Katedrála Notre-Dame-de-la-Treille

Katedrála Notre-Dame-de-la-Treille v Lille je římskokatolická katedrála v departementu Nord v regionu Hauts-de-France. Tato novogotická stavba se nachází ve čtvrti Vieux-Lille na místě původního hradiště (motte). Historie a okolnosti vzniku Chrám byl zasvěcen Panně Marii pod titulem Notre-Dame-de-la-Treille (podle zázračné sochy, která je v Lille předmětem úcty již od 13. století). Původně byla zamýšlena pouze jako votivní kaple. Projekt její výstavby iniciovala v roce 1853 komise složená ze zástupců duchovenstva a průmyslové elity pod vedením Charlese Kolb-Bernarda, tehdejšího laického lídra místních katolíků. Záměr sledoval dva hlavní cíle: Obnovu významného chrámu v centru města: Poté, co byl během francouzské revoluce zničen kolegiátní kostel Saint-Pierre de Lille, kde byla socha uchovávána přes šest set let. Zřízení biskupského stolce v Lille: Město tehdy spadalo pod arcidiecézi v Cambrai. Vlastní diecéze byla vnímána jako nezbytný krok k upevnění statusu Lille jako náboženského centra a k získání prostředků pro duchovní správu dělnické populace, která v důsledku průmyslové revoluce prudce rostla. Z tohoto důvodu objednatelé budovu od počátku koncipovali jako budoucí katedrálu. Výstavba a architektura Stavba katedrály trvala téměř 150 let. Symbolicky byla zahájena v roce 1854 položením základního kamene a vypsáním mezinárodní soutěže na návrh budovy inspirované „gotikou první poloviny 13. století“. Přestože první dvě ceny v konkurenci 41 projektů získali angličtí architekti, představa, že by mariánský chrám stavěli anglikáni, vyvolala takový odpor, že realizace byla nakonec svěřena místnímu architektovi Charlesi Leroyovi. Výstavba zahájená v roce 1856 čelila značným finančním potížím. Práce probíhaly po etapách pod vedením několika generací architektů až do roku 1975. Projekt byl dokončen teprve v roce 1999 osazením velmi moderního průčelí; původní plán západního průčelí se dvěma věžemi a rozetou byl nakonec opuštěn. Status katedrály V roce 1904 obdržel chrám od papeže Pia X. titul basilica minor. Dne 25. října 1913 byla arcidiecéze Cambrai rozdělena, čímž vznikla diecéze Lille a katedrála Notre-Dame-de-la-Treille se stala její katedrálou. V roce 2008, v rámci reorganizace církevních provincií, bylo Lille povýšeno na arcibiskupství a katedrála získala status metropolitní, s autoritou nad diecézemi v Arrasu, Cambrai a Lille. Historie Kult Panny Marie u mříže (Notre-Dame de la Treille) Katedrála nese své jméno podle sochy Panny Marie z poslední čtvrtiny 12. století, která byla počátkem 13. století umístěna v kolegiátním kostele svatého Petra a stala se objektem hluboké úcty obyvatel Lille. Charles Bernard, farář kostela svaté Kateřiny, ji popsal jako polychromovanou kamennou sochu „vysokou něco přes dva a půl stopy; v pravé ruce třímá žezlo a levou rukou přidržuje Dítě Ježíš na svém klíně“. Podle dobových záznamů byla socha i s podstavcem obklopena mříží z pozlaceného dřeva. Původní mříž (francouzsky treille), vykovaná ze zlata a železa, byla ztracena v roce 1792 při zániku kolegiátního kostela svatého Petra. Existuje hypotéza, že název „Treille“ vznikl podle mříže, na kterou věřící upevňovali své děkovné lístky (votivní dary), pravděpodobněji je však odvozen od místního názvu Treola, doloženého v 9. století v blízkosti tehdejšího Lille. Zázraky a bratrstva Se sochou jsou spojeny tři vlny zázračných událostí: v roce 1254, v letech 1519–1527 a 1634–1638. První zaznamenaný zázrak ze 14. června 1254 se týkal uzdravení nemocných na její přímluvu. V 16. století se spektrum zázraků rozšířilo – Panna Maria byla vzývána jako ochrana proti démonům, při posedlosti, nevyléčitelných chorobách, slepotě, ochrnutí či moru. Již v roce 1254 bylo papežem Alexandrem IV. kanonicky ustaveno bratrstvo Notre-Dame-de-la-Treille a od roku 1269 se konala každoroční procesí, která trvala až do Velké francouzské revoluce. V roce 1634 zasvětil starosta Lille Jean Le Vasseur město pod její ochranu. Před touto sochou také v roce 1667 složil Ludvík XIV. přísahu, že bude respektovat svobody obyvatel Lille poté, co dobyl Flandry. Úpadek a obnova kultu Po zničení kolegiátního kostela svatého Petra, který byl těžce poškozen během rakouského obléhání v roce 1792 a následně zbořen, socha upadla v zapomnění. Zachránil ji kostelník Alain Gambier, který ji mezi lety 1797 a 1802 nechal uložit v kostele svaté Kateřiny, kde však zůstala v temné boční kapli. Teprve v roce 1842 začal farář Charles Bernard usilovat o obnovu jejího kultu. Ustanovil mariánský měsíc a nechal sochu přemístit do důstojnější kaple Nejsvětější Panny Marie. Rozhodujícím momentem byla velkolepá oslava jubilea prvních zázraků v roce 1854. Během těchto oslav se podařilo „proti všem očekáváním“ získat pozemek pro stavbu nového chrámu, což umožnilo položení základního kamene ještě před koncem jubilejního týdne. Projekt zřízení diecéze V polovině 19. století nebylo Lille i přes svou velikost a rostoucí význam okolních obcí sídlem biskupství a spadalo pod arcidiecézi v Cambrai. Historicky tento stav pramenil z faktu, že v době pozdního římského císařství, kdy se biskupové usazovali v centrech jako Arras, Cambrai, Thérouanne či Tournai, Lille ještě neexistovalo. Při svém založení v 11. století pak město připadlo pod diecézi Tournai. Snahy o osamostatnění se objevily již v letech 1559–1561, kdy se Filip II. rozhodl vytvořit v Nizozemí nové diecéze jako hráz proti protestantské reformaci. Ačkoliv by hospodářský a demografický význam Lille vznik biskupství ospravedlňoval, blízkost Tournai (které tehdy přišlo o Gent a Bruggy) realizaci zabránila. Další pokusy proběhly po roce 1667 pod francouzskou nadvládou a v roce 1785, kdy intendant Charles d’Esmangart navrhl vytvoření biskupství se sídlem v Lille pokrývající oblast od Dunkerque po Saint-Amand-les-Eaux. Rozpracovaný projekt však zastavila revoluce. V roce 1790 pak byly hranice diecéze Cambrai upraveny tak, aby přesně kopírovaly nově vzniklý departement Nord. Sociální a náboženské motivy V roce 1852 debatu obnovil poslanec Charles Kolb-Bernard, vlivný mluvčí lillské vyšší buržoazie a zastánce konzervativního katolicismu. V éře průmyslové revoluce, provázené masivním přistěhovalectvím z Belgie a chudnutím dělnictva, viděl ve zřízení biskupství zásadní nástroj pro „znovukřesťanizování“ populace. Církevní autorita měla sloužit k morálnímu pozvednutí dělnické třídy a zmírnění sociálního napětí. Již v roce 1822 argumentoval Gaspard Charvet-Defrenne v městské radě, že posílení vlivu náboženství je nezbytné pro udržení pořádku: „Chceme, aby naše dílny nepadly za oběť žhářům? Chceme moudré a poslušné dělníky? Povolejme náboženství na pomoc... aby civilizovalo tuto populaci, která by se při sebemenším podnětu mohla stát ohniskem nepokojů a vzpour.