Esseni dóm

Az esseni dóm az Esseni egyházmegye, más néven a „Ruhr-vidéki Egyházmegye” székesegyháza, amely Essen belvárosában, a Burgplatzon áll. Szent Kozma és Damján valamint Szűz Mária tiszteletére szentelték. Esseni székesegyháznak vagy esseni katedrálisnak is nevezik. A dóm, amelynek számos elődépülete volt, eredetileg az Esseni Női Apátság temploma volt, amelyet 845 körül alapított Altfrid hildesheimi püspök. A második világháborús pusztítás után újjáépített katedráis egy gótikus csarnoktemplom, amelyet eredetileg 1275 után építettek világos homokkőből. A nyolcszögletű nyugati fal és a kripta az Ottó-kori elődépület fennmaradt részei. A székesegyház északi oldalához kerengő csatlakozik. Legfontosabb műkincsei közé tartozik az Arany Madonna, az Alpoktól északra fekvő legrégebbi egész alakos Mária-szobor. Építéstörténete Korábbi települések A székesegyház környéke már az apátság megalapítása előtt lakott volt. Állítólag Hildesheim püspöke, Altfrid (hivatalban 847–874) egy női zárdát alapított Asnide nevű birtokán, amelyre vonatkozó közvetlen bizonyítékokat mindezideig nem találtak. A dóm közelében talált cölöplyukak, Meroving-kori kerámiatöredékek és temetkezések arra utalnak, hogy a terület már az apátsági templom megalapítása előtt lakott volt. Az első templom A mai esseni dóm a harmadik templomépület ezen a helyen. Az elődtemplomok alapjait Walter Zimmermann tárta fel 1952-ben. Az első templomot ezen a helyen 845 és 870 között építették az esseni apátság alapítói: Hildesheim püspöke, Altfrid és Gerswid, az első feljegyzett apátnő. Ez az épület, amely már meghatározta utódtemplomai hajójának és mellékhajóinak szélességét, egy háromhajós, kelet–nyugati tájolású bazilika volt. A hajótól nyugatra egy kis, majdnem négyzet alakú előcsarnok volt. A kereszthajó karjai téglalap alakú központi térhez csatlakoztak; magasságuk megegyezett a hajóéval. A mellékhajók keleti végén lévő helyiségek csak a kereszthajó karjaiból voltak megközelíthetők. Az, hogy ezek – ahogy Zimmermann a feltárt leletek alapján feltételezte – a mellékhajók magasságával megegyezőek voltak-e, vagy – ahogy Lange egy újabb rekonstrukcióban sugallja – az oldalsó kórusok magasságával, vita tárgya. Az átkelőhelytől keletre helyezkedett el a félkör alakú kórus, amelyhez oldalról téglalap alakú terek a kereszthajó felől közelíthetők meg. Ez az első templom 946-ban tűzvészben megrongálódott, amelyet a kölni évkönyvek Astnide cremabatur („Essen leégett”) néven jegyeztek fel. A kora Ottó-kori székesegyház Az új templom egyes részeire vonatkozóan számos, 960 és 964 között keletkezett felszentelési felirat maradt fenn, amelyek arra engednek következtetni, hogy a 946-os tűzvész csak a templomot károsította. A hajóról és a szentélyről nem maradtak fenn dokumentumok; ezeket valószínűleg a karoling épületből vették át. Az egyes építési fázisok vitatottak, és egyes részeket a tűzvész előtt elkezdhettek vagy befejezhettek. A templomkomplexum bővítéséhez szükséges felújítások elvégzése ebben az időben nem volt szokatlan. Az új részek, amelyeket feltehetően Agana és Hathwig apátnők rendeltek meg, egy külső kriptából, egy nyugati szárnyból és a nyugati szárny előtti átriumból álltak, amelyben egy Keresztelő Szent Jánosnak szentelt kápolna volt. Ez a templomépület rekonstruálható a régészeti leletek alapján, de nem sokáig maradt meg ebben a formájában, mivel valószínűleg a művészetkedvelő Mathilde apátnő, aki 973 és 1011 között uralkodott, vagy talán csak Theophanu apátnő, Theophanu császárné unokája, aki 1039 és 1058 között uralkodott, alatt új épületet emeltek. Az is lehetséges, hogy a Mathilde által elkezdett új épületet Theophanu fejezte be. Az Ottó-kori új épület jelentős elemei ma is fennmaradtak. Az Ottó-kori új épület Az Ottó-kori művészeti stílus jegyeit