NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Не се сърди, човече

„Не се сърди, човече“ е класическа настолна игра за деца със зар и цветни комплекти пионки (ако използваните фигурки са под регламентирания размер от 45 милиметра тогава терминът е „пионки“). Създадена през 1914 г. от Йозеф Фридрих Шмит. Подобна е на играта Пачиси, създадена ок. 500 г. пр.н.е. в Индия, където все още е считана за национална игра. Игралното табло е затворена редица от полета, разположени във формата на кръст или кръг. Върху редицата са отбелязани стартовите и финални полета („кошарки“) за пионките от съответен цвят. Препоръчва се за развиване на броителни навици при подрастващи. Правила Играят от двама до четирима играчи. Всеки играч взима по четири пионки от един цвят и ги поставя по една в малките кръгчета на кръга, отбелязани със същия цвят. Това е началната му зона. Играчите хвърлят зарчето последователно по един път. Пръв започва играта този, който най-напред хвърли със зарчето числото 6. Тогава взима една пионка и я поставя в последното поле по часовниковата стрелка, от тези, които са в близост до началната му зона, както е отбелязано на изображението. Когато човек хвърли 6 в продължение на два пъти после трябва да пропусне 4 хода. Веднъж в общото поле, пионките се местят по часовниковата стрелка. При всяко хвърляне на шестица играчът хвърля зарчето отново. Също така при шестица, всеки играч може да избере дали да изнесе нова пионка от началната зона на общото поле или да придвижи напред вече изнесена пионка. Придвижването на пионките напред става през толкова квадратчета, колкото показва хвърленият от играча зар. Когато една пионка застигне при играта чужда пионка, попадайки върху нея, тогава настигнатата пионка (чуждата) излиза от играта. Тя се поставя отново в играта при хвърляне на шестица. Когато един играч има две или повече пионки една върху друга, чуждата пионка не може да се приземи на това поле и да бутне другите 2 или повече пионки. Завърши ли една пионка цялата обиколка, вместо да повтаря обиколката, тя завива и влиза в отбелязаните с нейния цвят квадратчета, докато достигне до определените в боядисания с нейния цвят триъгълник в центъра кръгчета, където остава до края на играта. За да влезе в едно от тези кръгчета всяка пионка, играчът трябва да хвърли със зарчето точно толкова, колкото трябва, за да достигне пионката до определеното ѝ крайно място. В това число се брои и кръгчето в централния триъгълник. Печели играта онзи, който пръв вкара и четирите свои пионки в централния триъгълник от неговия цвят. Външни препратки Българска версия на играта за много играчи (multiplayer)
Mensch ärgere Dich nicht

Mensch ärgere Dich nicht («Hombre, no te enfades»​) es un juego de mesa muy popular en Alemania. Parecido al parchís, parcheesi (1867), ludo (1896​) y otros juegos más antiguos, como el patolli, un juego azteca que data del siglo III a. C, este juego de mesa tuvo mucho éxito al ponerse a la venta en 1914, en plena Primera Guerra Mundial.​ Se juega con un dado y cuatro fichas para cada uno de los jugadores (de dos a seis). Historia El juego fue desarrollado a partir de 1908 por Josef Friedrich Schmidt para jugar con sus hijos y, más tarde, con amigos y vecinos. En 1914, creó la empresa Schmidt Spieleverlags, la cual, en 1920 ya había vendido un millón de copias.​ Reglas del juego Cada jugador tiene peones de su propio color, su propio punto de partida y sus propios círculos finales. Los jugadores se turnan para tirar un dado y deben mover una de sus peones el número de puntos indicados en el dado (en el sentido de las agujas del reloj). Si sacas un 6, puedes colocar un nuevo peón en el campo y lanzar el dado nuevamente. Si luego sacas otro 6, puedes avanzar seis espacios y tirar nuevamente. Cuando un peón cae en un círculo donde ya se encuentra un peón de uno de los oponentes, es capturado. Un peón capturado debe volver a ponerse en juego y comenzar de nuevo su ronda. Para hacerlo primero debes tirar 6 nuevamente para poder colocar el peón en el campo de juego. Cuando llegues a la fila de los cuatro círculos finales de tu propio color con todos tus peones gañas. Véase también Chaupar Pachisi Parqués Petits Chevaux Non t'arrabiare Referencias
T'en fais pas

