Katedrála Notre-Dame (Saint-Omer)

Katedrála Notre-Dame v Saint-Omer je římskokatolická gotická katedrála v severofrancouzském městě Saint-Omer v departementu Pas-de-Calais. Přestože je zasvěcena Panně Marii, uchovává si status katedrály jako součást trojitého biskupství (Arras, Diecéze Boulogne a diecéze Saint-Omer). Dne 4. dubna 1879 byla papežem Lvem XIII. povýšena na baziliku minor. Výstavba chrámu probíhala od 11. do 16. století, díky čemuž jeho architektura kombinuje prvky rané, vrcholné (paprskovité) i pozdní (plaménkové) gotiky. Mezi nejvýznamnější památky v interiéru patří astronomický orloj z roku 1558, monumentální varhanní skříň, obraz od Rubense a labyrint v dlažbě. Historie Původní kaple zasvěcená Panně Marii Vznik města Saint-Omer je úzce spjat s klášterním životem. U zrodu osady v bažinaté oblasti poblíž Portus Itius stáli mniši původem z Cotentinu – Bertin ze Sithiu, Ebertram a Mommelin z Noyonu. Ti sem přišli z opatství v Luxeuil pod vedením Audomara z Thérouanne s cílem evangelizovat zdejší kraj. Poté, co v roce 519 zemřel Athalbert, nástupce svatého Antimonda z Toulu a druhý biskup Morinie, zůstala tato oblast bez církevní autority. V 7. století reorganizoval král Dagobert I. biskupství v Thérouanne (nejsevernější diecézi tehdejší Galie) a do jeho čela jmenoval právě Audomara, známého dnes jako Blahoslavený Otmar. Blahoslavený Otmar, první biskup Moriniů (nebo též třetí biskup z Thérouanne), obdržel v roce 649 darem od místního šlechtice Adroalda, kterého obrátil na křesťanskou víru, území zvané „villa Sitdiu“ neboli Sithieu. Po počátečním usazení v nehostinném prostředí se řeholníci přesunuli severněji na vyvýšené místo darované svatému Omerovi. Zde byla kolem roku 659, pravděpodobně na místě pohanského chrámu zasvěceného Minervě, postavena kaple zasvěcená Panně Marii. Následně byl přistavěn ambit pro mnichy a opata z opatství Sithiu, kolem něhož se začala rozrůstat osada. Původní stavby byly dřevěné a svatý Omer zde byl po své smrti v roce 662 pochován. Před smrtí svěřil správu místa svatému Bertinovi, čímž fakticky vznikl dvojitý klášter. Kostel Panny Marie tvořil horní část tohoto klášterního komplexu, zatímco opatství svatého Petra a Pavla představovalo jeho dolní část. Středověké období a přeměna na kolegiátní kostel Původní jednotná správa byla přerušena roku 820, kdy tourský opat Frédegis z Tours, původem Anglosas, zavedl reformy karolinského císaře Ludvíka Pobožného. Kaple se tehdy stala kolegiátním kostelem, v němž působilo 30 kanovníků. V noci na 16. dubna 891 se v oblasti potřetí objevili Normané. Tito nájezdníci doufali, že obyvatele jako obvykle překvapí ve spánku. Tentokrát je však čekal tvrdý odpor a místní populace útočníky zmasakrovala. Architektonický vývoj Klášterní kostel v roce 1033 podlehl požáru. Nová stavba z roku 1052 již byla kamenná, vybudovaná v románském slohu. Další požár objekt zasáhl v roce 1191. Následně započala rozsáhlá rekonstrukce, která probíhala od 11. až do 16. století: Nejprve byl vybudován chór, ochoz a věnec kaplí. V roce 1263 přibyl transept. Mezi lety 1375 a 1379 došlo k prodloužení jižního ramene transeptu a začalo se s přestavbou hlavní lodi. Boční kaple vznikaly v letech 1386 až 1403, přičemž nejstarší z nich se nacházejí na jižní straně. Hlavní loď byla dokončena až v roce 1473 a její klenby byly uzavřeny v roce 1506. Raný novověk: Od kolegiátního kostela ke katedrále V letech 1449–1472 vedl stavitel Jehan de Meldre práce na prodloužení severního ramene příčné lodi. V