viselő új épület méreteit a két korábbi szerkezet határozta meg. Az alapok nagy részét újrahasznosították; újakat csak ott fektettek le, ahol a terhelések megnőttek, vagy a térbeli elrendezés jelentősen eltért. Az új épület egy hármas hajóból, egy kereszthajóból és egy hozzá tartozó szentélyből állt, amelyet oldalkápolnák szegélyeztek. A szentélybe ekkorra egy kriptát építettek. A szentély belül egy félköríves apszisban végződött, amelyet kívülről egy tízszög öt oldala zárt körül. Egy kétszintes külső kripta határolta a szentélyt, nyugati falai az oldalkápolnák keleti falaihoz csatlakoztak. Az oltárfülkék melletti ajtók közvetlen hozzáférést biztosítottak a kriptához. Az oldalkápolnákból galériák nyíltak, amelyek mind a kereszthajó karzataira, mind a fő szentélyre nyíltak. A kereszthajó végeinek külső falai kétszintesek voltak, a felső szintet három ablakos fülke tagolta. A földszinten fülkék voltak, amelyek mintázata az oldalhajó falain folytatódott. A fülkék felett egy járda futott a falak mentén, amely az új nyugati szárny galériaszintjére vezetett, annak a hajóval alkotott közbenső öböllel. A hajó falainak tagolása ismeretlen; Más templomok alapján készült rekonstrukciók, különösen a sustereni székesegyházé, amelyet sok szempontból az esseni Ottó-kori rekonstrukció ihletett, a pillérek és oszlopok váltakozására utalnak. Falfestmények valószínűleg az árkádok közötti falzónában és az oldalhajótetők találkozása feletti ablakokon voltak, mivel festménymaradványokat találtak a nyugati falszerkezetben. Kívülről a hajó ablakait valószínűleg 12 mezőben pilaszterek és volutás oszlopfők tagolták. A nyugati épület Feltételezhetően az esseni apátsági templom ismeretlen tervezője korának egyik legjobb építésze volt, ami leginkább a nyugati szárnyon alapul, amely ma is uralja a templom megjelenését. Az elődtemplomhoz hasonlóan a nyugati szárny csak kissé szélesebb, mint az oldalsó hajófalak vonala. Kívülről egy majdnem négyzet alaprajzú központi toronyból áll, amelyet nyolcszögletű, sátortetős harangtorony koronáz meg. Az épület nyugati falába két nyolcszögletű lépcsőtorony volt beágyazva, amelyek a központi torony harangtornya alatt végződtek. A lépcsőtornyok legfelső szintje kerek volt. A központi harangtornyot és a lépcsőtornyok felső emeleteit pilaszterek díszítették. A központi torony északi és déli oldalához kétszintes oldalhelyiségek illeszkedtek, amelyek felső szintjeit pilaszterek tagolták. Ezek földszintjén fülkékben elhelyezett portálok vezettek a templomba; az elődépület nyugati szárnyba vezető központi bejáratát elhagyták, és egy nagy, kerek ívű ablakra cserélték. A nyugati szárny így elvesztette azt a funkcióját, hogy díszbejáratot alkosson a templomba. Ehelyett a zömök építmény vizuális ellensúlyt képezett a széles keleti szárnnyal szemben. Belül a nyugati falat gazdagon és bonyolultak strukturálták. A központi térbe félbevágott hatszög alakú nyugati kórust építettek, amelyet egy járda zárt körül. A nyugati falban mindkét oldalon sekély fülkék biztosították a lépcsőtornyok megközelítését. A nyugati fal a közbenső öböl felé nyílt, nagy, pilléreken nyugvó ívvel. A nyugati kórusban a boltív előtt állt egy Szent Péter-oltár. A falak szerkezete az aacheni palota-kápolna nyugati kórusának mintáját követi, ami a harangszint nyolcszögletű kialakításában is tükröződik. A földszinten hatszögletű pilléreken három szegmentált ív nyugszik. Az emelet íves nyílásait két oszlopsor tölti ki, az oszlopok tetején klasszikus oszlopfők láthatók. Kívülről a nyugati szárny tehát egy háromtornyú építmény volt, amely belülről egy kettéosztott központi épületként működő nyugati kórust zárt körül. Ehhez hasonló építmény nem ismert. A nyugati végét gazdagon díszítették festmények, a hajó feletti félkupolában található festmény