton Julian von Le Mans, keleten pedig Pauline von Mallinckrodt áll. A tabernákulumot 1982-ben Heinrich Gerhard Bücker öntötte. A kórusban áll, a relikviarateblóval szemben. Nyolcszögletű, és az Ószövetségből vett motívumokkal díszített. Előoldalán Ábrahám Mamréban látható, majd az óramutató járásával megegyező irányban Melkizedek áldozata, Noé égő áldozata, Ábel áldozata, Illés a sivatagban, Mózes az égő csipkebokor előtt, Jákob létrája és Izsák feláldozása látható. A relikviaretabló a kórus keleti fala előtt áll, és a 15. század utolsó negyedéből származik. A baumbergi homokkőből készült táblát ereklyék kiállítására használták. Az alsó, nyitott emeleten a Liborius-ereklyetartót állították ki, a felső emeleten, amelynek rombusz alakú rácsai aranyozottak, más relikviáknak volt a helye. A csúcsok először kifelé ívelnek, majd úgynevezett szamárhát formájában befelé hajlanak. A timpanonokat ornamentikák díszítik, közöttük tornyocskák emelkednek. A középső timpanon mögötti díszítés 10,75 méter magasra nyúlik, alsó részén egy fülkében áll Szűz Mária, bal karján a kis Jézust tartja, jobb kezével pedig egy madarat simogat, amely a kis Jézus ujját csipkedik. Az oltárkép 1655-ig a keleti kórusban állt, majd a Hasenkampba került, és 1956 óta a kórusban áll. Kripták A püspöki kripta előterében található Meinwerk püspök 13. századi sírlapja, akit eredetileg az abdinghofi kolostor templomában temettek el, de a szekularizáció során áthelyezték. Meinwerk fontos szerepet játszott a dóm és a város építésében. Szintén az előtérben a falakon és a mennyezeten egy 1935-ben készült mozaik látható. A 19. századi püspökök többsége a középső hajóban van eltemetve. Emlékükre a padlóba sírlapokat helyeztek el, amelyek jelzik sírjuk hozzávetőleges helyét. A három érsek, Caspar Klein (1920–1941), Lorenz Jaeger bíboros (1941–1973) és Johannes Joachim Degenhardt bíboros (1974–2002) a kriptában, a püspöki sírkamrában, falba épített fülkékben nyugszanak. Kápolnák A dóm északi és déli oldalán kápolnák találhatók, amelyek többsége a 14. században épült. A dóm urai vesztfáliai nemesi családokból származtak, akik vagyonukkal finanszírozták a templom fenntartásához szükséges alapítványokat. Néhány család különleges helyet igényelt, amelyet elképzeléseik és kívánságaik szerint alakítottak ki, és amelyen a családok címerét és feliratait ábrázolták. Ez az imádkozóhely egyben a katedrális kanonokainak temetkezési helye is volt. Körülbelül a 17. század közepétől a 18. századig megváltozott a kor ízlése. Eljött a barokk korszak, és a kápolnákat alaposan átalakították; ekkor nyerték el nagyjából mai formájukat. Ismételten megrongálták és kifosztották őket, utoljára a második világháborúban, de a károkat és veszteségeket kijavították vagy pótolták. A helyiségeket művészi kovácsoltvas rácsok védik a lopásoktól és a rongálásoktól, amelyek részben optikailag megtévesztő perspektívikus áttekintést biztosító módon készültek. A rácsok miatt a belső berendezés nehezen felismerhető. Ezen nyolc kápolnát kiegészíti a Brigitta-kápolna, a Vesztfáliai-kápolna és az Emlékkápolna, amelyek a kereszthajóban találhatók. Mária-kápolna Az alábbiakban a dóm déli oldalán található kápolnákat keletről nyugatra haladva következnek. A templom keleti oldalán, a keleti kórus déli részén található Mária-kápolna (Marienkapelle) a legnagyobb kápolna, amelyet először 1215-ben említenek, de külső és belső kialakítása fiatalabb. A déli oldal mérműves ablakai nem lehetnek a 13. század közepénél korábbiak. A 17. században a belső teret barokk stílusban újították fel. Itt gyakrabban tartottak szentmiséket. A nehéz ajtó, amelyen keresztül be lehet lépni, hasonlóan hat, mint egy fűrészmunka (Laubsägearbeit). Két egymásra ragasztott deszkából nyílásokat vágtak ki, így a festett, angyalokkal körülvett Madonna gyermekével helyet kapott egy perspektívában megtévesztő építészeti háttér előtt. A képet a flandriai Anton Willemssens festette. Az ajtót egy masszív portálkeret veszi körül, két nehéz oszloppal. A mennyezetet Ludwig Willemssens látta el hatásos stukkókkal. A kis rokokó oltárképen a Szeplőtelen Mária látható. Mindkét oldalán Szent Liborius és Nepomuki Szent János figurái állnak, fehér és arany színben. Az oltár egy magánkápolnából származik, és 1786-ban helyezték el a Mária-kápolnában, ám csak a 20. században került a mai helyére. A kápolna északi falán található Kaspar Philipp von Ketteler dómdékán sírja. Vitus-kápolna A Vitus-kápolna (Vituskapelle) a legkeletibb hajószárny déli oldalán áll, és a 14. században Heinrich III. von Spiegel zum Desenberg (1361–1380) paderborni püspök és Corvey egykori apátja alapította. A 18. század elején Ferdinand von Plettenberg dómdékán és testvére, Bernhard felújították és új berendezéssel látták el a kápolnát. A csodálatos portálkeretet, Heinrich Papen művét Szent Vitus alakja koronázza, akit egy oroszlán és egy sas kísér. A portál oldalsó mezőiben található nagy medálokat, amelyek Páduai Szent Antal és Xavéri Szent Ferenc portréit ábrázolják, angyalok tartják. A kápolna oltára alabástromból és márványból készült. Az oltárképet Liborius, Nagy Károly, Szent II. Henrik és Szent Meinolf alabástromszobrai kísérik. Az oltárterítőn egy bőrre festett képen egy meg nem nevezett pápa látható, építész pózban. Az oltárképet 1988-ban Richard Sehrbrock festette Elsenből, és Nils Stensen paderborni segédpüspököt ábrázolja. Az oltár felső részén látható kép az Atyát ábrázolja, aki megáldja teremtményét. A bejárat oldalfalain két fülkében állnak Szent Ágota és egy ismeretlen püspök szobrai. József-kápolna A Szent József-kápolna (Josefskapelle) szintén a 14. századból származik, és eredetileg a Három Királyok voltak a védőszentjei. Egy híres dombormű, amely a királyokat ábrázolja, és amely még ebből a régi védőszent-korszakból maradt fenn, a déli pillérbe, a főoltárhoz vezető lépcső mellett került beépítésre. A Három Királyok képe nem maradt fenn. A 17. században a kápolna védőszentje Szent József lett, és Anton és Ludwig Willemssens barokk stílusban átalakította. A bejárat feletti kagylós fülkében található Szent József mellszobra a kis Jézussal és liliommal, két puttóval keretezve. A kápolna görög kereszt alaprajzú, az oltár a déli fülkében található. A egyszerű oltár feletti festmény József és Mária házasságkötését ábrázolja; a keleti fülkében Szent Orsolya és kísérete látható. Mindkét festmény Anton Willemssens műve. Mátyás-kápolna A Mátyás-kápolna (Matthiaskapelle) neve Matthias von der Reckre vezethető vissza. A 14. században épült kápolnát Johann Wilhelm Wolff von Metternich zur Gracht, a paderborni és mainzi dómprépost, a helyi herceg-püspök, Hermann Werner Wolff von Metternich zur Gracht testvére a 17. században újjáépíttette és Heinrich Papen művésszel díszíttette ki. A bejáratot gazdagon díszített, pompás portálkeret veszi körül, amelyet Szent Mátyás alakja koronáz meg. Az oldalsó mezőkben található domborművek a szent elhívását és vértanúságát ábrázolják. A felettük található nagy medálok Szent Júdás Tádét és Szent Liboriust ábrázolják. Egy felirat és egy címer állít emléket Johann Wilhelm Wolff von Metternich zur Grachtnak, a kápolna alapítójának. A kápolna alaprajza kereszt alakú, az oltár a déli fülkében található. Oltárszekrény formájú, a keresztre feszítést ábrázolja; a szentek, Szent Mátyás és Szent András alakjai az oszlopokat kísérik. A többi fülkében