“ Jazykové a ekonomické aspekty Kromě prestiže hlavního náboženského centra hrály roli i praktické důvody: Jazyková bariéra: Rozlehlá diecéze Cambrai zahrnovala dvě jazykové oblasti. V Lille a okolí žilo velké množství dělnických rodin mluvících výhradně vlámsky (v některých čtvrtích tvořili Vlámové až polovinu populace). Bylo proto žádoucí mít biskupa a klérus, kteří tento jazyk ovládají. Ekonomický přínos: Předpokládalo se, že přítomnost biskupství zvýší pohyb osob (ordinace, církevní záležitosti) a tím i příjmy města, zatímco značnou část nákladů by nesl departement a stát. Projekt výstavby katedrály Na počátku roku 1853 iniciovali Charles Kolb-Bernard a jeho bratranec, vikář Charles Bernard, vznik komise „Dílo Notre-Dame-de-la-Treille a svatého Petra“ (Œuvre de Notre-Dame-de-la-Treille et Saint-Pierre). Jejím cílem byla stavba monumentálního chrámu k poctě Panny Marie podloubí (Notre-Dame de la Treille). Komise, složená ze zástupců duchovenstva a vlivných lillských průmyslníků, od počátku koncipovala votivní kostel jako budoucí katedrálu, čímž chtěla podpořit snahy o zřízení biskupství v Lille. Pro stavbu byl za 223 000 franků zakoupen pozemek v samém srdci starého Lille na místě bývalého hradiště. V roce 1854 byla vypsána mezinárodní soutěž na projekt v novogotickém stylu, inspirovaný francouzskou gotikou první poloviny 13. století. Základní kámen položil arcibiskup z Cambrai již 1. července 1854 během jubilejních slavností, tedy ještě před výběrem konkrétního architektonického návrhu. Zadání soutěže bylo ambiciózní: vytvořit ideální středověkou katedrálu včetně veškeré výzdoby a mobiliáře. Budova na půdorysu latinského kříže měla dosahovat délky 100 až 110 metrů. Návrh musel zahrnovat jednu až dvě věže s vysokými jehlancovými střechami, tři bohatě zdobené portály, trojlodí, transept a věnec kaplí v závěru chóru. Rozpočet na hrubou stavbu byl stanoven na tři miliony franků, přičemž vnitřní dekorace a vitráže byly řešeny v samostatných položkách. Do soutěže dorazilo 41 projektů z celé Evropy. V porotě zasedli přední odborníci na středověkou architekturu, například Arcisse de Caumont nebo August Reichensperger. V březnu 1856 byli vyhlášeni vítězové: první dvě místa obsadili Angličané (William Burges, Henry Clutton a George Edmund Street), zatímco nejúspěšnější Francouz Jean-Baptiste Antoine Lassus skončil až třetí. Komise se však zdráhala svěřit stavbu britským architektům anglikánského vyznání. Člen poroty, otec Arthur Martin, proto prosadil vznik stavebního výboru, který měl vítězný projekt „pofrancouzštit“. Vypracováním nového návrhu, který by zachoval základní rysy vítězného díla, ale přizpůsobil jej francouzskému vkusu, byl pověřen právě otec Martin spolu s místním architektem Charlesem Leroyem. Navzdory britským protestům schválila komise koncem roku 1856 „výbor pro realizaci plánů“ složený z otce Martina, abbé Victora Godefroy a Charlese Leroye. Po náhlé smrti otce Martina a odstoupení Godefroyho převzal plnou zodpovědnost za stavbu Charles Leroy. Ten projekt dále upravil, dodal mu na monumentalitě a přiblížil jej svému vlastnímu soutěžnímu návrhu, který se inspiroval katedrálou v Amiens. Tyto změny sice zajistily uznání odborníků na „archeologickou gotiku“, ale zároveň dramaticky zvýšily náklady – z původních 4,5 milionu franků na výsledných 16,5 milionu. Výstavba budovy Práce byly zahájeny 9. června 1856 položením druhého „základního kamene“. Stavba začala budováním chóru, ale brzy se ukázala být náročnější, než se předpokládalo. Vlhkost půdy si vyžádala hluboké výkopy a vybudování rozsáhlé krypty, s čímž se původně nepočítalo, což značně zatížilo rozpočet komise. Základy chóru byly dokončeny v únoru 1857 a 4. června 1859 vysvětil arcibiskup z Cambrai, René-François Régnier, kaple v kryptě. Nedostatek finančních prostředků však tempo prací zpomalil; výnosy ze sbírek klesaly a komisi se nedařilo získat veřejné dotace. V roce 1861 vynesla loterie, od níž se původně očekávalo 1,5 milionu franků, pouze 170 000 franků. Od roku 1863 byly nabízeny „pamětní kameny“ určené do krypty, které si kupovaly především bohaté rodiny z Lille (často za nejvyšší sazbu 10 000 franků). Přesto příjmy nestačily na pokrytí deficitů a bylo nutné přistoupit k půjčkám. V roce 1868 byly zdi chóru dostatečně vysoké pro osazení provizorní střechy a v červenci 1869 byl chór slavnostně otevřen za účasti apoštolského nuncia Flavia Chigiho. Finanční a personální krize (1870–1889) K finančním potížím se přidaly napjaté vztahy mezi komisí a architektem, což v roce 1870 vedlo k téměř úplnému zastavení prací. Jediným pokrokem v této době byla narychlo postavená cihlová zvonice (campanile) vysoká 35 metrů (květen–červen 1874), určená pro zvony darované při příležitosti korunovace sochy Panny Marie z Treille. V roce 1875 se komise rozhodla ukončit spolupráci s architektem Charlesem Leroyem. Pokračování stavby měl převzít Jean-Baptiste Bethune, ale Leroy odmítl vydat své plány. Následný soudní spor skončil až v roce 1880 po Leroyově smrti, kdy jeho synové plány postoupili. V té době však byla prioritou místní buržoazie výstavba katolické univerzity a katedrála zůstala „u ledu“, přičemž na staveništi pracovali pouze sochaři. Období rychlého postupu (1889–1913) Nová etapa začala v roce 1889 pod vedením Henriho Bernarda a Camilla Féron-Vraua. V roce 1893 se prací ujal architekt Paul Vilain. Byla vybudována osová kaple a následně rychle přibývaly i další věncové kaple, financované zejména osobními dary Camilla Féron-Vraua (v průměru 100 000 franků