az Utolsó ítéletet ábrázolta. A festmények Jézus megjelenésére utaltak, ami arra engedett következtetni, hogy a díszítések védnöke Theophanu apátnő volt (ez a görög név „Isten megjelenését ” jelenti). Kripta A kripta építése a főkórus padlóját a hajó és a kereszthajó szintje fölé emelte. Az oldalsó kórusok a hajó és a kereszthajó szintjén maradtak. A kripta az Agana háromhajós kriptájából állt, amely a fölé épült Theophanu új keleti kórusával együtt a belső kriptává vált, és egy öthajós külső kriptából, amely körülötte állt. A belső kriptába az oldalsó kórusok keleti oldalairól lehetett bejutni, amelyeken keresztül először a külső kriptába lehetett bejutni. A külső kriptában váltakozó négyzet és téglalap alakú öblök voltak, amelyeket finoman tagolt négyzetes pillérek választottak el. A három középső keleti öblök különösen kiemelkedőek voltak. Míg a két oldalsó öblök keleti falai egyszerű félköríves fülkéket tartalmaztak, a középső öblökhöz egy kis, három félköríves fülkével ellátott kórus csatlakozott. A külső kripta középső falpillérein homokkőlapok maradtak fenn, amelyekből a kripta felszentelésének dátuma, 1051. szeptember 9., valamint a kriptaoltárokban őrzött ereklyék következtethetők. Későbbi kiegészítések Röviddel az Ottó-kori templom elkészülte után, feltehetően Theophanu apátnő utódja alatt, felújították az átriumot. Az átrium méretét 1471-ben csökkentették a minisztertől nyugatra található Keresztelő Szent János-templom felújítása és bővítése során, amely az apátság alattvalóinak keresztelő- és plébániatemplomaként szolgált, de egyébként megtartotta valószínűleg 1060–1080 közötti formáját. A templomkomplexum következő bővítése a déli kereszthajó bővítése volt a 12. században. Ez a jelentős bővítés adott otthont a felső emeleten található szektáriumnak, ahol az apátsági templom okleveleit és iratait őrizték, valamint kincstárként is szolgált. Az alatta lévő nyitott terem, amelyet később bekerítettek, az egyházi udvar céljait szolgálta. Ez a bővítmény ma az esseni székesegyház kincstárának része. Gótikus csarnoktemplom 1275-ben az Ottó-kori apátsági templom leégett, bár a nyugati fal és a kripta megmaradt. Az újjáépítése során, amely Berta von Arnsberg és Beatrix von Holte apátnők uralkodása alatt zajlott, az építőmesterek a régi építészeti stílusokat ötvözték az új gótikus formákkal. A csarnoktemplom tervét tudatosabb a kölni dómmal ellentétben választották, mivel az esseni apátságnak meg kellett védenie magát a kölni érsekek hatalmi igényeivel szemben, és az apátnők ezzel az építészeti stílussal akarták kifejezni egységét és függetlenségét. Két építőmester dolgozott egymás után az új templomon. Az első, Martin mester, 1305-ben lemondott posztjáról Beatrix von Holte apátnővel való nézeteltérései miatt. Martin mester, aki – amint azt díszítésének részletei is sugallják – ismerte a burgundi és champagne-i templomépítészetet, valamint a kölni és trieri székesegyházak műhelyeinek építészeti nyelvét, volt felelős az átfogó tervezésért. A terv kezdetben egy hosszú szentélyt képzelt el, amely hasonló a mönchengladbachi Szent Vit templomhoz. Amikor azonban Martin mester még felügyelte az építkezést, ezt a koncepciót elvetették, és egy, a marburgi Szent Erzsébet-templom ihlette csarnokszentélyt építettek. Az építkezés 1235-ben kezdődött, és magában foglalta a külső kriptát is. Ez volt az első alkalom Németországban, hogy a hajó formáját alkalmazták a szentélyen. Martin mester utódjának neve ismeretlen. Építészeti stílusa inkább hagyományosan vesztfáliai volt, de átvette elődje építési koncepcióját, és befejezte azt.. A nyolcszögletű épület és a lépcsőtornyok eredetileg laposabb tetejét hegyesebb kupolákra cserélték, a lépcsőtornyokat pedig egy szinttel megemelték. A gótikus apátsági templomnak továbbra is