domborművek láthatók, amelyek Krisztus megkorbácsolását és töviskoronázását ábrázolják. A berendezést Keresztelő Szent János és Szent Vilmos apát alakjai egészítik ki. Hippolit-kápolna A paradicsomi kapu közelében áll a Hippolit-kápolna (Hippolytkapelle), a déli oldalsó hajó legnyugatibb kápolnája. Első alkalommal 1306-ban említik oklevelekben; 1688-ban Matthias von der Reck dómprépost és Neuhaus és Boke bíró újjáépítette. A kápolnát sírkápolnaként kapta meg, de tényleges idetemetése nem ismert. A kápolnát és a portált valószínűleg Ambrosius von Oelde tervezte. Jón oszlopok szegélyezik a bejáratot; a portál timpanonján Szent Hippolit alakja látható, mint rendőrkapitány, páncélos ingben és alabárddal. A kápolna alaprajza téglalap alakú, három boltozatra osztva. Az oltár, amely a kápolna keleti falán található, oszlopos edikula formájú, és Mária mennybemenetelét ábrázolja. Angyal-kápolna Az alábbiakban a dóm déli oldalán található kápolnákat keletről nyugatra haladva következnek. Az Angyal-kápolna (Engelkapelle) a dóm északi oldalának legkeletibb oldalkápolnája. A kápolna alapját a 14. századi angyalok oltára képezte, amelynek tiszteletére a 15. században építették az Angyal-kápolnát. A 17. század végén Johann Adolph von Fürstenberg, a paderborni dómprépost átalakíttatta sírhelyévé, de végül az attendorni ferences templomban temették el. A portál gazdagon díszített. Ión oszlopok szegélyezik a bejáratot; a timpanonon Szent Mihály arkangyal áll, aki legyőzi a sátánt jelképező sárkányt. A kápolna alaprajza téglalap alakú, nyugati oldalán egy fülkével. Ebben a fülkében található Konrad Martin paderborni püspök (1856–1875) sírja. A püspök térdelő helyzetben, kezében keresztet tartva látható a sírkövön. A szobor a szobrász Georg Busch egyik fő műve, és 1915-ből származik. A nagyra becsült püspök sírja miatt a kápolna nem hivatalosan a „Konrad-Martin-kápolna” nevet is viseli. Az oltár a kápolna keleti falán található, és oszlopos tabernákulumként van kialakítva. Az oltárkép a háborúban megsemmisült, de a képaláírás megmaradt. Ennek alapján Richard Sehrbrock új képet festett, amelyen Pauline von Mallinckrodt vak gyermekei között látható. Ezenkívül a kápolna falain két ereklyetartó is lóg. Boldog Pauline von Mallinckrodt (1817–1881) relikviáriuma Walter Cohausz ötvös munkája 1986-ból. Szőlőinda formájúra készült, rajta finoman megmunkált indák kanyarodnak a falpillér párkányán. A szőlőfürtök aranyozottak, a levelek ezüstözöttek. A relikvia részecskéit hegyikristályban őrzik. A relikviárium közepén egy zománclapon Pauline portréja látható. A szemközti falon található boldog Maria Theresia Bonzel (1830–1905) kerek relikviáriuma, amelyet 2014-ben Matthias Engert készített. Szentháromság-kápolna A Szentháromság-kápolna (Dreifaltigkeitskapelle) egy 14. század eleji Szentháromság-oltárra vezethető vissza; maga a kápolna valószínűleg a század közepén épült. Gobelin Person egy ideig az oltár és a kápolna alapítványának tulajdonosa volt. A 17. század közepén Johann Wilhelm von Sintzig dómprépost barokk stílusban átalakíttatta a kápolnát, valószínűleg Gerhard Mahler ferences szerzetes segítségével, aki 1652 óta foglalkozott a templom helyreállításával. A portál diadalívhez hasonló, jón oszlopokkal, a timpanonban és a timpanon tetején Johann Wilhelm és Johann Heinrich von Sintzig címerével. A kápolna téglalap alaprajzú, keleti és nyugati oldalán egy-egy fülkével. A portálkeretben Szent Meinolf látható Böddeken kolostortemplomának makettjével, valamint Szent Joachim és Anna, Mária szülei találkozása az aranykapunál. Az ablaknyílásban Szent Kilián és Szent Liborius látható. Az oltár a keleti fülkében áll, és ma Richard Sehrbrock Boldog