Le jeu Mensch ärgere Dich nicht (T'en fais pas ou Ne t'en fais pas) est créé par Josef Friedrich Schmidt en 1907 ou 1908, édité en 1910 par l'éditeur Schmidt Spiele et vendu à plus de 60 millions d'exemplaires[réf. nécessaire]. Il est de la même famille[évasif] que les jeux Hâte-toi lentement suisse, le Jeu des petits chevaux français, le Pachisi indien, le Parcheesi américain et le Ludo anglais. Règle du jeu Les joueurs placent leurs quatre pions sur les cases de la base (B). Ils lancent le dé tour à tour. N'importe quel chiffre du dé permet d'avancer un pion déjà en piste, même en sautant par-dessus un autre pion. Si le pion finit sa course exactement sur un pion allié ou adverse, il le renvoie à sa base (B). Un 6 permet de sortir un pion se trouvant en B pour aller sur la case A où il pourra commencer à courir. Le joueur qui a fait un 6 peut immédiatement rejouer. Si un pion adverse se trouvait sur la case A, il est renvoyé à sa base. Après avoir fait un tour complet, un pion peut rentrer à sa maison, sur l'une des cases a, b, c ou d. Variante de tablier On trouve aussi des versions de T'en fais pas avec un tablier à six branches, permettant à six personnes de jouer. Certaines boîtes comportent les deux tabliers, soit séparés, soit dos à dos. Différences avec le jeu des petits chevaux Les deux jeux sont très similaires. Mais quelques points les différencient. Le nombre de cases est différent : un parcours de jeu des petits chevaux fait 56 cases alors que le parcours de T'en fais pas n'est que de 40 cases, ce qui se ressent sur la durée de jeu. La règle d'entrée dans la maison est moins restrictive qu'au jeu des petits chevaux : le joueur n'est pas obligé de faire le chiffre de la case pour aller sur cette case. D'ailleurs, les cases ne sont pas numérotées. Les pions ne sont pas des petits chevaux (mais rien n'empêche de jouer avec des petits chevaux). Voir aussi Articles connexes Jeu des petits chevaux Ludo Pachisi Parcheesi Hâte-toi lentement (jeu de société) Notes Portail des jeux Portail des années 1910
Čovječe, ne ljuti se

Čovječe ne ljuti se (Čovječe, ne ljuti se, njem. Mensch ärgere Dich nicht), društvena igra na ploči za najmanje dva igrača, dok najveći broj igrača ovisi o ploči na kojoj se igra. Sastoji se od nekoliko (najčešće 4 ili 6) skupina igraćih figura različitih boja, po četiri figure u svakoj skupini. Uključivanje pojedine igraće figure uvjetuje bacanje kocke označene s točkama. Kocka je označena točkama sa šest različitih oznaka brojeva, svaka na svom kvadratu. Kocku bacaju igrači po redu dok se jednom od njih ne okrene šestica. Kad je figura uključena, "hoda" po označenim poljima na ploči. Broj koraka opet uvjetuje broj koji se okrene na kockici ispuštenoj iz igračeve ruke. "Šestica" na kocki omogućava igraču još jedno bacanje ili izlazak još jedne figure na početni položaj. Ako se u prvom krugu bacanja ne dobije 6 igrač vise ne baca 3 puta nego 1 dok ne dobije 6. Polja kruže po unutarnjem krugu ploče i završavaju na poljima označenih bojama igraćih figura, što znači da je cilj smjestiti figure u ta polja kad prijeđu put po ploči. Igru je u zimskim mjesecima 1907./1908. godine u Münchenu osmislio Josef Friedrich Schmidt. Inačice
Non t'arrabbiare