této době byla také zpevněna a zvýšena původní románská západní věž. Mezi lety 1473 a 1521 byla kolem původní románské věže vystavěna nová západní věž. Ta obklopila původní konstrukci a získala dekorativní prvky inspirované opatským kostelem opatství Saint-Bertin de Saint-Omer (budovaným v letech 1431–1500). Sanktusník nad křížením lodí pochází z roku 1486. Sochařskou výzdobu západního portálu vytvořili v letech 1511–1515 brugští sochaři Jean a Josse Van der Poele. Vznik diecéze Zlomový moment nastal v roce 1553, kdy vojska císaře Karla V. během konfliktu s francouzským králem Jindřichem II. zcela srovnala se zemí nedaleké město Thérouanne, tehdejší sídlo biskupství. Na trosky města byla symbolicky nasypána sůl. V následujících letech bylo rozhodnuto o rozdělení diecéze Thérouanne tak, aby odpovídala hranicím mezi Francouzským královstvím a Španělským Nizozemím. V roce 1559 tak vznikla diecéze Saint-Omer a zdejší kolegiátní kostel Notre-Dame byl v roce 1561 povýšen na katedrálu. Období do francouzské revoluce Roku 1606 zničil věž nad křížením lodí silný uragán. V roce 1610 byly na jižním portálu instalovány sluneční hodiny a roku 1628 prošla obnovou osová kaple (v závěru chóru). Ta byla původně určena pro potřeby biskupství v Saint-Omer jako kaple biskupská, mnohem později však začala sloužit jako kaple mariánská. Po uzavření Nijmegenského míru v roce 1677 anektoval Ludvík XIV. oblast Artois, čímž se Saint-Omer stalo součástí Francie. Na konci 17. století vybudoval Jules Hardouin-Mansart (proslulý zejména pracemi ve Versailles) biskupský palác, který sloužil jako rezidence místních biskupů (dnešní soudní palác v Saint-Omer). Pro pohodlí biskupa byl mezi palácem a osovou kaplí katedrály zřízen přímý průchod. V 18. století získal interiér katedrály další cenné vybavení: V roce 1714 byla instalována monumentální kazatelna od sochaře Danvina, která sem byla přenesena z dominikánského kostela v Saint-Omer. Roku 1717 přibyla nádherná varhanní skříň z dílny bratří Piettových, doplněná o pozoruhodnou dřevěnou sochařskou výzdobu. Biskupský trůn a dřevěné obložení chóru pocházejí z roku 1753. Po francouzské revoluci Během Velké francouzské revoluce byla katedrála v roce 1792 uzavřena pro bohoslužby a přeměněna na zemědělské skladiště. Místní rolníci zde až do roku 1802 uchovávali píci a hospodářské nářadí. Na rozdíl od mnoha jiných církevních staveb však katedrála Notre-Dame nebyla revolučním vandalismem výrazněji poškozena. Dne 2. září 1793 zde Pierre-Joseph Porion přednesl projev o nadřazenosti republikánského zřízení. Krátce nato, 24. září, převzala budovu vojenská správa pro potřeby erárního skladu; Porion se poté musel při sloužení mší spokojit s kaplí v Maladrerie. Diecéze Saint-Omer byla definitivně zrušena v dubnu 1802 na základě konkordátu z roku 1801. Její území bylo včleněno do diecéze Arras, která v té době čítala 878 farností a filiálek. Restaurátorské práce v 19. století V duchu památkové péče prosazované Prosperem Mériméem a Eugènem Viollet-le-Ducem začal architekt Prosper Morey postupně budovat systém památkové ochrany. Jeho cílem byla celková obnova tehdejšího kostela Notre-Dame (bývalé katedrály). Od druhé světové války po současnost Během bombardování v roce 1942 utrpěla stavba lehké škody. Památková ochrana Od roku 1840 je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Rozměry Katedrála Notre-Dame v Saint-Omer dosahuje výšky 22,9 metru pod klenbou. Její celková délka činí 120 metrů a šířka 53 metrů. Západní věž je