ročně). V letech 1904 až 1908 byly postaveny přímé úseky chóru a boční kaple. Po smrti Camilla Féron-Vraua v roce 1808 se však rozpočet opět ocitl v krizi, což vedlo k prodloužení prací na sakristii, která byla dokončena až v červnu 1913. Meziválečné období a využití betonu Stavbu přerušila první světová válka a po ní postupovala jen pomalu. V roce 1922 začaly práce na transeptu (severní část 1925–1928, jižní 1929–1934). V roce 1935 muselo diecézní sdružení odkoupit část katedrály od silně zadlužené akciové společnosti, aby mohlo začít s výstavbou hlavní lodi. Z úsporných důvodů bylo rozhodnuto o použití železobetonu pro stěny a klenby a o maximálním zjednodušení konstrukce. V roce 1941 byly práce obnoveny, aby byla loď zabezpečena před nepřízní počasí. Provizorní zastřešení získala loď v roce 1947 a 1. června téhož roku byla slavnostně otevřena za přítomnosti Angela Roncalliho (budoucího papeže Jana XXIII.). Redukce projektu a moderní podoba Původní velkolepý plán nebyl nikdy plně realizován. V roce 1954 bylo rozhodnuto o snížení výšky kleneb a nahrazení vysokých oken pásem oken o výšce 3,5 metru. Horní části stavby byly dokončeny až v roce 1975. Původní návrh západního průčelí s rozetou a dvěma věžemi byl oficiálně opuštěn v roce 1991. V 60. letech byl styl stavby považován za zastaralý; průvodce Guide Bleu ji v roce 1966 označil za „monumentální gotický pastiš bez architektonického zájmu“. V 70. letech se dokonce uvažovalo o demolici tohoto „kamenného pahýlu“ obklopeného parkovištěm. Diecéze však demolici odmítla, protože by byla dražší než dokončení stavby. V 80. letech se objevilo několik návrhů na řešení chybějícího průčelí, včetně kontroverzního plánu na desetipatrovou kancelářskou budovu, který však vyvolal vlnu protestů. Dokončení západního průčelí Po více než století úsilí o výstavbu byla demolice pro diecézi nepřijatelná i z ekonomických důvodů – náklady na zbourání by pravděpodobně převýšily náklady na dokončení stavby. Na začátku 80. let, kdy město zahájilo renovaci čtvrti Vieux-Lille, navrhlo několik architektů (např. Jean Pattou, Guy Jourdain či Maurice Salembier) různá řešení, jak nahradit provizorní čelní stěnu. V roce 1986 navrhl Pierre-Louis Carlier výstavbu desetipatrové administrativní budovy, která by zároveň tvořila fasádu katedrály. Diecéze projekt z úsporných důvodů uvítala, ale po vlně veřejných protestů od něj musela upustit. V roce 1990 byl stejný architekt oficiálně pověřen tehdejším biskupem Jeanem Vilnetem k vypracování nového projektu. Pierre-Louis Carlier se spojil s umělcem Ladislas Kijno, autorem velké rozety, a inženýrem Peterem Ricem, který navrhl nosnou konstrukci. Jejich společný návrh diecézní sdružení v roce 1991 přijalo. Celkové náklady dosáhly 40 milionů franků; polovinu částky pokryly dary od jednotlivců a firem (prostřednictvím sdružení založeného v roce 1994 podnikatelem Dominiquem Roquettem), zbytek financovalo biskupství. V roce 1994 byla také vypsána soutěž na zhotovení hlavního portálu. Vítězem se stal Georges Jeanclos, který portál realizoval v letech 1996 až 1997. Práce byly završeny o dva roky později a novou fasádu 19. prosince 1999 slavnostně vysvětil biskup Gérard Defois. Od 2. března 2009 je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Status a správa Na rozdíl od většiny ostatních francouzských katedrál není ta v Lille majetkem státu ani místní samosprávy. Původně vznikla jako soukromá votivní kaple ve vlastnictví soukromé komise, která se v roce 1875 transformovala na akciovou společnost. Přestože v roce 1904 získala titul Bazilika minor, neměla status farního kostela. Díky tomu se jí nedotklo znárodňování církevního majetku po přijetí zákona o odluce církve od státu v roce 1905. Katedrálou se stala v roce 1913 a následně byla v letech 1935 a 1974 postupně převedena do vlastnictví diecézního sdružení (Association diocésaine de Lille), které ji spravuje dodnes. Úsilí o získání právního statusu Již od počátku výstavby se komise snažila zajistit budově oficiální status, který by umožnil čerpat dotace od města, departementu i státu a legálně přijímat dary či dědictví. V letech 1859 až 1864 bylo arcibiskupovi v Cambrai zasláno několik memorand s žádostí o uznání za farní kostel, filiální kostel či pomocnou kapli. Žádná z těchto snah však neuspěla. Komise dosáhla pouze jmenování vlastního kaplana v roce 1866 (abbé Legrand Josson, od roku 1869 nahrazen Françoisem Quentinem), kterého musela sama platit. Koncem roku 1869 pak arcibiskup zřídil církevní radu (conseil de fabrique), v níž zasedal farář od svatého Štěpána, kaplan a tři členové komise. Tato rada však měla pouze omezené pravomoci – směla spravovat jen drobné příjmy z pronájmu židlí, sbírek a milodarů. Její postavení navíc zůstávalo neoficiální. Arcibiskup tehdejší situaci přirovnal k „majiteli zámku a jeho soukromé zámecké kapli“, kterému sice vše patří, ale nemá veřejnoprávní uznání. V březnu 1875 se proto komise transformovala na akciovou společnost, aby mohla legálně přijímat odkazy z pozůstalostí. Přestože se v roce 1882 zvažovalo administrativní připojení k farnosti sv. Štěpána, Charles Kolb-Bernard se proti tomu ostře ohradil. Později, v roce 1891, se Camille Féron-Vrauovi podařilo prosadit jmenování dalších dvou kaplanů. Prvního oficiálního titulu se katedrála dočkala až 7. října 1904, kdy ji papež Pius X. povýšil na baziliku minor. Tím získala status poutního kostela, stále však nikoliv status farní. Právě tento chybějící farní status paradoxně ochránil budovu před dopady zákona o odluce církve od státu z roku 1905. Definitivní změna nastala 25. října 1913, kdy se bazilika stala katedrálou nově vzniklé lillské arcidiecéze. Vznik lillské arcidiecéze V desetiletích následujících po zahájení stavby katedrály se Lille stalo jedním z hlavních center francouzského katolicismu. V roce 1871 zde vznikl aktivní katolický výbor a v letech 1874–1877 byla založena katolická univerzita s pěti fakultami. Přesto se projekt na zřízení vlastního biskupství dlouho nedařilo prosadit. Nepomohla ani tisková kampaň abbého Julese-Augusta Lemira z roku 1892, která vedla k oficiálnímu vyjádření přání severofrancouzských katolíků po vzniku