Non t'arrabbiare (Mensch ärgere Dich nicht) è un classico gioco da tavolo tedesco, appartenente alla categoria dei giochi di percorso. Storia Il gioco venne creato a Monaco da Josef Friedrich Schmidt nell'inverno tra il 1907 e il 1908, prendendo spunto dall'indiano Pachisi e dall'inglese Ludo. Regole Lo scopo del gioco è di far procedere i propri segnalini dalla casa-base fino alla propria base di arrivo, procedendo in senso orario lungo un percorso fatto di caselle in ragione dei punti ottenuti lanciando un dado. La peculiarità del gioco, dalla quale nasce il nome, è quella di poter "mangiare" un segnalino avversario per costringere il giocatore a ricominciare, provocando in genere una reazione innervosita. Il gioco si compone di una base fatta di cartone, nei cui angoli si trovano le 4 case-base di diverso colore (6 girando la base), 4 segnalini per giocatore dello stesso colore della casa-base e un dado numerato da 1 a 6. Dopo aver sistemato i segnalini sulle rispettive case-base si può iniziare: un giocatore per volta, in senso orario, lancia 1 volta il dado. Per poter iniziare il percorso bisogna ottenere un 6; questo dà il diritto e l'obbligo di posizionare un segnalino sulla propria casella di partenza, posizionata sulla destra e di uguale colore. Se con il dado si ottiene un numero differente dal 6 la pedina non entra in gioco. Il 6 dà inoltre diritto a ripetere il lancio del dado che determinerà lo spostamento del segnalino lungo il percorso in senso orario. Una volta che tutte le pedine sono in gioco, ogni volta che con il dado si ottiene 6 il giocatore potrà tirare nuovamente il dado per avanzare con una propria pedina a scelta. Se si hanno ancora pedine in casa-base e con il dado si ottiene 6 è obbligatorio posizionarne una sulla casella di partenza, anche se procedendo con un altro si potrebbe "mangiare" un avversario. Vince chi per primo posiziona le 4 pedine sulla base di arrivo, centrando il giusto punteggio con il dado per posizionarle in ordine. La strategia, pur presente nel gioco, è subordinata alla fortuna.Se tutti i giocatori hanno almeno una pedina "mangiata" il gioco continuerà fin quando tutte le pedine saranno utilizzabili e il primo che avra tutte e quattro le pedine nella stessa parte colorata vincerà la partita Diffusione Il gioco, in produzione dal 1914, ha venduto oltre 70 milioni di esemplari. Le regole dal 1914 non sono cambiate, ma esistono delle varianti sotto altri nomi. All'inizio il gioco ebbe poco successo, ma durante la prima guerra mondiale, Schmidt ne inviò 3 000 pezzi agli ospedali militari, per far passare il tempo ai soldati feriti. Questo favorì attraverso il passaparola il diffondersi del gioco, che nel 1920 raggiunse il milione di esemplari venduti a 35 Pfennig. Voci correlate Gioco dell'oca Jaques of London Ludo (gioco) Pachisi Backgammon Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Non t'arrabbiare
Človek, ne jezi se

Človek, ne jezi se (nemško: Mensch ärgere Dich nicht) je nemška namizna igra, ki jo je v zimskih mesecih leta 1907/08 izumil nemški inovator namiznih iger, Josef Friedrich Schmidt. Idejo in navdih za njo je dobil pri angleški igri Ludo in zelo je podobna tudi starodavni indijski igri Pachisi. Igra je bila izdelana v delavnici v Giesingu, v eni izmed mestnih četrti bavarske prestolnice München. Prvič je bila sicer igra izdana že leta 1910, od leta 1914 naprej pa je igra del serijske proizvodnje proizvajalca Schmidt Spiele, katerega ustanovitelj je Schmidt. Od takrat so prodali več kot 70 milijonov kopij. Zunanje povezave Predstavnosti o temi Človek, ne jezi se v Wikimedijini zbirki
Човече, не љути се

Човече, не љути се је популарна игра са коцкицама за 2-4 играча. Игра је поједностављена верзија популарне индијске друштвене игре пачиси која датира из 19. века. 1891. је Алфред Колијер аплицирао и патентирао друштвену игру Ројал Лудо као свој патент у енглеској након чега игра постаје глобално позната. Оригинална верзија игре је стратешка и мисаона, али је модификација доста поједностављена са доста мање правила, тако да је доступна и деци. Опис Игра је за 2-4 играча. Циљ игре је све своје фигурице довести на циљ. Игру започиње играч бацањем коцкице. На почетку игре има право на три покушаја - али само на почетку игре. Кад добије "шестицу" једну своју фигуру поставља на "Старт", затим баца коцкицу још једном и помера се за толико поља колико је показала коцкица. Након сваке „шестице“ играч има право на још једно бацање, може стартовати са још једном фигуром или се помера за онолико поља колики је збир оба бацања. У случају да играч стане на једно од посебно означених поља, мора поступити према упутству на том пољу. Ако играч мора стати на поље на којем је већ саиграч, играч „руши“ фигурицу саиграча, који мора поново стартује са шестицом, али има право на само једно бацање јер је игра већ у току. На циљ се улази када коцкица покаже тачно онолики број, колико је поља играч удаљен од циља нпр. ако је играч два поља удаљен од циља коцкица мора показати број "два", ако покаже више, играч остаје на месту и чека ново бацање. Види још Игра са коцкама Игре на табли Референце Спољашње везе Ludo game
Crkva Sv.Petra i Pavla (Bochum)