vysoká 50 metrů. Stavební materiál Při stavbě byly využity různé druhy kamene podle jejich vlastností a účelu: Sokl a sloupy chóru: Jsou vybudovány z velmi odolného pískovce pocházejícího z oblasti Béthune. Klenby a oblouky: Většina nosných oblouků je zhotovena z tvrdého kamene. Hlavice sloupů: Jsou vytesány z tmavého „turnaiského kamene“ (vápenec z oblasti Tournai). Dekorační prvky: Lícové zdivo, chrliče a fiály jsou z bílé křídy z regionů Fauquembergues, Ardres a Lumbres. Tento materiál je sice poddajný a snadno opracovatelný, ale zároveň velmi citlivý na povětrnostní vlivy a znečištění ovzduší. Střešní krytina: Současná střecha je břidlicová, v minulosti však byla tvořena olověnými pláty. Exteriér Architektura objektu v sobě spojuje několik slohů: od románského stylu přes ranou a vrcholnou (paprskovitou) gotiku až po pozdní (plaménkovou) gotiku. Kanovnický okrsek Okrsek tvořily konventní budovy (společné prostory) a soukromé domy kanovníků. Pětici vstupů do areálu uzavíraly brány, které se na noc zamykaly. Společné zázemí, zahrnující například knihovnu či kapitulní síň, bylo uspořádáno kolem křížové chodby – čtvercového ambitu přiléhajícího k severnímu transeptu kolegiátního kostela. Během Francouzské revoluce byla většina těchto staveb zničena; do současnosti se dochovala pouze část kamenné zdi pohlcená vegetací. Po vypuzení kanovníků během revoluce zanikla velká část kanovnických budov. V roce 1830 odkoupil pozemek bývalého ambitu sousedící s jeho domem pan Taffin de Givenchy. O čtyři roky později získal od města i kanovnický dvůr s přístavky, které do té doby sloužily jako škola; tyto objekty nechal strhnout, aby uvolnily místo pro novou rezidenci. Z biskupského paláce se v roce 1795 stal soud a později sídlo porotního soudu departementu Pas-de-Calais. Budova prošla stavebními úpravami, při nichž došlo k zastřešení vnitřního nádvoří a zrušení přímého propojení s katedrálou. Kanovnické domy byly jako konfiskát (národní majetek) rozprodány soukromníkům. Mnohé z nich zanikly v důsledku uliční čáry stanovené plánem z roku 1828, který zasáhl i do středověkého půdorysu okrsku (např. kvůli výstavbě školy Notre-Dame). Městská rada navíc v roce 1866 schválila plán na izolaci severní strany katedrály, aby získala dotace na její obnovu. Kromě vyvlastnění osmimetrového pásu pozemků to znamenalo i demolici posledních přilehlých staveb, včetně pohřební kaple svaté Zuzany ze 13. století, místa odpočinku jedenáctého probošta Pierra III. Jedinou budovou, která tomuto zásahu unikla, zůstal objekt soudu. Interiér Dispozice a kaple Vnitřní prostor katedrály svatého Audomara (Saint-Omer) se vyznačuje specifickým architektonickým řešením kaplí, které jsou do stavby vloženy šikmo (v místech vnitřních úhlů mezi transeptem a chórem). Tento konstrukční prvek sdílí katedrála s chrámy v Ypres a Tournai. Šikmé kaple jsou zde organicky propojeny s ambitem (ochozem), jehož koncepce nachází paralelu v Bazilice svatého Quentina v Saint-Quentin a katedrále Saint-Pierre-et-Saint-Paul v Troyes. Významné prvky interiéru Chór: Ústřední liturgický prostor chrámu. Oltář Panny Marie Zázračné (Notre-Dame-des-Miracles): Významné poutní místo v rámci katedrály. Ambit Součástí monumentálního ochozu (ambitu) je pětice radiálních kaplí: kaple svatého Antonína Paduánského kaple Ducha svatého osová (absidální) kaple kaple svatého Omera kaple svatého Josefa Příčná loď Během 14. století prošla příčná loď (transept) výrazným prodloužením. Mezi lety 137[?] a 1389 bylo o dvě klenební