samostatné diecéze. Zásadní obrat přinesl až zákon o odluce církve od státu z roku 1905, díky němuž stát ztratil pravomoc zasahovat do vymezování církevních území. V roce 1909 publikoval kanovník Vandame zprávu, v níž poukazoval na neudržitelnost správy tak rozsáhlého území s téměř 1,9 miliony obyvatel. Tyto argumenty ve stejném roce podpořil Édouard Hautcœur ve svém memorandu o nezbytnosti vzniku nových diecézí v severní Francii. Proti se však ostře postavil François Delamaire, arcibiskup-koadjutor v Cambrai. Ve své zprávě odmítl snahy o rozdělení diecéze a zastánce lillské samostatnosti obvinil z „lillského šovinismu“ a „megalomanie“. Lillští aktivisté však měli silnou podporu v Římě, kde se prezentovali jako hráz proti vzmáhajícímu se modernismu, který tehdy ztělesňoval právě abbé Lemire, dlouholetý poslanec za departement Nord. V roce 1912 padlo v Římě rozhodnutí zřídit generální vikariát pro obvody Lille, Dunkerque a Hazebrouck pod vedením pomocného biskupa z Cambrai sídlícího v Lille, kterým se stal kanovník Alexis-Armand Charost. K definitivnímu osamostatnění přispěla v červenci 1913 náhlá smrt Françoise Delamaira, čerstvě jmenovaného arcibiskupa v Cambrai. Lillská diecéze byla oficiálně zřízena 25. října 1913 bulou Consistoriali decreto. Bazilika Notre-Dame-de-la-Treille se stala její katedrálou a Alexis-Armand Charost jejím prvním biskupem. K další významné změně došlo v roce 2002 při reorganizaci francouzských církevních provincií. Tehdy se hranice provincií začaly více shodovat s hranicemi administrativních regionů, ale provincie Cambrai zůstala beze změny. Teprve 30. března 2008 byla na základě apoštolské konstituce lillská diecéze povýšena na metropolitní arcibiskupství. Pod jeho autoritu dnes spadají diecéze v Arrasu a Cambrai. Sedmý lillský biskup, Laurent Ulrich, se tak stal prvním arcibiskupem a Notre-Dame-de-la-Treille metropolitní katedrálou. Duchovní správa katedrály Až do vzniku samostatné diecéze zajišťovali provoz chrámu Notre-Dame-de-la-Treille pouze kaplani, jejichž počet v roce 1912 dosáhl pěti. Zřízení biskupství se stalo příležitostí k obnovení kapituly, která měla navázat na tradici mocné kapituly u kolegiátního kostela sv. Petra, založené v 11. století flanderským hrabětem Balduinem V. a zaniklé v roce 1790. Katedrální kapitulu u Notre-Dame-de-la-Treille ustanovil papež Pius X. a v dubnu 1914 ji slavnostně uvedl do úřadu první lillský biskup Alexis-Armand Charost. Kapitula měla sloužit jako poradní sbor biskupa a „strážce tradice a čistoty doktríny“, pověřený veřejnou liturgickou modlitbou jménem celé diecéze. Podle stanov z roku 1924 tvořil kapitulu děkan (jmenovaný papežem, nejvyšší hodnostář po biskupovi) a patnáct sídelních kanovníků jmenovaných biskupem. Existovaly také tituly čestných kanovníků pro externí osobnosti, které však neměly hlasovací právo. Prvním děkanem byl Henri Delassus, po němž následovali Henri Frémaux a Henri Vandame – oba se významně podíleli na návrhu ikonografie katedrály. Po útlumu v 90. letech 20. století nechal kapitulu v roce 2002 (po dokončení katedrály) obnovit biskup Gérard Defois. Její hlavní misí je dnes zajišťování každodenních bohoslužeb v katedrále. I jako poutní bazilika a sídelní kostel biskupa zůstávala Notre-Dame-de-la-Treille chrámem bez vlastních farníků. Otázka přidružení farnosti ke katedrále se vracela opakovaně, ale narážela na řadu námitek: od obtížného slaďování biskupských obřadů s běžným farním provozem přes nehostinnost rozestavěné stavby (zejména v zimě) až po obavu, že by po vzniku farnosti ustaly celodiecézní sbírky na dostavbu katedrály. Duchovní život a organizaci kultu proto dostal na starosti rektor, jmenovaný biskupem z řad členů kapituly. Ačkoliv bez farnosti titul „faráře“ fakticky neodpovídal skutečnosti, rektor jej oficiálně používal. Neměl však k dispozici ani farní komunitu, o kterou by se mohl opřít, ani běžné farní příjmy ze štoly (křty, svatby, pohřby), z nichž by bylo možné financovat provoz katedrály. Diecézní biskupové V období mezi založením diecéze a dokončením katedrály se v jejím čele vystřídalo šest biskupů. První dva, Alexis-Armand Charost (v úřadu do roku 1920) a Hector Quilliet (do roku 1928), se plně ztotožnili s ambiciózním ikonografickým programem katedrály, který odrážel křesťanské myšlení ukotvené v mýtizované minulosti. Oba byli zastánci nekompromisních postojů, měli blízko k hnutí Action française a ostře vystupovali proti všem formám modernismu. Přestože Charost vznik křesťanských odborů povolil, jeho nástupce Quilliet je toleroval jen s velkou nevolí, neboť čelily nevybíravým útokům textilního průmyslového konsorcia, které v roce 1919 založil Eugène Mathon. Charostovo působení, poznamenané první světovou válkou, však zůstává v paměti také díky jeho vlastenectví a odvaze, díky níž se mu podařilo zachránit zvony katedrály Notre-Dame-de-la-Treille před německými rekvizicemi. Teprve za biskupa Quillieta byly poválečné práce na katedrále obnoveny stavbou transeptu. Třetí lillský biskup, Achille Liénart (v úřadu 1928–1968), nepředstavoval revoluční změnu, ale spíše vývoj v duchu encykliky Rerum novarum (1891) Lva XIII., na niž navázal Pius XI. Liénart pocházel z místní měšťanské rodiny a proslul jako „dělnický kardinál“ – morálně i finančně podpořil stávkující v Halluinu (1928–1929) a následně rozvíjel specializovanou Katolickou akci. I přes svou pověst sociálního katolíka nechal Liénart při oslavách zasvěcení Lille Panně Marii (1934) vyzdobit katedrálu standartami starých městských cechů. Během druhé světové války, v souladu s postojem tehdejší církevní hierarchie, podporoval Vichistický režim, byť odmítal nucené pracovní nasazení. Po válce v Římě obhajoval hnutí dělnických kněží, zatímco v 60. letech se stal propagátorem ekumenismu. Dostavba katedrály pro něj zůstala po celou dobu prioritou. Právě Liénart rozhodl o odkoupení katedrály diecézním sdružením od soukromé společnosti Œuvre de Notre-Dame-de-la-Treille, aby mohl být projekt dokončen. Pod jeho vedením diecéze upustila od původního, nerealisticky velkorysého plánu Charlese Leroye a v roce 1961 schválil skicu nové fasády od Michela Vilaina, jejíž realizace