Rimokatolička crkva Sv.Petra i Pavla najstarija je katolička crkva u Bochumu. Izgrađena je 1655. i jedna je od najstarijih crkava u Vestfaliji. Povijest Iz povijesnih izvora saznajemo da je na mjestu današnje crkve već 785. – 800. car Karlo Veliki dao sagraditi katoličku crkvu. Na brežuljku pokraj crkve napravio je i kapelicu posvećenu Sv.Petru. Karlo Veliki dao je napraviti i dodatnu lađu za smještaj vjernika. U 11.st. crkvena dvorana je ponovno proširena za potrebe vjernika. 1175. posvećena je krstionica napravljena od kamena iz obližnjega kamenoloma. Izradio ju je sam rektor obližnjeg samostana kao dar crkvi. Od toga vremena svi stanovnici Bochuma i okolice su kršteni u toj krstionici. 25. travnja 1517. crkva je teško stradala u požaru. No, već 1547. posvećena je nova crkva izgrađena u romaničkom i kasnogotičkom stilu. Crkva je posvećena Sv.petru i sljedećih 100 godina i dalje će biti jedina crkva u Bochumu. U 17.st. manji dio crkve bio je oštećen u laganom potresu koji je zahvatio grad. Stoga je crkva proširena, a temelji su poduprti novim kamenim blokovima. 1766. crkveni toranj je obnovljen, zbog dotrajala kamena i izgrađena je mala sakristija. 1888. crkva je izrasla u najveću crkvu Vestfalije, pa je župa podijeljena na nekoliko manjih, što je potaklo izgradnju novih crkava u Bochumu i okolici. 1920. crkvu je ponovno zahvatio požar, a šteta je podmirena tek nakon dvije godine obnove. Crkva je bila oštećena u Drugom svjetskom ratu, posebice sakristija i crkveni toranj. Rane od rata zacijelile su 1959. nakon dugogodišnje obnove i nadogradnje, kada su prošireni crkveni hodnici i izgrađene dvije nove kapelice. Od 1976. do 1977. ministarstvo kulture sufinanciralo je restauraciju crkvenog zlata i srebra. U suradnji s Kölnskom nadbiskupjiom predstavljeni su povijesni dokazi koji su ubrzali proces proglašenja crkve kulturnim dobrom. 68 metara visok crkveni toranj s tri prozora na dva kata jedna je od znamenitosti Bochuma. Prije šteta u Drugom svjetskom ratu bio je ukrašen tzv. Steinbrüstungenund ciglom, visokokvalitetnom dekorativnom ciglom iz Ruhrske oblasti. Na tornju se nalazi pet zvona od kojih svako ima svoj ton. Tonovi zvona su: gis, h, cis, e i fis. Značajke U crkvi se nalazi pet mozaika, koji potječu iz 1888., a prikazuju prizore iz Kristova života. Drveni križ izradio je 1884. tesar Theodor Brock Hinke. Osim Kristove muke na križu se može vidjeti i čistilište i Sveto Trojstvo. Drveni oltar iz 19.st. djelo je stolara Brock Hinkea. Središnji dio prikazuje Mariju, Isusovu majku u trenutcima boli i žalosti. U crkvi se čuva i stariji kameni oltar iz 11.st. s posrebrenim i pozlaćenim mozaikom Sv.Perpetue i Felicite, a s bočne strane se nalaze kameni ukrasi koji podupiru kipove Sv.Petra i Sv.Pavla. Stari oltar dio je vrijedno čuvane crkvene zbirke. Kamen za podipuranje bedema crkve vađen je iz obližnjeg kamenoloma 60-ih godina 15.st. Drvena rezbarija koja prikazuje uplakanu Majku Mariju napravljena je od drveta iz obližnje hrastove šume. Izvori
Церковь Петра и Павла (Бохум)