pole rozšířeno jižní rameno a na konci 15. století následovala obdobná dostavba i na severní straně. Klenba transeptu se vyznačuje hranolovými žebry. Souvislý pás triforia v těchto místech přerušují tribuny (empory). V roce 1486 byla nad křížením lodí vybudována věžička (sanktusník) určená pro zvonkohru, podobně jako tomu bylo již dříve u kláštera Saint-Bertin. Tato konstrukce však byla v roce 1606 zničena během bouře. Hlavní a boční lodě Hlavní loď katedrály dosahuje výšky 23 metrů a šířky 10 metrů. Na rozdíl od vrcholné (paprskovité) gotiky zde nebyl kladen tak silný důraz na maximální prosvětlení prostoru. Lodě jsou zaklenuty klenbami ze 14. století. Západní věž (clocher-porche) vznikla přestavbou a opláštěním původní románské věže z 12. století. Její polygonální (osmiboká) část dnes v přízemí slouží pro výstavní účely, zatímco v patře jsou uložena vzácná liturgická roucha a rituální předměty pocházející ze 14. století. Architektonická kompozice Kolem roku 1190 se v katedrálách v Soissons a Chartres zrodilo klasické schéma vertikálního členění lodí do tří úrovní, jehož součástí je i triforium. Řešení triforia v Saint-Omer vykazuje úzkou příbuznost s katedrálami Notre-Dame v Tournai a Saint-Sauveur v Bruggách. Arkády tvořené trojlaločnými oblouky s motivem lomených trojlístků vycházejí z lokálního „bertinského“ vzoru (podle kláštera Saint-Bertin), který se později rozšířil i do Brabantska. Současná podoba lodi vznikala v letech 1400–1450, tedy v době souběžné s výstavbou kolegiátního kostela v Saint-Quentin. Pozoruhodným detailem jsou hlavice sloupů zdobené motivem kadeřavé kapusty, což je prvek, který byl v nastupujícím období pozdní (plaménkové) gotiky poměrně neobvyklý. Pilíře a podpory Nosné pilíře jsou řešeny jako tzv. svazkové (typ Chartres) s kruhovým jádrem, k němuž jsou přiloženy čtyři přípory (tzv. remešský typ podpory). Výjimku tvoří pouze dva pilíře před chórem, které jsou kvůli symetrii s křížením lodi obklopeny pěti příporami. Patky sloupů se skládají ze dvou stlačených oblounů oddělených žlábkem (scotií). Triforium Triforium je slepé, s proraženými cvikly (meziprostory nad oblouky). Pod jeho úrovní probíhá široký vlys v podobě girlandy z listů a květů, do níž je zakomponováno šest lidských hlav. Profilace (moulura) triforia vytváří motivy lomených trojlistů. Severní rameno příčné lodi, vybudované v letech 1449–1472, již nese znaky pozdní (plaménkové) gotiky, což se projevuje zejména uplatněním tzv. mřížového triforia. Horní okna jsou zasazena vysoko do lunet klenby, což je koncepce odpovídající katedrále svatého Martina v Ypry. Tympanon je zdoben prolamovaným obrazcem s motivem plaménků (mouchettes). Současné klenby pocházejí z roku 1506. Jižní portál (Poslední soud) Tympanon s výjevem Posledního soudu je jediným dochovaným dílem tohoto druhu ze 13. století v severní Francii. Středový pilíř (trumeau) původně zdobila socha svatého Omera, biskupa z Thérouanne, kterou však v 16. století nahradila socha Panny Marie. Tradičními atributy svatého Audomara jsou hrozny vína, rozkvetlý relikviář a pramen tryskající pod jeho biskupskou berlou. Ikonografie Posledního soudu Kompozice výjevu je zde zachycena v pěti dějstvích: Předzvěsti: Ohlášení soudu, které zde symbolizují dva klečící andělé. Zjevení Soudce: Kristus je zde zobrazen v postoji vestoje (na rozdíl od verze v Thérouanne, kde trůní jako král), což má zdůraznit překvapivý charakter jeho příchodu. Ostentace (ukazování): Andělé představují nástroje umučení (Arma Christi) a