Adolph Kolpingról készült képét ábrázolja. Az eredeti oltárkép a háborús zűrzavarban elveszett, de a kísérő alakok, Szent Mauritius és Szent Orsolya megmaradtak. A nyugati fülkében egy nagy méretű dombormű ábrázolja Krisztus megkeresztelkedését. A boltozatok kupoláit a négy evangélista ábrázolása, valamint számos díszítés és angyalfejek díszítik. A boltozatot átszelő szalagot, amelyen az Ave Maria szövege olvasható, angyalok tartják. Erzsébet-kápolna Az Erzsébet-kápolna (Elisabethkapelle) a dóm leggazdagabban díszített kápolnája. Werner Gerlaci pap építtette 1376 körül; 1687-ben Hermann Werner von Wolff Metternich zur Gracht herceg-püspök (1683–1704) barokk stílusban újíttatta fel. Szobrait Heinrich Papen szobrász készítette. A csodálatos alabástrom portál két jón oszlop keretezi a bejáratot; a timpanonokat virágokkal és szőlőfürtökkel díszített bőségszaruk borítják. Szembetűnőek a kagylós fülkék, amelyekben a töviskoronás Krisztus és a Mater Dolorosa mellszobrai láthatók a portál oldalsó mezőiben. A patrónus Árpád-házi Szent Erzsébet koronázó alakként jelenik meg a timpanonon. A kápolna alaprajza kereszt alakú, az oltár a északi kórusfülkében található. Domborműve a tágabb szent családot ábrázolja: előtérben Mária és Erzsébet a kis Jézussal, háttérben József, Zakariás és egy angyal. A figurák rózsákkal és más virágokkal játszanak. A nyugati fülkében található Hermann Werner von Wolff Metternich zur Gracht herceg-püspök sírja. Az előtérben a püspök teljes díszben térdel egy feszület előtt. A háttérben két allegorikus női alak áll tükörrel és kígyóval, illetve karddal, valamint további alakok. A kápolna keleti fülkéjében egy dombormű látható, amely a kis Jézust ábrázolja, amint rózsákkal koronázza meg Páduai Szent Antal padovai és Hermann Joseph von Steinfeld alakjait. Meinolf-kápolna A Meinolf-kápolnát (Meinolphuskapelle) 1377-ben Werner Gerlaci pap építette András-kápolnaként. A 17. század végén Friedrich von Oienhausen zu Eicholtzbarokk stílusban újíttatta meg, és a kápolna védőszentje Szent Meinolf lett. Ión oszlopok szegélyezik a portálnyílást, a portálkeret timpanonján az alapító címere látható. A timpanon tetején Szent Meinolf alakja áll. A kápolna alaprajza téglalap alakú, mely három boltozatra oszlik. A nyugati és a középső boltozat egy válaszfallal van elválasztva egymástól. A középső ablakában ma Szent Hubertusz, a lövészek védőszentje látható. A keleti falon található oltár egyszerű oszlopos edikula, amelyen Richard Sehrbrock által festett kép látható Szent Andrásról, Szent Sebestyénről és Szent Meinolfról. A portálrácson található felirat a Meinolf-kápolnát „lövészkápolnának” nevezi. A név a paderborni polgári lövészegyletnek a kápolna újjáépítésében és többszöri felújításában vállalt szerepére utal a második világháború előtt és után. Liborischein Története Az 1058-as városi tűzvész során az eredeti Szent Liborius-ereklyetartó megrongálódott. Ez arra késztette Imad püspököt, hogy egy új arany ereklyetartót készíttessen. Ezt 1622-ben, a dóm Braunschweigi Krisztián által végrehajtott kifosztása során beolvasztották és részben papellenes tallérrá (Pfaffenfeindtaler) verték. A ma is használatban lévő Liborius-ereklyetartó, közismert nevén Liborischein a dóm kincstárának legfontosabb és legértékesebb darabja. Hans Krako, a dringenbergi ötvös 1627-ben készítette el aranyozott ezüstből, egy fa belső vázra, réz és bronz felhasználásával. Az ereklyetartó Liborius ereklyéinek tárolására szolgál, és Wilhelm von Westphal, Paderborn földesura és felesége, Elisabeth von Loë adományozták a székesegyháznak. A ládát a Liborius-ünnepen (helyi nevén Libori) ünnepélyes körmeneten viszik végig a belvároson, és a