však byla odložena. Čtvrtý biskup, Adrien Gand (v úřadu do roku 1983), se musel potýkat s náboženskou krizí po roce 1968, na kterou byl podle dobových svědectví jen málo připraven. Jako bývalý duchovní dělnické a občanské Katolické akce se v 80. letech angažoval v hnutích na obranu imigrantů. V roce 1973 zahájil údržbu a dostavbu horních částí budovy jako reakci na návrhy na demolici katedrály a v roce 1983 podal první žádost o její památkovou ochranu. Pátý biskup, Jean Vilnet, provedl restrukturalizaci farností a jejich slučování. Od začátku svého episkopátu považoval dokončení chrámu za klíčový úkol. V roce 1990 definitivně rozhodl o podobě moderního průčelí a dovedl celý projekt do finále. Katedrálu však slavnostně otevřel až jeho nástupce Gérard Defois v roce 1999, který o tři roky později úspěšně dokončil proces zapsání stavby mezi historické památky. Architektura Katedrála Notre-Dame-de-la-Treille je nesourodým dílem, které v sobě zrcadlí složité okolnosti svého vzniku. Její krátké, ale paradoxní dějiny propojují nadšení křesťanské buržoazie 19. století pro mýtizovanou středověkou architekturu se snahou několika vlivných lillských rodin oživit zapomenutý náboženský kult. Monument vytesaný do kamene měl být pro své tvůrce symbolickou odplatou za Francouzskou revoluci a zároveň politickým projektem průmyslových elit, které v něm hledaly odpověď na tehdejší sociální otázku. Archeologické ambice podložené učenou ikonografií se zde zhmotnily v podobě, která přímo odrážela dobové společenské spory. Sen o „ideální katedrále“ jakožto celistvém uměleckém díle, který nebyl v původním rozsahu nikdy realizován, se v průběhu let stával spíše terčem posměchu a opovržení, což v jednu chvíli dokonce ohrozilo samotnou existenci stavby. Napodobování minulosti však bylo v rukou řemeslníků a umělců, kteří neváhali využít tehdy dostupné moderní materiály i technologie v honbě za dokonalým vyjádřením křesťanského umění. Ve výsledku se tak v architektuře chrámu neoddělitelně pojí sentimentální „sulpiciánský styl“ 19. století se sakrálním uměním století dvacátého, přičemž druhý jmenovaný směr ten první v podstatě vnitřně popřel. Exteriér Katedrála spočívá na polozapuštěné kryptě, která se rozkládá pod celou plochou stavby a tvoří vysoký pískovcový sokl. Vzhledem k tomu, že výstavba probíhala postupně od východu k západu a každá část byla dokončena dříve, než se začalo s další, zrcadlí se v budově technologický vývoj uplynulých 150 let. Ve 20. letech 20. století byly tradiční kamenické postupy postupně opuštěny ve prospěch moderních metod, zejména s využitím oceli a betonu. Zdivo chóru a kaplí tvoří modrý kámen z belgického Soignies, zatímco sochařská výzdoba (včetně portálů transeptu) je vytesána z vápence z Tercé nebo Brauvilliers. Naproti tomu transept a hlavní loď jsou již postaveny z betonu s vnějším obkladem z modrého kamene. Horní partie byly následně vyzděny z cementu namísto původně plánované kamenné křížové lomené klenby. Průčelí pak využívá nejmodernější technologie konce 20. století. Střechy jsou kryty břidlicí z oblasti Angers. Hlavní průčelí Po dlouhá desetiletí tvořila průčelí katedrály pouze provizorní stěna ze dřeva a cihel. Současné průčelí, jehož autorem je architekt Pierre-Louis Carlier, bylo slavnostně otevřeno v roce 1999. Realizace probíhala pod vedením architekta Raymonda Pâquese a byla technicky optimalizována inženýry firmy Eiffel. Konstrukčně se jedná o „plášť“ z modrého kamene (ze Soignies) upevněný na kovové konstrukci. Centrální část tvoří 30 metrů vysoký lomený oblouk, který je zcela nezávislý na zbytku budovy. Je sestaven z betonových bloků, jejichž proměnlivá orientace vytváří skořepinový objem. Tato plocha je osázena 110 deskami portugalského mramoru o tloušťce 28 mm, které podpírá subtilní ocelová konstrukce navržená Peterem Ricem. Mramorové panely byly vybrány a uspořádány tak, aby při pohledu z interiéru jejich červené žilkování směřovalo vzhůru. V protisvětle tak vytvářejí obraz, který tehdejší biskup Jean Vilnet přirovnal k „Veroničině roušce“ či „hořícímu keři“, jehož zář je nejintenzivnější u paty oblouku. Po stranách centrální části pak kovové prvky vsazené do kamene vykreslují další dva lomené oblouky. V hlavním oblouku je zasazeno kruhové vitrážové okno o průměru 6,5 metru od Ladislasa Kijna, tvořené 20 deskami z tvrzeného skla v nerezovém rámu. Náměty Umučení a Zmrtvýchvstání jsou zde ztvárněny skrze tvář Krista v hrobě, z něhož vychází světlo kříže. Kompozice však obsahuje i neobvyklé prvky: holubici v trojúhelníku Nejsvětější Trojice, kosmonauta, UFO vedle Jesseho stromu, víno stékající po tváři „nového člověka“ či vzorec E=mc². Na vnější straně rozety plastické reliéfy zobrazují sochu Notre-Dame de la Treille, kalich, hrozny, klíč svatého Petra, velikonočního beránka, rybu s monogramem ICHTYS či lillskou radnici. Dílo nese podpis v podobě otisků tří dlaní (včetně autorovy) v zemi pod hrobem, což odkazuje na pravěké jeskynní malby. Hlavní portál, vysoký 5 metrů, vytvořil z bronzu a skla sochař Georges Jeanclos. Výzdoba pracuje s motivem vinné révy, v níž je zachyceno třicet skupinek spáčů, zatímco na středovém pilíři stojí Panna Maria s otevřenou náručí. Dva boční portály dokončila Maya Salvado Ferrer podle skic předčasně zesnulého Jeanclose. Transept Transept (příčná loď) působí velmi masivním dojmem a je zpevněn robustními nárožními opěrnými pilíři, které zdobí prázdné tabernákly s jehlancovými vížkami. Každé rameno transeptu má na západní straně dvě boční okna a na východní straně jedno. V průčelí transeptu pak dvě okna rámují portál zakončený vimperkem. Na vrcholcích jsou vytesány propletené iniciály: na severní straně „SJ“ pro svatého Josefa a na jižní „SE“ pro svatého Euberta. Oba portály mají shodnou kompozici. Centrální pilíř (trumeau) nese sochu světce, jemuž je portál zasvěcen. V ústupkovém ostění je umístěno šest soch ve formě sloupů (sochy-sloupy). Tympanon je členěn do tří rejstříků (pásů), které doplňují tři řady archivolt se čtyřiceti dvěma postavami. Vnější archivolta je zdobena rostlinným dekorem. Severní portál Severní portál, dokončený v roce 1934, je zasvěcen svatému Josefovi, „zvláštnímu