Kristus pozvedá ruce, aby ukázal své rány. Jako přímluvci (intercesoři) vystupují Panna Maria a svatý Jan. Vzkříšení a soud: Zahrnuje scénu mrtvých vstávajících z hrobů a rozdělení duší. Zajímavostí je absence vážení duší; Satan je zde vyobrazen s vidlemi. Nebe a peklo: Prostor vyhrazený pro vyvolené v nebi je pojat velkoryseji. Mezi spasenými lze rozpoznat biskupa s mitrou či krále s korunou, zatímco patriarcha Abrahám drží duše vyvolených ve svém klíně. Architektonické detaily Krakorce: Čtveřice konzol nesoucích překlad (lintel) je zdobena postavami dvou andělů, Jóba a Daniela s lvem (podle některých teorií může jít o Samsona). Sokl: Spodní část tvoří řada nik s trojúhelníkovými štíty, v nichž jsou umístěny výjevy ze života a zázraků svatého Omera. Tyto reliéfy vznikly jako kopie motivů z jeho náhrobku, který se nachází v hlavní lodi. Původní dekorativní mřížování v nejnižší části, tvořené kosočtvercovou sítí s liliemi a věžemi (pravděpodobně znaky Kastilie), je již značně poškozeno. Průčelí nad portálem: Dominuje mu rozetové okno ze 14. století, nad nímž jsou umístěny sluneční hodiny z roku 1610. Štít je proražen okulem pro osvětlení krovu a osazen třemi nikami se sochami (včetně sv. Omera). Vrchol portálu zdobí tři věžičky s fiálami. Srovnání s Amiens Celková koncepce programu vychází z portálu katedrály v Amiens (cca 1220–1235). Shodnými prvky jsou Kristus v doprovodu přímluvců, andělé s nástroji Kristova utrpení i klečící andělé. Rozdílem je umístění andělů Apokalypsy troubících na polnice, kteří jsou v Amiens odsunuti na okraje spodního registru se vzkříšením těl. Astrolábové hodiny Současné astrolábové hodiny pocházejí z roku 1558. Jsou dílem hodináře Pierra Enguerrana ze Saint-Omer, který je zhotovil na objednávku kapituly kolegiátního kostela ze 16. srpna 1555. Astrolábový ciferník se dodnes dochoval v původním stavu. Ve skutečnosti jde již o druhý hodinový stroj v této katedrále. Existence předchozího mechanismu je doložena k roku 1385 v souvislosti s restaurátorskými pracemi na ukazatelích Slunce a Měsíce; již tehdy se tedy jednalo o hodiny astronomické. Vzhledem k množství zobrazovaných údajů a malému počtu pohyblivých částí jde o unikát v celoevropském měřítku. Přesnost stroje je pozoruhodná – odchylka činí pouhých 30 sekund za týden. Pro přesné seřizování byly v roce 1610 doplněny rozměrné sluneční hodiny se znameními zvěrokruhu. Složité výpočty nezbytné pro jejich realizaci jsou připisovány učenci Gemmovi Frisiovi (1508–1555) a jeho synovci a nástupci Arseniovi Frisiovi. Celé zařízení tvoří tři synchronizované celky: hodinový stroj, bicí mechanismus a mechanismus astrolábu. Technický popis a mechanismus Pohon hodinového stroje původně zajišťovalo závaží o hmotnosti 47,2 kg zavěšené na laně navinutém na bubnu. Regulaci chodu zajišťuje vřetenový krok s lihýřem (foliotem). Rychlost kyvu lihýře se seřizuje posuvem závaží (tzv. regulí) na jeho koncích. Bicí mechanismus je propojen s automatem (jacquemart) umístěným nad hodinami. Ten odbíjí celé a půlhodiny na hlavní zvon, zatímco čtvrthodiny signalizuje menší zvonek. Samotný astroláb využívá pět ozubených kol: tři jsou pevně spojena s hodinovou ručkou, shétem (pohyblivou mapou oblohy) a ukazatelem Měsíce, zbývající dvě ovládají satelitní převody. Pohyb stroje se přenáší na kolo spojené s hodinovými ručkami, které má 168 zubů a vykoná jednu otočku za 24 hodin. Toto kolo nese osy satelitních soukolí o 52 a 100 zubech, jejichž hřídele se rovněž otáčejí v cyklu 24 hodin. Náhrobky