főoltáron állítják ki, amely a Szent Jobb-körmenetekhez erősen hasonlít. Az egyhajós templom formájú ládát valószínűleg a középkorban elpusztult eredeti láda mintájára építették. A 19. század közepéig a dóm kiállítási oltárán állt, és egész évben a benne található csontok nyughelye volt. A Liborius-ereklyetartót csak különleges alkalmakkor viszik a katedrálisba, az év többi részében a a szomszédos egyházmegyei múzeum kincstárában található a pávatollas legyezővel együtt. Anyaga és készítése A Liborischrein 1,33 méter hosszú, 0,52 méter széles és 0,62 méter magas. 8 cm vastag tölgyfa deszkákból készült. Külső felületét 246 ezüst- és bronzlemez borítja. Az ezüst tömege 55,64 kg. A teljes tömege 190 kg, és a körmenetekkor minimum nyolc férfi viszi a vállán. A nagy részek fémlemezből vannak. A figurák részben öntöttek. Az ezüst- és fémlemezek szinte mind aranyozottak. A Liborischrein belseje vörös bársonyborítással van bélelve. Közepén egy mélyedés található, amelybe az ébenfából készült ereklyetartó doboz illeszkedik, az alján tartóelemek vannak rögzítve. Az utolsó átfogó felújításra a 19. század első felében került sor, a konzerválási munkálatokat a dómkáptalan 2009-ben határozta el. A kivitelezéssel Thomas Schnorrenberg paderborni ötvöst bízták meg. A munka során a hiányzó részeket kellett pótolni, forrasztási és rögzítési munkákat kellett elvégezni, valamint töréseket kellett kijavítani. Díszítése A Liborischreinon ábrázolt személyek feliratokkal vannak jelölve és a velük együtt hordott attribútumok alapján felismerhetők. Az elülső oldalon két kerek oszlop között, egy köríves boltívben a Kálvária domb domborműszerű ábrázolása látható. A felette lévő timpanonban a Szűz Mária látható, karjában a kis Jézussal. A homlokzat oromfalának bal oldalán Keresztelő Szent János, jobb oldalán pedig Assisi Szent Ferenc áll. Középen egy tetőkereszt látható. Az oromfal mellett bal oldalon János evangélista, jobb oldalon Lukács evangélista ül. A szentély oldalain hat-hat apostol alak látható köríves fülkékben. A jobb oldalon látható ifjabb Jakab és a bal oldalon látható Máté alakjai a feliratok alapján felcserélődtek. A tető lejtőit Szent Liborius és Szent Kilián alakjai díszítik. Ezeket kerek medallionok kísérik, amelyeken a négy latin egyházatya, Hippói Szent Ágoston, Nagy Szent Gergely pápa, Szent Jeromos és Szent Ambrus látható. Liborius oldalán, a tetőgerinc és az oldalfal között balról jobbra Borromei Szent Károly, Kildare-i Szent Brigitta, Szent Maternus, Páduai Szent Jusztina és Páduai Szent Antal állnak. Kilián oldalán, a tetőgerinc és az oldalfal között balról jobbra Szent Rókus, Alexandriai Szent Katalin, Nursiai Szent Benedek, Assisi Szent Klára és Remete Szent Antal állnak. A tetőgerincen elölről hátrafelé Szent Sebestyén, Szent Erasmus, Mihály arkangyal, Szent György és Szent Lőrinc látható. A hátoldalon a kolostor felirata mellett a 32 alapító címerét láthatjuk. A gerendán a felirat felett Mária Szentháromság általi megkoronázása látható. Felette bal oldalon Aquitániai Szent Vilmos, jobb oldalon Árpád-házi Szent Erzsébet áll. Középen a hátsó oldalon is egy tetőkereszt található. A hátsó gerenda mellett bal oldalon Márk evangélista, jobb oldalon Máté evangélista ül. Pávatollas legyező Ahogy a páva Szent Liborius ábrázolásainak kísérőeleme, úgy a Liborischeint is pávatollas legyező kíséri. A Liborius-körmeneteken a fanyelű, ezüst és arany foglalatból, valamint számos pávafarktollból kialakított legyezőt az ereklyetartó előtt hordozzák, és a dómban az ereklyetartóval együtt mutatják be. Mivel a korai kereszténység idején a pávatoll nem ritka liturgikus legyező volt a rovarok elriasztására, feltételezhető, hogy a 836-ban Paderbornból Le Mans-ba utazó delegáció Meinolf fődiakónus vezetésével ott ismerkedett meg a pávatollal a szertartás során, és azt a relikviákkal együtt Paderbornba hozta. Orgonák 1348-ban említik először oklevélben a dóm orgonáját. Ezt a hangszert a 17. században Hans Heinrich Bader orgonaépítő többször is átalakította és bővítette. Ehhez kapcsolódóan készült el a szobrász Heinrich Gröninger (1578–1631) négy kőből készült díszoszlopa is, amelyek ma a nyugati toronyorgonát „tartják.” 