volt egy négyszögletes tornya a hajókeresztezés felett. A kerengőt is felújították. Az egész új épületet július 8-án szentelték fel újra, valószínűleg 1316-ban. Azt a napot ma is a székesegyház felszentelésének napjaként ünneplik. Későbbi változtatások A 18. században a katedrális barokk átalakításon esett át. A régi négyszögalapú tornyot karcsúbb, tetőlanternásra cserélték. A székesegyház déli oldalán lévő ablakokat kiszélesítették, amelyek így elvesztették gótikus csipkéiket. A nyugati fal csúcsos kupoláit barokk hagymakupolák váltották fel, a harangtoronyba pedig toronyórát építettek. Belül az eredeti berendezés nagy részét eltávolították és kicserélték, így a gótikus belső térnek mára csak néhány töredéke maradt meg. Ezeket már nem lehet helyreállítani. 1880 körül Essen követte azt a divatos trendet, hogy a gótikátjellegzetes német építészeti stílusnak tekintette, és amennyire csak lehetséges, visszavonta a barokk átalakításokat. A nyugati oldalfalat eredeti megjelenésében restaurálták, bár Georg Humann esseni építész és művészettörténész megakadályozta a gótikussá alakítását. A barokk belső berendezést mêgis eltávolították, amelynek egy mellékoltára ma a szomszédos Keresztelő Szent János-templom főoltárául szolgál. Néhány szent szobra is ott, míg mások a székesegyház kincstárában találhatók. A barokk darabokat felváltó újonnan készített berendezési tárgyak a második világháborúban megsemmisültek, így még kevesebb maradt fenn belőlük. Az 1880 körüli építkezések során a templom megkapta jelenlegi tetőszerkezetét és egy neogótikus támfalburkolatot a hajókeresztezésen. Háborús pusztítás és újjáépítés 1943. március 5-ről 6-ra virradó éjszaka a szövetséges Brit Királyi Légierő 442 repülőgéppel támadást indított Essen ellen, amely a Krupp gyárak miatt kulcsfontosságú volt a náci hadigazdaság számára. Kevesebb mint egy óra alatt 137 000 gyújtóbombát és 1100 nagy erejű robbanóbombát dobtak a városközpontra. A münsteri templom leégett, és jelentős károkat szenvedett; csak az épület legrégebbi részei, a nyugati szárny és a kripta szenvedtek kisebb sérüléseket. Az újjáépítésről szóló döntést egyhangúlag hozták meg a szövetséges csapatok által a felszabadulás után kinevezett városi tanács egyik első ülésén, Heinz Renner kommunista polgármester vezetésével. Renner egy olyan egyesület létrehozását is szorgalmazta, amely támogatja az újjáépítést; ennek eredményeként 1947-ben megalakult a ma is működő Esseni Dóm Megőrzéséért és Berendezéséért Egyesület (Münsterbauverein). Ugyanabban az évben megkezdődtek a romok elszállításának munkálatai. A háborús pusztítás lehetővé tette Walter Zimmermann számára a templomban végzett kiterjedt régészeti ásatásokat; ezek számos betekintést nyújtottak a jelenlegi templom elődépületeibe, valamint a belső temetkezésekbe. Az újjáépítés 1951-ben kezdődött, és gyorsan haladt: 1952-re a nyugati szárny és a hajó ismét használhatók voltak, 1958-ra pedig a templom többi részét is újjáépítették, beleértve a kerengő északi oldalának befejezését is, amelyet a 19. században bontottak le. Az előző századból származó neogótikus tetőtornyot egy karcsúbb és szerkezetileg stabilabb tornyocska váltotta fel, így a dóm elnyerte jelenlegi megjelenését. A teljesen újjáépített templom 1958-ban püspöki székhellyé vált. Legutóbbi kiegészítések A székesegyház soha nem nőtt nagyobbra, mint az Ottó-kori templom. Csak az esseni egyházmegye megalakulása tette szükségessé az újabb bővítést. Franz Hengsbach bíboros, Essen első püspöke, már életében kijelentette, hogy székesegyházában kívánja gyakorolni a jogát, hogy itt temessék el, de nem Szent Altfrid mellett, az Ottó-kori kriptában. Ennek a kívánságnak a teljesítése érdekében 1981 és 1983 között egy nyugati kriptát építettek az átrium alatt, amelyet a székesegyház építésze, Heinz Dohmen tervezett, bejárattal a régi nyugati szárnyon belül. A kriptát Emil Wachter modern öntött beton domborművei díszítették. 