a plastiky Katedrála uchovává řadu náhrobků s ležícími postavami (tzv. gisanty), z nichž každý je opatřen epitafem. Nejvýznamnějším z nich je mauzoleum Eustacha de Croÿ. Mezi další cenná díla patří reliéfy Panny Marie s Dítětem, Sen svatého Josefa, Madona s kočkou či socha truchlícího anděla. Mauzoleum Eustacha de Croÿ V levé části památníku je zpodobněn biskup klečící na klekátku (prie-dieu); dílo je oceňováno pro mimořádnou jemnost zpracování, typickou pro sochaře Jacquese du Broeucq. Původně se vpravo nacházela ženská postava v dlouhém rouchu držící kalich, která symbolizovala Víru. Během francouzské revoluce však revolucionáři nahradili kalich kopím, čímž ji přetvořili v bohyni Svobody. Tato socha byla později vezena na voze při slavnosti „Triumfu rozumu“ a do dnešních dnů se nedochovala. Z původních dvou truchlících andělů (putti), kteří mauzoleum obklopovali, zůstal pouze jeden. Ten je dnes umístěn nad náhrobkem Jeana Bura pod varhanami v blízkosti křtitelnice. Do mauzolea, které nechala vybudovat Lamberte de Brimeu, bylo v roce 1543 uloženo tělo dítěte Adriena de Croÿ. V červnu 1553 zde bylo uloženo Adrienovo srdce a později zde po boku svého syna spočinula i samotná zakladatelka. Reliéfy v jižní a severní lodi V jižní boční lodi se nacházejí dva reliéfy: Madona s kočkou (Vierge au chat) a Sen svatého Josefa. Podle tradice pocházejí z kartouzy v Longuenesse. Vzhledem k jejich podobným rozměrům se dlouho vedly debaty o autorství Jacquese du Broeucq. To se nakonec podařilo potvrdit na základě srovnávací analýzy detailů (např. podoba anděla, zpracování vlasů Panny Marie) s retáblem svatého Jana Evangelisty v kostele Sainte-Élisabeth de Mons. V severní boční lodi (v kapli Povolání) je umístěn reliéf Panny Marie s Dítětem, který vyniká jemnými rysy tváře a výrazem Marie i dítěte. Dílo nese podpis na opasku a původně tvořilo součást monumentálního náhrobku Philippa de Marnix de Sainte-Aldegonde, vrchního správce v Saint-Omer. Zatímco tento fragment se dochoval, zbývající části náhrobku včetně postav Philippa a jeho manželky byly v 19. století rozhodnutím církevní rady rozprodány na výrobu vápna. Další památky Evidence ministerstva kultury zmiňuje i další artefakty spojené s katedrálou: reliéf ze soukromé sbírky Monnecove, dva menší basreliéfy na stěnách (scéna Kalvárie a Snímání z kříže), poškozený náhrobek Françoise d'Audenfort v kostele svatého Diviše, prvky z původního lektoria v Saint-Bertin. Mezi nejvýznamnější sepulkrální památky patří: kenotaf svatého Omera (Saint Omer), Náhrobek svatého Erkemboda, Mauzoleum Eustacha de Croÿ (1540) od sochaře Jacquese Du Brœucq. Labyrint Katedrála se pyšní jedním z mála dochovaných labyrintů ve francouzských katedrálách. Ten současný pochází z roku 1716 a jde o zmenšenou kopii labyrintu z opatství Saint-Bertin, který ve 12. století vytvořil kanovník Lambert. Na rozdíl od symbolických labyrintů v katedrálách v Amiens či Chartres, které mají velmi jednoduchou a čistou linii cesty, je tento značně komplexní. Čtvercový labyrint se nachází v křížení hlavní lodi a transeptu. Skládá se z dlaždic o straně 49 polí, což představuje celkem 1240 černých a 1161 bílých dlaždic. Ve středu je vyobrazena černá křížová kompozice doplněná devíti bílými poli. Celkový pohled na labyrint bývá často ztížen, neboť se kvůli liturgickému provozu katedrály nachází pod vyvýšeným podiem či oltářem. Panna Maria Zázračná (Notre-Dame des Miracles) Kult Panny Marie Zázračné zaujímá v náboženském životě obyvatel Saint-Omer (tzv. Audomarois) velmi významné místo. Umělecká díla Katedrála Notre-Dame uchovává řadu významných uměleckých děl, mezi něž patří: Snímání z kříže od Petra Paula Rubense (z roku 1612). Ve skutečnosti jde o výjev „Kladení do hrobu“ (v bývalém regionu Nord-Pas-de-Calais se nachází celkem pět podobných Rubensových děl). Madona s kočkou (vysoký reliéf umístěný mezi dvěma jižními kaplemi). Šadrach, Méšach a Abednego v ohnivé peci s andělem zachráncem (vysoký reliéf na náhrobku v jižní apsidální kapli). Triptych Velkého Boha z Thérouanne (umístěný v blízkosti astrolábu). Dlažba s poutníkem, dnes osazená na stěně poblíž severního vstupu, zobrazující postavu poutníka se čtyřmi botami. Dlaždice ze 13. století s vyobrazeními bajek. Křtitelnice Křtitelnice pochází z původního kostela svaté Aldegondy, který stával na náměstí Starého trhu (dnešní náměstí Victora Huga). Zvony a zvonkohra Ve zvonici je zavěšeno celkem šest zvonů: Julienne (bourdon): tón As2, váha 5 520 kg. Ulil jej Charles Wauthy v Douai roku 1920. Marie 1: tón Hes2, váha 2 950 kg. Ulil jej Petitfour v Arbot roku 1852. Marie 2: tón Es3, váha 990 kg. Ulil jej François Gorlier ve Frévent roku 1831. Omer: tón G3, váha 535 kg. Ulil jej neznámý mistr roku 1686. Domitille: tón A3, váha 452 kg. Ulil jej Royal Eijsbouts v nizozemském Astenu roku 2017. Jeanne: tón H3, váha 250 kg. Ulil jej Charles Wauthy v Douai roku 1933. Tato sestava je unikátní tím, že každý z šesti zvonů pochází z jiné dílny (celkem z pěti různých sléváren). Nejmladší zvon Domitille byl vysvěcen 26. února 2017. Varhany Historie varhan v katedrále je spjata s významnými jmény. Roku 1588 zde byl varhaníkem jmenován Jehan Titelouze. Podle legendy právě zde slyšel Claude Joseph Rouget de Lisle oratorium Esther od tehdejšího kapelníka Jean-Baptiste Grisonse, jehož melodie mu údajně posloužila jako inspirace pro složení francouzské hymny Marseillaisy. Díky rostoucím příjmům kapituly bylo v 18. století rozhodnuto o stavbě reprezentativního nástroje: Roku 1715 byla uzavřena smlouva s bratry Des Fontainesovými z Douai na stavbu čtyřmanuálového nástroje s pedálem a 52 rejstříky za 14 375 liber. Roku 1716 byla s místními mistry Jeanem a Antoine-Josephem Piettovými dohodnuta výroba monumentální varhanní skříně za 6 250 liber (plus spropitné 50 liber). Skříň zabírá šířku dvou polí hlavní lodi a empora je podepřena dvanácti kanelovanými dubovými sloupy. Výzdoba a rekonstrukce Varhanní skříň zdobí bohaté řezby a 24 soch. Po stranách hlavního portálu stojí postavy svatého Petra a Pavla, emporu doplňují alegorie Víry a Naděje. Na vrcholu jsou umístěny postavy andělů a cherubínů s hudebními nástroji, král David hrající na harfu a svatá Cecílie u portativu. Krásu tohoto díla obdivoval i anglický muzikolog Charles Burney během své cesty v roce 1771. V roce 1853 nástroj zásadně přestavěl slavný varhanář Aristide Cavaillé-Coll, který jej vybavil 49 rejstříky. Zrekonstruované varhany slavnostně otevřel 26. června 1855 Louis James Alfred Lefébure-Wély, varhaník pařížského chrámu La Madeleine. Duchovní život a současnost Liturgie a hudba Katedrála je živým centrem duchovní hudby a pravidelně hostí pěvecké sbory interpretující sakrální skladby. Kapacita chrámu pro věřící a návštěvníky činí přibližně 600 osob. Bohoslužby se v katedrále konají v následujících časech: Všední dny: denně v 8:30 (v pondělí v 18:00). Neděle: hlavní mše svatá v 9:30. Správa katedrály Z etymologického hlediska je katedrála místem, kde se nachází „cathedra“ (biskupský