Церковь Святых Петра и Павла (нем. Propsteikirche St. Peter und Paul ) — католический храм в городе Бохум в Германии. Является старейшей церковью города и входит в число 12-ти старейших церквей Вестфалии. История Первая деревянная часовня на месте современной церкви была построена в период между 785—800 годами. В те годы на месте современного Бохума император Карл Великий основал имперский двор и при нём — христианскую миссию. Часовня была освящена, вероятно, в честь апостола Петра. В XI веке церковь основательно реконструировали и расширили, сделав каменной. В 1517 году, во время крупного городского пожара, церковь сгорела. Восстановление происходило медленно и она была вновь отстроена только к 1536 году, а возведение новой колокольни завершено лишь в 1547 году. От прежней церкви романского стиля осталась только часть алтаря, а сама церковь отстроена в стиле поздней готики. Своего наибольшего расцвета и влияния церковь достигла в начале XIX века. В 1806 году она считалась одной из крупнейших церквей Пруссии, насчитывавшей 50 тысяч прихожан. Между 1872 и 1874 годами церковь была расширена за счёт добавления поперечного нефа, ризницы и изменения формы алтаря в пятиугольный, когда романский стиль был заменен на неоготический. Второй большой пожар случился в 1920 году. Церковь была восстановлена в течение двух лет. В годы Второй мировой войны церковь была существенно разрушена, особенно в бомбардировки 1944 года. На этот раз восстановление происходило медленно и зятянулось с 1948 по 1959 год. Одновременно были реконструированы (продлены) боковые нефы и сооружены две новых внутренних часовни. Одним из символов Бохума считается колокольня церкви, высотой 68 м. В ней размещается шесть стальных колоколов, отлитых в Бохуме. В 2008 году численность прихода составляла 32 тысячи человек. Кроме служб на немецком языке, сформированные при церкви общины Хорватии и Польши проводят богослужения на своих национальных языках. Достопримечательности Внутри церкви размещаются многочисленные религиозные предметы искусств. Среди них выделяются следующие: Романская купель 1175 года. Старинные рельефы крестильной купели изображают Рождество Христово, трёх святых волхвов, умерщвление детей по приказу Ирода, а также крещение и распятие Христа. Ковчег с частицами мощей святой мученицы Перпетуи и её служанки, мученицы Фелицитаты. Главный престол с фигурой Христа, выполненный в 1352 году. Ссылки Путеводитель по историческому Бохуму (нем.)
Auferstehungskirche (Aachen)

Die Auferstehungskirche ist eine evangelische Kirche in Aachen-Forst. Ihre Gemeinde gehört zum Kirchenkreis Aachen der Evangelischen Kirche im Rheinland. Geschichte Nach dem Zweiten Weltkrieg entstanden in Aachen-Forst viele neue Siedlungen für Flüchtlinge aus dem Osten. Dadurch wuchs die evangelische Gemeinde stark an. Die Gottesdienste fanden in den 1950er Jahren noch in der evangelischen Volksschule in Forst statt. 1959 konnte ein Grundstück für einen Kirchenbau erworben werden. Der Hamburger Architekt Gerhard Langmaack entwarf einen großen, schlichten Gottesdienstraum mit einem hoch gelegenen Fensterband. Der 38 m hohe viereckige Glockenturm ist vom übrigen Gebäude getrennt. Die Grundsteinlegung fand am 11. Februar 1962 statt, der Eröffnungsgottesdienst am 7. Juli 1963. 2002 wurde der Gottesdienstraum umgestaltet und die nüchterne Klarheit des Raumes herausgestellt. Seither werden die Räumlichkeiten auch für künstlerische Aktionen wie Theater, Tanz, Begegnungsfeste oder Lichtinstallationen genutzt. Ausstattung Orgel Die Orgel wurde 1971 von der Firma Hermann Eule Orgelbau Bautzen als Opus 418 gebaut. Das Instrument hat 26 Register auf zwei Manualen und Pedal mit folgender Disposition: Koppeln: II/I, I/P, II/P Glocken Die vier Glocken haben die Tonfolge e´ - fis´ - g´ - a´ und tragen die Namen „Christus lebt“, „Christus siegt“, „Christus herrscht“ und „Christus triumphiert“. Sie wurden 1963 von der Glocken- und Kunstgießerei Rincker im hessischen Sinn gegossen. Literatur Kleiner Kirchenführer: Die evangelische Auferstehungskirche in Aachen-Forst. Ev. Kirchengemeinde Aachen, 2018 Weblinks Beschreibung auf den Seiten der Evangelischen Kirchengemeinde Aachen
St. Lambertus (Waldfeucht)