2000 decembere óta „Adveniat-kriptának” hívják; a név Hengsbach bíborosra az Adveniat katolikus segélyszervezet társalapítójára emlékeztet. A középkorban az átriumban eltemetett kanonokok maradványait, amelyeket az ásatások során találtak, a Nyugati/Adveniat-kriptában helyezték végső nyugalomra; Hengsbach bíborosét 1991-ben, utódja, Hubert Luthe püspökét pedig 2014-ben. A déli oldalhajó-kápolnát 2004. október 10. óta áttervezték, és. Nikolaus Groß tiszteletének szentelték, akit 2001-ben avattak boldoggá. Méretek A teljes templomkomplexum, beleértve a szomszédos Szent János-templomot is, 90 m hosszú, a szélessége 24 és 31 m között változik, a kereszthajónál, a székesegyház kincstárának kezdetével. Az épületegyüttesre jellemző magasságok: A katedrális térfogatát nagyjából 45 000 m³-esre, a falazat tömegét körülbelül 10 000 m³-esre becsülik, míg az épületêt 25 000 tonnára. Berendezése A 18. századi barokk átalakítások, a 19. századi gótikus újjászületés és a második világháború pusztítása miatt a székesegyház eredeti berendezésének csak néhány, de annál jelentősebb darabja maradt fenn. A belső tér viszonylag egyszerűnek tűnik, bonyolult építészeti részleteit elhomályosítja a székesegyház két legfontosabb középkori műalkotásának pompája. A székesegyház kincstára A székesegyház kincstára nyitva áll a nyilvánosság számára. Az északi oldalkápolnában 1959 óta megtekinthető a templom legnagyobb kincse, az Arany Madonna, a világ legrégebbi egészalakos Mária-szobra és az Esseni egyházmegye védőszentje, az északi hajó kápolnájában kapott helyet. A 74. Egy 25 centiméter magas, arannyal bevont nyárfafigura Mathilde apátnő idejéből származik, és Máriát a mennyek királynőjeként ábrázolja, aki fia nevében uralkodik a földön. Az eredetileg körmenetekben hordozott figura valószínűleg Mathilde Ottó királyi családdal való rokonsága miatt került Essenbe. A több mint 1000 éves figura 2004-ben átfogó restauráláson esett át. A nyugati szárny közepén áll a monumentális hétágú gyertyatartó, amelyet Mathilde apátnő rendelt meg 973 és 1011 között. A gyertyatartó, 2.26 m magas és 1,88 A több méter széles csillár 46 különálló, bronzba öntött darabból áll. A Szentháromság egészét, a földet a négy égtájával, valamint Krisztust, a világ világosságát szimbolizálja, aki az utolsó ítéletkor hazavezeti a hívőket ( Jelenések könyve 7 ). A székesegyház kincstárában figyelemre méltó még III. Ottó úgynevezett gyermekkoronája, a négy Ottó-kori körmeneti kereszt, az Ottó-kori kard, amelyet sokáig Kozma és Damján mártírok hóhérkardjaként tiszteltek, a Theophanu-evangéliumok könyvborítója, számos gótikus kardereklye-tartó, a világ legnagyobb fennmaradt burgundi csatgyűjteménye, valamint a Karoling-kori evangéliumok . Ida-oszlop A székesegyház legrégebbi fennmaradt berendezési tárgya a szentélyben található keresztoszlop, amely ma egy modern keresztet hordoz, amelyet a fuldai bencés apáca, Lioba Munz OSB készített. A 15. századig egy aranyozott rézlemezzel borított keresztet tartott, amelynek adományozói plakettje és esetleg más maradványai is a mai napig a székesegyház kincstárában találhatók. Az ISTAM CRUCEM (I)DA ABBATISSA FIERI IUSSIT („Ezt a keresztet Ida apátnő rendelte”) felirat az esseni Ida apátnőt, aki 971-ben halt meg, azonosítja patrónusként. Felmerült azonban Ida, Theophanu esseni apátnő és a kölni Szent Mária apátnő nővére is. Maga az oszlop valószínűleg egy ősi spolia, amint azt a bordázott talapzat és az attikai stílusú alapozás is sugallja. Az oszlopfej antik mintára készült, de különösen gazdagon díszített. Kialakításában hasonló a nyugati karzat és a kripta oszlopfőihez, valamint a werdeni apátsági templom Ludgeriden-kriptájának és a werdeni Lucius-templom oszlopfőihez. Altfrid sírja A keleti kriptában található Altfrid, Hildesheim püspökének és Essen alapítójának gótikus, magas síremléke, amely mészkőből készült. 