stolec), tedy sídlo biskupa. Správu budovy a farnosti vykonává rektor katedrály. Chrám je spolu s dalšími jedenácti okolními kostely součástí farnosti svatého Benedikta v Morinii (Saint-Benoît en Morinie), která spadá pod děkanát Morinie v rámci arraské diecéze. Turistické informace Katedrála je pro veřejnost otevřena celoročně, denně od 8:00 do 18:00. Návštěvníkům jsou k dispozici také placené prohlídky s průvodcem. Poznámky Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame de Saint-Omer na francouzské Wikipedii. Literatura Emmanuel Wallet, Description de l'ancienne cathédrale de Saint-Omer, (Pas-de-Calais, ci-devant Artois), autrefois Notre-Dame de Sithiu, en Morénie, maintenant paroisse Notre-Dame, Saint-Omer/Douai, Baclé librair, 1839, 104 s. Emmanuel Wallet, Description du pavé de l'ancienne cathédrale de Saint-Omer consistant en dalles gravées et incustées de mastic de couleurs variées, suivie de la description de deux autres pavés de carreaux de terre cuite vernissés, découverts l'un aux archives de l'ancienne cathédrale en 1838, l'autre lors des fouilles faites à l'église Saint-Bertin en 1843, Saint-Omer/Douai, Tumerel, 1847, 128 s. Alexandre Hermand, Note sur la cathédrale de Saint-Omer, in: Statistique monumentale du département du Pas-de-Calais, Arras, Commission des antiquités départementales/ Topino libraire, 1850, s. 1-12. Beauvois, François, Beauvois, Abbé, Allocution prononcée en l'église cathédrale de Saint-Omer, par M. l'abbé Beauvois, ... au mariage de M. Émile Blondeau avec Mlle Marie Descelers, Europeana [2013-07-20]. Auguste Vallet de Viriville, Essai sur les archives historiques du Chapitre de l'église cathédrale de Notre-Dame à Saint-Omer (Pas-de-Calais), Saint-Omer, Imprimerie Chanvin, 1844, 87 s. Louis Deschamps de Pas, Les cérémonies religieuses dans la collégiale de Saint-Omer au XIIIe siècle. Examen d'un rituel manuscrit de cette église, in: Mémoires de la Société des antiquaires de la Morinie, roč. XX (1886–1887),‎ 1887, s. 97-213. Louis François Joseph Deschamps de Pas, L'église Notre-Dame de Saint-Omer d'après les comptes de fabrique et les registres capitulaires : Construction de l'église, in: Mémoires de la Société des antiquaires de la Morinie, L'église Notre-Dame de Saint-Omer d'après les comptes de fabrique et les registres capitulaires, , Saint-Omer, 1892, roč. XXII s. 143-243 Louis Deschamps de Pas, L'église Notre-Dame de Saint-Omer d'après les comptes de fabrique et les registres capitulaires : Intérieur de l'église, Mémoires de la Société des antiquaires de la Morinie, roč. XXIII (1893–1896),‎ 1896, s. 1-126 Justin de Pas, Saint-Omer - Cathédrale, in: Congrès archéologique de France - 99e session, Amiens, 1936, Paris, Société française d'archéologie, 1937, s. 475-514. Augustin Dusautoir, Guide pratique du visiteur dans la basilique Notre-Dame : ancienne collégiale et cathédrale à Saint-Omer (Pas-de-Calais), Saint-Omer, D'Homont, 1903, 57 s. Monique Ducrocq, La cathédrale de Saint-Omer : son symbolisme, ses grands dignitaires, Saint-Omer, Monique Ducrocq, 1997, 216 s. (ISBN 978-2-9511397-0-1 et 2-9511397-0-5). Nicolette Delanne-Logié, Yves-Marie Hilaire, La cathédrale de Saint-Omer : 800 ans de mémoire vive, Paris, CNRS, 2000, 389 s. (ISBN 2-271-05788-4 et 9782271057884. Jacques Thiébaut, Saint-Omer - Collégiale puis cathédrale Notre-Dame, in: Nord gothique : Picardie, Artois, Flandre, Hainaut. Les édifices religieux, Paris, Éditions A. et J. Picard, 2006 (ISBN 978-2-7084-0738-1), s. 375-389.