ochránci díla“. Vzhledem ke své severní orientaci je pojat jako portál „předobrazů“ (prefigurace) a věnován Starému zákonu. Sochařskou výzdobu provedl Léon Carlier, hlavní sochař katedrály, za asistence Augusta Gerreina. Figury na tympanonu a archivoltách jsou vytesány z vápence z Brauvilliers. Na středovém pilíři stojí socha svatého Josefa s malým Ježíšem, který žehná a drží otevřenou Bibli. Po stranách jsou umístěny sochy patriarchů: Melchisedecha, Enóše, Adama, Ábela, Noeho a Árona. Tympanon vytváří paralelu mezi oběma Zákony. V dolní části zobrazuje výjevy ze života starozákonního Josefa (syna Jákobova), zatímco horní část patří svatému Josefovi z evangelií: Dolní část: Josef prodaný bratry do Egypta, Josef odmítající Putifarovu ženu, Josef vykládající faraonovy sny a Josefovy sýpky, které zachránily lid před hladem. Střední část: Útěk svaté rodiny do Egypta, Josefova čistota jakožto strážce Marie, Josef přijímající ve snu tajemství Vtělení a Josef bdící nad Ježíšem, který rozdává obilné klasy. Horní hrot tympanonu pak oslavuje světcovu slávu. Archivolty nesou čtyřicet dvě postavy. Čtyřicet z nich představuje Kristovy předky od krále Davida podle genealogie v Matoušově evangeliu. Dvě krajní figury pak symbolicky staví do kontrastu Triumfující Církev (Ecclesia) a poraženou Synagogu (Synagoga), která má zavázané oči, zlomenou korouhev a vypadávají jí desky Desatera. Jižní portál Jižní portál, slavnostně otevřený v roce 1938, je zasvěcen svatému Eubertovi, „apoštolu Lille“ a druhému patronovi města. Vzhledem k jižní orientaci je portál věnován šíření křesťanské víry v regionu a tématům Nového zákona. Na rozdíl od severního portálu je toto dílo výsledkem spolupráce mnoha umělců: Robert Coin vytvořil sochy-sloupy včetně podstavců a baldachýnů, Maurice Ringot je autorem tympanonu, Fernand a Madeleine Weertsovi vytesali 28 soch pro vnější a střední archivoltu a Auguste Gerrein vytvořil 12 soch pro vnitřní archivoltu (čtyři z nich po jeho smrti v roce 1937 dokončil Louis Ball). Na středovém pilíři stojí socha svatého Euberta vytesaná ze čtyřtunového bloku kamene. Po stranách jsou umístěny sochy dalších věrozvěstů a světců spojených s regionem: Eleutherius, Quintin, Piat, Svatý Chrysolus, Martin a Svatý Eligius. Tympanon zobrazuje v dolní části Eubertovo povolání k misii, posmrtné zázraky, které jsou mu připisovány, a světcův hrob, na němž podle legendy vyrostla lípa. Střední část znázorňuje nález a potvrzení pravosti jeho těla biskupem z Tournai v roce 1230 a následný přenos relikvií do kolegiátního kostela kostel Saint-Pierre de Lille. Horní část tympanonu oslavuje světcovu apoteózu. Stejně jako u severního portálu nesou archivolty 42 postav. Zde však představují mučedníky z dob prvních deseti pronásledování křesťanů (54–305), seřazené chronologicky a vybrané podle sbírky relikvií v pokladu katedrály. Významným detailem je postava svatého Achilla (vlevo nahoře na vnější archivoltě), kterému umělec vtiskl podobu tehdejšího lillského biskupa Achilla Liénarta. Chórové kaple Každá z paprskových kaplí má samostatnou, výrazně protaženou valbovou střechu se čtyřmi střešními rovinami. Kaple od sebe oddělují dvouúrovňové opěrné oblouky s pilířem, které zdobí fiály (tabernákly) vztyčené nad 2,15 metru dlouhými chrliči v horní úrovni. V těchto fiálách čtyř apsidálních kaplí je umístěno dvanáct celofigurových soch od Édouarda Buisina. Postavy odkazují k zasvěcení jednotlivých kaplí: Kaple svatého Karla Dobrého: svatý Knut, Adéla Flanderská a Petr Poustevník. Kaple svaté Anny: svatý Jáchym, svatá Ismérie (sestra svaté Anny) a Rút (matka Obéda). Kaple svatého Jana: svatý Polykarpos, Elékté (příjemkyně Druhého listu Janova) a Gaius (příjemce Třetího listu Janova). Kaple svaté Jany z Arku: Jacques d'Arc, Isabelle Rommée (matka Jany z Arku) a papež Kalixt III. Opěrné oblouky zůstaly nedokončeny a nad bočními kaplemi nepřesahují úroveň druhého pole. Horní okna doplňuje otevřený ochoz s parapetem, který spočívá na mohutné zkosené římse. Výzdoba a střecha Hřeben osové kaple korunuje 3,30 metru vysoká měděná socha archanděla Gabriela, zvěstovatele Božího mateřství Panny Marie. Sochu zhotovila v roce 1897 dílna Trioullier podle návrhu Édouarda Buisina. Ocelový krov kaple kryje břidlicová střecha s hřebenem z tepané mědi, který časem získal typickou zelenošedou patinu. Střídají se na něm motivy lilie z lillského znaku, flanderského lva a Mariiny růže, rovněž z dílny Trioullier. Po obvodu dvanácti opěrných pilířů jsou umístěny fiály s dalšími chrliči. V nich se nacházejí andělé z tercéského kamence s rozepjatými křídly (autor É. Buisine), kteří na stuhách nesou nápisy s ctnostmi Panny Marie. U vrcholů schodišťových věžic, na rozhraní paprskových kaplí, jsou umístěny sochy vola (symbol evangelisty Lukáše) a orla (symbol evangelisty Jana, adoptivního syna Mariina). Tyto skulptury vytesal Désiré Mannier ze soignieského kamene podle Buisinových návrhů. Kapitulní síň Kapitulní síň se nachází jihovýchodně od chóru a s katedrálou ji spojuje jediné dokončené křídlo křížové chodby. Stavba se vyznačuje dvěma štíty zdobenými kraby a vrcholovými kyticemi. Na západní straně štít prolamuje malá rozeta, zatímco na východní straně se nachází triplet zasazený do lomeného oblouku, nad nímž je rovněž umístěna rozeta. Budova zůstala nedokončená; na jižní straně ji uzavírá stěna z bílého kamene, která měla podle původních plánů sloužit pouze jako vnitřní příčka. Zvonice svatého Mikuláše Zvonice svatého Mikuláše (kampanila) stojí naproti jižnímu portálu. Byla narychlo postavena z cihel s občasným použitím kamene na základech hlubokých sotva jeden metr, aby mohla pojmout zvony darované kostelu u příležitosti slavnostní korunovace zázračné sochy 21. června 1874. Stavba dosahuje výšky 35 metrů a je členěna do čtyř podlaží. První tři patra jsou slepá, zatímco poslední úroveň prolamují sdružená okna a zvukové otvory (žaluzie), nad nimiž jsou umístěny ciferníky hodin. Čtveřice trojúhelníkových štítů nese terasu s dřevěným zábradlím. Vnitřní uspořádání pater: První patro: válec s hracím mechanismem a klaviatura zvonkohry (instalatována v roce 1924). Druhé patro: tři nejvýše laděné zvony