1661-ben a dóm végül egy 39 regiszteres, három manuálos és pedálos orgonával rendelkezett. 1666-ban egy további kórusorgona építését is Bader valósította meg. A 18. században Johann Patroclus Möller (1698–1772) két új hangszert készített a székesegyház számára: 1746-ban először a kórusorgonát, majd 1754-ben a főorgonát is megújították, illetve átépítették. A folyamatos hiányosságok miatt 1923-ban úgy döntöttek, hogy lebontják a barokk orgonát. A székesegyház liturgiájának követelményeinek és a 104 méter hosszú középső hajónak megfelelően egy háromrészes rendszer mellett döntöttek, amely torony-, kórus- és kriptaorgonából állt. A 109 regiszteres Feith-orgona 1926-ban került üzembe, és a székesegyház 1945-ös megsemmisüléséig működött. A háború után a Feith cég fokozatosan megkezdte a dómorgona újjáépítését: 1948–1952 között a kórusorgona, 1958–1959 között a toronyorgona készült el. A nagyrészt eredeti állapotában megmaradt kriptaorgona 1971-ig változatlanul működött. A ma létező háromrészes orgona (torony-, kórus- és kriptaorgona) 1979-1981 óta létezik, a Siegfried Sauer cég (Höxter-Ottbergen) építette, és 2004-2005-ben bővítették. Összesen 151 regiszterével a paderborni dóm orgonája Németország legnagyobb orgonái közé tartozik. A részek terjedelme és elrendezése optimálisan figyelembe veszi a nagy templomtér speciális akusztikáját, amelyben az egyes hangforrások nehezen lokalizálhatók – ezzel a hallgató teljesen körülveszi az orgona hangja. A torony- és a kriptaorgona saját játékasztallal rendelkezik. 2018-ban az orgonaépítők Johannes Falke (Bad Driburg) és Aug. Laukhuff (Weikersheim) technikailag felújították a kórusban található főjátékasztalt, amelyről immár mindhárom orgona játszható. 2003 és 2011 között Gereon Krahforst volt a dóm orgonistája. 2011 és 2013 között Sebastian Freitag töltötte be ezt a munkakört, majd 2013. október 1. óta Tobias Aehlig lett az utódja a poszton. Harangok Történetük Az eredeti hangzás 1886-os megsemmisüléséig legalább hét harang lógott a dóm tornyában, közülük kiemelkedik a 13. századból származó két nagyharang, a Gloria és a Clara. Mindkét harang hangmagassága c1 és cis1 volt. Csak a Vikarienglocke, egy 1150 körül készült cukorsüveg alakú harang, amelynek hangmagassága ~h1 volt, menekült meg 1886-ban, miután a középkori harangegyüttest, beleértve a két nagyharangot is, egyszerűen kidobták a dómtoronyból. A középkori harangok megsemmisülése után a 19. század végén és a 20. század elején egymást követően két új harangegyüttes készült, amelyek alapharangja a Liborius-harang volt, gisz0 és fisz0 hangokkal. Az 1930-as években merült fel először az ötlet egy nagy alapharang létrehozására e0 hangmagassággal, amely azonban akkor nem valósult meg. A nyugati torony összes harangját a második világháborúban rekvirálták és beolvasztották, csak egy, eredetileg a székesegyház számára öntött harang maradt meg, amelyet Joachim Trost soesti harangöntő készített körülbelül 1560-ban, és amely ma a Zuckerhutglocke haranggal együtt a paderborni egyházmegyei múzeumban található. 