1300 körülről származik, és valószínűleg Beatrix von Holte apátnő építtette. Ez a datálás a sír és a kölni szentek sírjai, különösen Szent Irmgard kölni dómban található sírja közötti feltűnő hasonlóságokon alapul. További műalkotások A déli hajóban található, „Krisztus sírba tételét” ábrázoló homokkő szoborcsoport a késő gótikus időszakból származik. Az ismeretlen kölni mester, aki a 16. század első negyedében alkotta , a „von Carben Emlékalapítvány mestere” néven ismert. Egy másik, a 16. század elejéről származó szobor Szent Rókus, a tizennégy segítő segítő egyikének alakja, amely a székesegyház északi falán található, és nem sokkal 1500 után készült az Alsó-Rajna régióban. Az esseni dómban a barokk korszakot két sírfelirat képviseli. A régebbi, amely Erzsébet von Bergh apátnőé volt, aki 1614-ben halt meg, még mindig határozott reneszánsz elemeket tartalmaz. Ez az antwerpeni fekete márványból készült emléktábla a keleti hajóöböl északi falán látható, és az apátnőt hivatalos ruhájában ábrázolja, ősei címereivel körülvéve. A másik sírfelirat, Anna Salome von Salm-Reifferscheidt apátnőé, Johann Mauritz Gröningernek tulajdonítható, és az orgonakarzat északi falán található. A háborús pusztítás miatt a münsteri templomnak nincsenek eredeti középkori ablakai. A rekonstrukció során az esseni dóm káptalan neves művészeket bízott meg új ablakok tervezésével és modern szakrális műalkotások létrehozásával, amelyek harmonikusan illeszkednek a meglévő szerkezethez. A Szent Mihály ablakot és a nyugati szárny karzatszintjeinek ablakait Heinrich Campendonk, a kórus ablakait Ludwig Gies, a hajó ablakait Wilhelm Buschulte, a kripta ablakait pedig Alfred Manessier tervezte. Az oltárfríz Elmar Hillebrand szobrászművész és tanítványa, Ronald Hughes alkotása. Az átrium és a templom bronzajtói, valamint a hajóban található keresztút fríze az osztrák Toni Schneider-Manzell alkotásai. Orgonák A székesegyház 2004 óta új orgonával rendelkezik, amelyet a schwarzachi (Vorarlberg) Rieger orgonaműhely épített. A hangszer két orgonaegységből áll, amelyek egyetlen pultról vezérelhetők. Az orgona összesen 69 regiszterrel (5102 síp, 95 hangsor) rendelkezik. A fő orgona, amely 57 regiszterrel, 3 manuálon és pedálon szólal meg, az északi kóruskarzaton található. A kiegészítő orgona a keverőpult negyedik manuálján játszható. A déli folyosó nyugati falán található, és 10 manuáljával, valamint két pedálregiszterével a templom hátsó részének megszólaltatására és a gyülekezeti kommunikáció javítására szolgál. Manuálregiszterei három részleg között oszlanak meg: a főorgona, a fújtató nagynyomású részleg és a „bombard” részleg. Mindegyikük külön-külön csatolható a főorgona három manuáljához és pedálsorához. Az elrendezés a következő: Kiegészítő A nyugati munkaterületen elhelyezkedő négy részleg külön-külön vagy együttesen is megszólaltatható az egyes manuálokról és a fő konzol pedáljáról. Csatlakozás : mechanikusan: Normál csatolás: II/I, III/I, III/II, I/P, II/P, III/P elektromos Normál csatolás: II/I, III/I, III/II, IV/I, IV/II, IV/III, IV/P Szuboktáv csatolás: II/I, III/I, II/II, III/II, III/III Szuperoktáv csatolás: II/P, III/P Szabadon programozható intervallum- és akkordkapcsolók elektromosan játszott művekhez (II, III, Auxiliaire) Játék segédeszközök : REA (Rieger Elektronikus Segítségnyújtás) 20 felhasználó 1000 kombináció mindegyikben, három betéttel (A, B, C) Irodalmi adatbázis Koncertmenü 3 szabadon programozható regiszter crescendo Sostenuto (alternatívaként, mint az additívum), elektromosan lejátszott művekre hat