a zvonkohra tvořená 42 zvony (z nichž jeden v současnosti chybí). Třetí patro: tři nejhlubší zvony. Ačkoliv byla zvonice zamýšlena pouze jako provizorní stavba, za svou existenci vděčí skutečnosti, že byla definitivně opuštěna výstavba plánovaného dvouvěžového průčelí katedrály. Interiér Interiér katedrály na půdorysu latinského kříže dosahuje délky 110 m. Šířka v transeptu (příčné lodi) činí 54 m, v úrovni chóru 38,80 m a v hlavní lodi 26,40 m. Hlavní loď o šesti klenebních polích doplňují boční lodě, které však postrádají kaple. Transept je lemován postranními loděmi na východní i západní straně; každé rameno tvoří tři pole obklopující čtvercové křížení. Zatímco v severním křídle je umístěna kaple, zamýšlený protějšek v jižním křídle nebyl nikdy realizován. Chór se skládá z pěti přímých polí a pětibokého závěru. Obklopuje jej ochoz (ambit), z něhož se otevírají čtyři polygonální apsidové kaple a jedna hlubší kaple osová. Dvě obdélníkové boční kaple jsou situovány po stranách před polygonálními kaplemi. Vertikální členění Vnitřní stěny jsou členěny do tří úrovní, přičemž pouze první dvě odpovídají původnímu projektu: Přízemí: Pilíře v hlavní lodi tvoří silné kruhové jádro s obkladem ze čtyř nosných sloupů a čtyř dekorativních přípor, které nesou lomené arkády. Sloupy i přípory jsou zakončeny hlavicemi, s výjimkou přípor směřujících do lodi, které pokračují přes prstencové svorníky až ke klenbě. Triforium: Druhou úroveň odděluje římsa s dvojitou řadou rostlinného dekoru. Pouze v posledním poli tvoří triforium dvojice sdružených oken s lomenými oblouky na příporách, vepsaných do většího lomeného oblouku s centrálním okulem. Horní úroveň: Bazilikální okna, která měla mít původně stejnou výšku jako arkády v přízemí, byla výrazně redukována. Tvoří je skupiny čtyř lancetových oken zapuštěných do mělkých obdélníkových nik s prolamovaným zábradlím. Celý prostor zakrývá lomená valená klenba s pasy, která v hřebeni dosahuje výšky 32 m. Ikonografie a výzdoba Podle záměru zakladatelů měla být koncepce i dekorace budovy výsledkem jednotné vize. Původní ikonografický program navržený architektem Charlesem Leroyem však byl při výstavbě kaplí z většiny opuštěn. Realizovaná podoba z přelomu 19. a 20. století (autoři Henri Delassus a Henri Vandame) odráží tehdejší politické postoje katolických výborů. Ty stavěly církev a monarchii do centra společnosti jako protiklad k nastupující sekulární republice, laicizaci školství a vzestupu socialismu v regionu. Z náboženského hlediska byli Delassus a Vandame zastánci integrálního katolicismu a usilovali o to, aby katedrála sloužila jako „otevřená Bible“. Tato jednota je patrná v celém dekorativním programu zahrnujícím vitráže, nástěnné mozaiky, dlažbu i liturgický mobiliář. Plně se však projevila pouze v kaplích, neboť celkový plán doznal po smrti abbého Vandameho v roce 1937 mnoha změn. Chór Chór je nejstarší částí katedrály a prošel několika úpravami. Současná podoba pochází z roku 1999, kdy diecézní komise pro sakrální umění rozhodla o novém uspořádání v rámci dokončení a slavnostního otevření celé katedrály. Presbytář (sanktuárium) se nachází v křížení lodí a je vyvýšen o pět stupňů, které jsou včleněny do patic křížových pilířů. Prostor o rozloze 100 m² pokrývá mramorová dlažba. V jeho centru stojí osmiboký oltář z pozlaceného bronzu zdobený červeným smaltem o průměru 1,5 m. Autorem díla, které nahradilo původní oltář z bílého mramoru, je sochař Philippe Stopin. Oltář je pokryt brokátovými prvky a na jednotlivých stěnách nese jemně zvlněné reliéfy symbolizující vodu jako pramen života. U severovýchodního pilíře je na dalším stupni umístěna katedra (biskupský stolec) z červeného pískovce se znakem arcibiskupa. Stejný autor, Philippe Stopin, vytvořil i ambon u jihovýchodního pilíře, který je vyvýšen o dva stupně a zdoben tepanou a leštěnou bronzovou Áronovou holí. Za ambonem je instalována tapisérie od Yvese Millecampse (tkaná v Aubussonu) s motivem hořícího keře. Nad celým prostorem visí monumentální ocelový lustr o hmotnosti 800 kg a výšce 10 m, inspirovaný motivem loubí (treille), jehož autorem je Alban Behagle. Chórové lavice a okna Po stranách chóru je umístěno dvanáct chórových lavic vyrobených firmou Buisine v letech 1928–1930. Jsou zdobena figurálními výjevy od sochaře Fernanda Weertse pod názvem „Báseň k oslavě Panny Marie“. Vyobrazení zahrnují: Šířitele mariánského kultu: např. sv. Gabriel, sv. Alžběta, svatý Dominik, Šimon Stock, Ludvík XI. či sv. Kateřina Labouré. Teology mariánských dogmat: sv. Atanáš, Cyril Alexandrijský a Pius IX. Autory mariánských antifon: sv. Venantius Fortunatus, Heřman z Reichenau, Adhémar z Le Puy, Inocent III. a sv. Bernardin Sienský. Iniciátory mariánských svátků a procesí: Dionýsios Areopagita, papež Gelasius I., Jan Duns Scotus, Urban VI., Sergius I., Markéta II. Flanderská, Filip III. Dobrý, Ludvík XIII. a Ludvík XIV. Řezbářská výzdoba obsahuje rovněž výjevy zázraků spojených s Pannou Marií z Treille. Sklopná sedadla (miserikordie) jsou zdobena alegoriemi sedmi hlavních hříchů a různých lidských neřestí. Devět vitráží v horní části chóru, vytvořených v letech 1955–1956 podle návrhů Pierra Turpina, zobrazuje Krista obklopeného osmi apoštoly. Kaple v chóru Ambit (ochoz) kolem chóru se otevírá do sedmi kaplí: dvou postranních obdélníkového půdorysu, čtyř polygonálních (osmibokých o sedmi stranách) a jedné hlavní osové kaple, která se skládá ze čtyř přímých polí a je zakončena sedmibokým závěrem. Skutečná originalita těchto prostor spočívá v jejich bohaté mozaikové výzdobě na stěnách i podlahách. Tato výzdoba, jejímž cílem bylo mimo jiné podnítit štědrost věřících, zapadá do širšího hnutí obrody mozaiky v sakrálním umění. To započalo v roce 1884 v bazilice Notre-Dame de Fourvière a vrcholilo ve 30. letech 20. století v bazilice svaté Terezie z Lisieux. Ikonografický program navrhli kaplani Delassus a Vandame, samotnou realizaci provedla firma Ludwig Oppenheimer Ltd z Manchesteru a instalaci zajistil Louis Coilliot pod odborným dohledem Paula Vilaina. Kaple svatého Josefa Kaple svatého Josefa, patrona otců rodin a pracujících, byla dokončena v roce 1908. Je zasvěcena