1951-től A háború utáni harangok hat öntött acélharangból állnak, amelyeket 1951-ben a Bochumer Verein öntött, valamint két kis bronzharangból, amelyeket 1984-ben a Petit & Gebr. Edelbrock öntöde készített a huszártoronyba. A harangokat az úgynevezett Versuchsrippe 7 (V7) nevű, moll oktávos bordában öntötték, és az akkoriban újonnan kifejlesztett bordában az első nagy harangjátéknak számítottak. Az 1954-ben öntött acélharangok az osnabrücki dómban ugyanilyen hangszereléssel szólalnak meg. A nagy Liborius-harang 2018-ig Paderborn legmélyebb hangú acélharangja volt, és Németország egyik legnehezebb öntött acélharangja. A közeli St. Ulrich-templom harangjai a dóm harangjaihoz vannak hangolva, és a d1, fis1, a1 és h1 hangokkal szólalnak meg az úgynevezett Salve Regina motívumban. A háború utáni harangokat a béke témájára tekintettel tervezték; felirataik a békére utalnak. Az öntött ábrázolásokat (különösen a szentképeket) Hilde Broër (Kressbronn) tervezte. A dóm felszentelésének 950 éves jubileuma alkalmából a meglévő acélharangokat 2017 és 2018 között műemléki szempontból restaurálták, mivel azok a velük egyidőben készült harangállvánnyal együtt jelentős műemléki együttest alkotnak, és a kiváló minőségű harangok voltak az első acélharangok egy európai székesegyházban. A 2017-es bővítéstől napjainkig 2017-ben a harangegyüttes két bronzharanggal bővült, amelyek a dóm hangzását egészítették ki. A bővítésre már 1927 óta voltak tervek, és 1951-ben az újonnan épített acél harangállványt már statikusan úgy tervezték, hogy két további, különösen egy új nagyharangot tudjon befogadni. Egy statikai rezonanciavizsgálat kimutatta, hogy a torony a második világháborús tűzvész által okozott hőkárosodás ellenére is elegendő tartalékkal rendelkezik a két további harang befogadásához. A harangöntés megrendelését az Eijsbouts harangöntöde kapta Astenből, Hollandiából. Mivel nem rendelkezett 16 tonna bronz megolvasztására alkalmas kemencével, a kész formát a nagy Krisztus-béke haranggal egy zaltbommeli öntödébe szállították, amely többek között hajócsavarokat gyárt. Az öntésre 2017. november 24-én került sor. A második harangot, a Mária-harangot 2018. február 9-én öntötték. A két új dómharangot Brody Neuenschwander művész tervezte, az 1951-es dómharangok tervezési koncepcióját követve. Különösen az új nagy harang felirata veszi fel az 1951-es béke-tematikát. Az új harangokat 2018. április 2-án szentelték fel, majd 2018. május 29-én emelték be a toronyba. 2018. július 21-én, a szentelés évfordulójának előestéjén szólaltak meg először. Az új nagyharang öntésével a paderborni székesegyház Németország 2. legnagyobb bronz-, és 3. legnagyobb templomi harangjával rendelkezik. Összefoglaló táblázat Jegyzetek Irodalom ↑ Drewes 1992: Hans Leo Drewes: Die Kapellen am Paderborner Dom. Gedruckt bei Typographen GmbH, Paderborn 1992. ↑ Lobbedey 1984: Uwe Lobbedey: Der Dom zu Paderborn (Westfälische Kunststätten, Heft 33). Bonifatius-Druckerei, Paderborn 1984, ISBN 3-87088-423-1. ↑ Lobbedey 1990: Uwe Lobbedey: Der Paderborner Dom. Vorgeschichte, Bau und Fortleben einer westfälischen Bischofskirche, München, Deutscher Kunstverlag 1990, ISBN 3-422-06063-4 ↑ Niggemeyer 2007: Margarete Niggemeyer: Eine Wolke von Zeugen. Die Heiligen im Hohen Dom zu Paderborn, Bonifatius Verlag, Paderborn 2007, ISBN 978-3-89710-384-9 ↑ Stiegemann 2009: Christoph Stiegemann: Paderborn. Die Kapellen am Dom. Verlag Schnell & Steiner, Regensburg 2009, ISBN 978-3-422-03114-2. ↑ Stambolis 1996: Barbara Stambolis: Libori, das Kirchen- und Volksfest in Paderborn, Eine Studie zu Entwicklung und Wandel historischer Festkultur, Waxmann, Münster, New York 1996, ISBN 3-89325-433-1, S. 18 ff. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Paderborner Dom című német Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.