Harangok Három harang függ a nyugati szárny nyolcszögletű részében. A legrégebbi Krisztus-harang a 13. század végéről származik, és az X feliratot viseli P ISTVM DE LIGNO CLAMANTEM DVM SONO SINGO – innen ered a beceneve Dumsone . A nagy Mária-harang hosszabb felirattal rendelkezik, amely az öntés évét 1546 ra jelöli. A harangot a mai vár terén öntötték. A harmadik harangon nincs felirat, de formája alapján a 14. századra utal. A harangtoronyban három harang található, amelyek közül kettőt 1955-ben öntött a gescheri Petit&Gebr. Edelbrock harangöntöde. Ez a két harang az „Ave Maria Trösterin 1955” és az „Ave Maria Königin 1955” feliratot viseli. A harangtorony legnagyobb harangján a WEI GOT WEL DEINEN DEI BIDDE VOR DE KRESTEN SEELEN AN 1522 felirat látható. A székesegyház harangjainak zúgását kiegészíti a szomszédos Keresztelő Szent János templom harangjainak kongása. A harangok műszaki adatai: Használati előzmények A kezdetektől 1803-ig Az első templomépület alapításától 1803-ig az esseni székesegyház esseni apátsági templomaként és az apátsági élet központjaként szolgált. A templom nem volt sem plébániatemplom, sem püspöki templom, hanem elsősorban a női apátság tagjait szolgálta. Státusza ezért összehasonlítható volt egy kolostori templommal, annak ellenére, hogy az esseni apátság nem a bencés szerzetesi szabályozást követte, hanem az Institutio Sanctimonialiumot, a női közösségek kánon szerinti életformáját, amelyet az aacheni zsinat 816-ban hozott létre, bár világiasabb formában. Az apátság napi imáit és miséit a székesegyházban tartották, akárcsak az apátság elhunyt tagjaiért, az apátság nemes patrónusaiért és őseikért mondott közbenjárásokat a halottak szervezett megemlékezésének ( Memoria ) keretében. A templomba járó nemes hölgyek száma az évszázadok során ingadozott, a 10. században, Mathilde apátnő uralkodása alatti fénykorban körülbelül 70 főtől a 16. században már csak három főig. A templom csak a kanonosnők, később pedig Essen lakossága számára volt nyitva a nagyobb ünnepnapokon. Egyéb esetekben az istentiszteleteket a székesegyház előtt található, az Ottó-kori keresztelőkápolnából kifejlődött Keresztelő Szent János-templomban, vagy a piactéren álló Szent Gertrúd-templomban (ma Piactemplom) tartották. A reformációnak nem volt hatása a münsteri egyházra. Míg Essen polgárai, akik már amúgy is állandó konfliktusban álltak az apátsággal amiatt, hogy a város szabad császári város-e vagy az apátságtól függ, nagyrészt átvették a reformációt, az apátnők és kanonokok, és így az apátság templomépületei is, katolikusok maradtak. A város protestáns polgárai átvették az apátság területén kívül található Szent Gertrúd-templomot (a mai Piactéri templom), míg a megmaradt katolikus polgárok továbbra is az apátság területén található Keresztelő Szent János-templomot használták plébániatemplomukként, a kanonoknők pedig megtartották apátsági templomukat. 1803-tól napjainkig 1803-ban a Porosz Királyság szekularizálta az apátságot. A Minster templomot azonban minden berendezésével együtt azonnal Keresztelő Szent János plébánia vette át. A következő 150 évben a templom plébániatemplomként szolgált. A megszilárdult Minster templom név megmaradt annak ellenére, hogy az apátság már nem létezett. Plébániatemplomként Essen katolikus belvárosát szolgálta, amelynek taglétszáma jelentős növekedést tapasztalt, különösen a 19. és a 20. század elején. Az 1920-as években tett kezdeti erőfeszítéseket egy Ruhr-vidéki egyházmegye létrehozására, majd 1958-ban egy új egyházmegyét hoztak létre Münster, Paderborn és Köln egyházmegyék részeiből, amelynek székhelye az esseni székesegyház lett. 1958. január 1-jén Aloysius Münch apostoli nuncius ünnepi szertartás keretében iktatta be hivatalába Essen első püspökét , Franz Hengsbachot . Azóta