Die katholische Kirche St. Lambertus ist eine spätgotische Backsteinkirche in Waldfeucht im Kreis Heinsberg in Nordrhein-Westfalen. Sie gehört zur Kirchengemeinde St. Lambertus Waldfeucht im Pastoralen Raum Heinsberg im Bistum Aachen. Geschichte und Architektur Die Kirche St. Lambertus ist eine vierjochige spätgotische Basilika mit einem zweijochigen Chor, der in einem vierseitigen Schluss endet. Sie wurde um das Ende des 15. Jahrhunderts bis ins 16. Jahrhundert hinein erbaut. Auf der Nordseite ist eine zweijochige Sakristei angebaut, im Westen steht ein viergeschossiger Westturm mit einem Treppenturm auf der Südseite. Eine Restaurierung erfolgte durch Lambert von Fisenne in den Jahren 1883–1889, wobei alle Veränderungen aus dem 18. Jahrhundert rückgängig gemacht wurden. Im Zweiten Weltkrieg wurden der Turm und die Dächer sowie ein Teil der Gewölbe zerstört; die Schäden wurden bis 1962 behoben. Die Kirche hat einen einheitlichen und stimmungsvollen Innenraum mit Kreuzgewölben, die teilweise auf figürlichen Konsolen ruhen. Schlanke dreiteilige Maßwerkfenster erhellen das Innere. Ausstattung Die neugotische Ausstattung wurde 1882 nach Plänen von Heinrich Wiethase geschaffen. Darüber hinaus sind zahlreiche Einzelstücke aus älterer Zeit erhalten. Der Taufstein aus Blaustein stammt aus dem Jahr 1651. Ein hölzernes Lesepult wurde in der Mitte des 16. Jahrhunderts geschaffen. Zwei Wandleuchter aus Gelbguss stammen aus dem 15./16. Jahrhundert. Ein barockes Gemälde aus dem 18. Jahrhundert zeigt die Jünger in Emmaus. Weiter sind zahlreiche Holzskulpturen zumeist aus dem 15. und 16. Jahrhundert erhalten: Heiliger Lambertus, maasländischer Herkunft aus der Zeit um 1510/20, dem Meister von Elsloo zugeschrieben, Heilige Barbara, niederrheinisch-maasländischer Herkunft aus der Zeit um 1480/90, Heiliger Georg zu Pferde als Drachentöter, maasländisch, aus der Zeit um 1500, Kruzifixus aus einer Triumphkreuzgruppe, maasländischer Herkunft, aus der Werkstatt des Meisters von Elsloo, mit Assistenzfiguren vom Anfang des 20. Jahrhunderts auf maßwerkverziertem Kreuz, zwei einfache Figuren des heiligen Rochus vom Anfang des 17. Jahrhunderts und des heiligen Sebastian aus dem 18. Jahrhundert. Weiterhin ist ein Steinrelief aus Dorsten mit einem ehemaligen Stifterbild und der Darstellung der Pfingstszene aus dem 17. Jahrhundert sowie ein weiteres mit der Darstellung des Abendmahls aus dem 15. Jahrhundert erhalten. Zusammen mit dem schildhaltenden Löwen und der Lambertusfigur über dem Eingang sind Reste des spätgotischen Sakramentshauses zu sehen. Die Orgel ist ein Werk aus dem Jahr 1916 mit 15 Registern und mechanischer Traktur. Literatur Georg Dehio: Handbuch der Deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen I. Rheinland. Deutscher Kunstverlag München, Berlin 2005, ISBN 3-422-03093-X, S. 1161. Weblinks Informationen zur Gemeinde auf der Website des Bistums Aachen Informationen zu St. Lambertus auf der Website von Waldfeucht Einzelnachweise