az esseni székesegyház az egyházmegye vallási központja. Több mint ezeréves történetének csúcspontja II. János Pál pápa 1987-es látogatása volt. Székesegyházi káptalan Az Esseni Dómkáptalant 1960. január 1-jén alapította a Solet Apostolica kezdetű pápai bulla, 1959. október 25-én Egy méltóságból – a prépostból –, valamint hat rezidens és négy nem rezidens kanonokból és legfeljebb hat vikáriusból áll, akik nem vesznek részt a káptalan tanácskozásain. Az esseni segédpüspököket általában szintén rezidens kanonoknak nevezik ki. Az 1929-es porosz konkordátum szerint a szokásos feladatai (a Magas Székesegyházban lebonyolított liturgikus szertartások gondozása, egyházmegyei adminisztrátor megválasztása, a püspök tanácsadása és támogatása az egyházmegye vezetésében, a székesegyház kincstárának kezelése) mellett joga van a püspök megválasztására is. A székesegyház prépostjainak listája, mint a székesegyház őrzői : Katedráliszene Az Esseni Dóm Zene elsődleges és legfontosabb feladata az esseni dómban tartott pápai és káptalani istentiszteletek zenei kísérete. Az Esseni Dóm Kórusa az esseni egyházmegye megalapítása után az esseni székesegyház kórusából jött létre. 2021 óta Steffen Schreyer, a székesegyház zenei igazgatója vezeti. Az Esseni Dóm Fiúkórusát 1961-ben alapították, folytatva az esseni apátság nemesasszonyainak tudósainak régi hagyományát, amely a város alapításának idejére nyúlik vissza. Harald Martini vezeti a kórust 2016 óta. Az esseni dóm leánykórusát 1992-ben alapította a székesegyházi káptalan kérésére Raimund Wippermann akkori székesegyházi zenei igazgató. A kórus jelentős díjakat (pl. a Német Katolikus Ifjúsági Zenei Díjat) kapott. A kórus eredményei, beleértve a 2010-es Német Kórusversenyen elért első díjat is, jól mutatják az ez idő alatt kialakult magas színvonalat és jellegzetes profilt. 2021 óta az együttest Steffen Schreyer vezeti. Posztjára lépése után megalapította a Capella cathedralis nevű profi együttest is. Sebastian Küchler-Blessing 2014 óta a székesegyház orgonistája. A münsteri templom weboldala Cathedral Music weboldal Az egyházmegye weboldala A Münsteri Építőipari Szövetség weboldala Részlet Essen város műemlékeinek jegyzékéből. Bejegyzés dátuma: 1985. február 14. (PDF; 626) kB) In: essen.de, 2009. február 12. "Wie der Essener Dom einst neu aufgebaut wurde". Hozzáférés: 2025. május 1.. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben az Essener Münster című német Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Irodalom Georg Humann: Az esseni katedrális nyugati épülete. Essen, 1890 Paul Clemen: Essen város és kerület művészeti emlékei (A Rajna tartomány művészeti emlékei 2. kötet/III.) Schwann, Düsseldorf, 1893, a 15. oldaltól (Digitalizált változat – Internet Archívum) Walter Zimmermann: The Essen Minster (= The Art Monuments of the Rhineland 3. melléklet). Fredebeul és Koenen, Essen, 1956 Leonhard Küppers: Az esseni katedrális. Fredebeul és Koenen, Essen, 1963 Klaus Lange: Az esseni dóm nyugati épülete. Építészet és uralom az Ottó-korban. Aschendorff Kiadó, Münster, 2001, ISBN 3-402-06248-8 Klaus Lange: Az esseni apátsági templom kriptája (= Esseni kutatások a női apátságokról. 2. kötet). In: Essen és a szász női apátságok a kora középkorban. Klartext Verlag, Essen, 2003, ISBN 3-89861-238-4, 161–184. o. Klaus Lange: Az esseni apátsági templom gótikus rekonstrukciója (= Esseni női apátságok kutatása. 2. kötet). In: Thomas Schilp (szerk.): Reform – Reformáció – Szekularizáció. Női apátságok válság idején. Klartext Verlag, Essen, 2004, ISBN 3-89861-373-9 89–114. o. Clemens Kosch–Andreas Lechtape: Essen és Werden román stílusú templomai. Építészet és liturgia a késő középkorban (= Nagy művészeti kalauzok. 253. kötet). Schnell + Steiner, Regensburg, 2010, ISBN 978-3-7954-2346-9