Josefu především jako patronu celé církve, jak jej oficiálně vyhlásil papež Pius IX. 8. prosince 1870. Ikonografické pojetí, které propojuje duchovní a světský rozměr, odráží ultramontanismus a legitimismus jejích tvůrců. V centru nástěnné mozaiky, zasazené do dřevěného rámu, stojí socha svatého Josefa s Ježíškem od Édouarda Buisina. Obklopují jej postavy svatého Lukáše a svatého Matouše (evangelistů, kteří popsali jeho poslání) a dále svatého Františka Saleského a svaté Terezie z Ávily, kteří se zasloužili o rozvoj jeho kultu. Spodní vlys mozaiky představuje „nejdůležitější články lidského života a hlavní formy soudobé činnosti“. Postavy na vlysu byly vytvořeny podle dobových fotografií a symbolizují církev u nohou svatého Josefa. Ikonografické detaily vlysu Kompozice vlysu je rozdělena na několik skupin: Církevní hierarchie: Uprostřed stojí papež Pius IX., následovaný kardinalem Réném-Françoisem Régnierem a pomocným biskupem Henrim Monnierem. Světská hierarchie: Zastoupena hrabětem de Chambord (pretendentem francouzského trůnu), právníkem Adrienem Gandem a generálem Louisem-Gastonem de Sonis. Duševně pracující: Děkani pěti fakult lillské katolické univerzity (vpravo od duchovních). Manuálně pracující: Alegorie klíčových odvětví regionu (vlevo od laiků). Obchod zastupuje Paul Vilain, průmysl architekt Charles Leroy, zemědělství Florent Lefebvre, hornictví Eugène Lefebvre a námořnictvo admirál Amédée Courbet. Oltář a tabernákl Oltář z roku 1914 pochází z dílny Maison Desclée. Oltářní mensa stojí na třech sloupech a je vyrobena z růžové vogézské žuly, zeleného alpského mramoru a barveného bílého kamene. Spodní část oltáře zdobí dva medailony: jeden s tesařským nářadím a druhý s královskými atributy (koruna, meč, žezlo a ruka spravedlnosti). Kruhový tabernákl nese tři medailony se symboly teologálních ctností: Víra: měděný had, Naděje: kotva, Láska: pelikán krmící mláďata. Po stranách jsou vyobrazeny scény z každodenního života Svaté rodiny a Josefova smrt. Celek vrcholí křížem s Kristem, Pannou Marií a svatým Janem Evangelistou. Vitráže Autorem prvních tří vitráží je Jean-Baptiste Anglade. První okno zobrazuje v rozetě oslavu svatého Josefa v nebi a deset medailonů s klíčovými okamžiky jeho života (zasnoubení, sen s andělem, setkání s Marií, svatba, Narození Páně, útěk do Egypta, pobyt v Egyptě, návrat do Nazareta, cesta do Jeruzaléma a nalezení Ježíše v chrámu). Další dvě vitráže oslavují Kristův život, přičemž na jedné je Kristus jako soudce a na druhé andělé sbírající po světě úlomky Svatého kříže. Poslední okno od Camilla Wyba znázorňuje scény z Kristova Zmrtvýchvstání. Kaple Jany z Arku Kaple Jany z Arku byla dokončena v roce 1901. Její stavba probíhala v době vrcholících debat o blahořečení této světice – v té době již byla prohlášena za ctihodnou, ale na kanonizaci ještě čekala. Kaple je zasvěcena „obrodě Francie“ a dílu armády (Œuvre des militaires), které bylo založeno v roce 1842 v Lille a jemuž od roku 1851 předsedal hrabě de Caulaincourt. Svou tematikou i ikonografií odráží legitimistické postoje, které v té době sdílela většina lillské elity, a to jak z řad duchovních, tak laiků. Interiér a výzdoba Nástěnné mozaiky zobrazují dvanáct postav: šest mužů na levé straně a šest žen na pravé. Jde o významné postavy francouzských dějin, především panovníky (Chlodvík I., Karel Veliký, Hugo Kapet, Ludvík IX. a Ludvík XVI.) a královny či členky královského rodu (svatá Aurélie, Blanka Kastilská, Alžběta Filipína Francouzská – sestra Ludvíka XVI., svatá Chlotilda a Hildegarda z Bingenu). Doprovázejí je patroni francouzské monarchie, svatý Martin a Svatá Jenovéfa. Arkády v barvě „francouzské modři“ zdobí symboly připomínající Chlodvíkův křest: berla svatého Remigia a žezlo franského krále. V tympanech arkád je umístěno patnáct erbů představujících historické francouzské provincie. Tři vitráže, jejichž autorem je Édouard Didron, mapují životní osudy Jany z Arku: levá část: její poslání, pravá část: její vojenská dráha, střed: její mučednická smrt. Oltář a symbolika Oltář z růžového pyrenejského mramoru navrhl Paul Vilain v podobě středověkého hradu. Na oltáři se nachází bronzový basreliéf podle slavného Ingresova obrazu Slib Ludvíka XIII., který znázorňuje zasvěcení Francouzského království Panně Marii v roce 1638. Dvířka svatostánku zdobí pozlacená bronzová postava Ježíše Krista jako Dobrého pastýře. U paty sochy Jany z Arku, která dominuje oltáři, je zavěšen čestný meč. Ten v roce 1907 darovali francouzští katolíci kapitánu Magniezovi. Ten se roku 1906, během inventarizace církevního majetku po odluce církve od státu, odmítl podílet na násilném vniknutí do kostela v Saint-Jans-Cappel. Podlahová mozaika zobrazuje v centrální části svatou ampuli (nádobku s posvátným olejem používanou při korunovacích francouzských králů) na bílém podkladu posázeném zlatými liliemi a korunkami. Kaple svatého Jana Evangelisty Kaple svatého Jana Evangelisty, dokončená stejně jako sousední kaple v roce 1901, slouží jako „kaple studentů“ a je zasvěcena vědění a vzdělávání. Lille bylo v té době jednou z bašt svobodného (církevního) školství s hustou sítí konfesijních škol a katolickou univerzitou, která byla úzce spjata s katedrálou Notre-Dame-de-la-Treille. Ikonografie kaple reaguje na tehdejší společenské střety vyvolané zavedením sekularizace a zrušením náboženské výuky ve veřejném školství (zákony Julese Ferryho z roku 1882 a zákon Goblet z roku 1886, který definitivně zakázal řeholníkům vyučovat na státních školách). Oltář a symbolika výuky Oltář z červeného mramoru navrhl Édouard Buisine. Jeho deska zakrývá sarkofág svaté Plinie, mladé mučednice, o které je známo pouze to, že zemřela v 18 letech (její ostatky byly převezeny z římských katakomb do diecéze v Cambrai v roce 1847). Retábl oltáře znázorňuje Krista vyučujícího v různých etapách života: Základní vzdělávání: Ježíš volající k sobě malé děti. Středoškolské vzdělávání: Ježíš mezi učenci v chrámu. Vysokoškolské vzdělávání (na dvířkách svatostánku): Ježíš pověřující své apoštoly posláním učit. Nad celým oltářem je na podstavci umístěna socha svatého Jana Evangelisty. Vitráže a nástěnné mozaiky Tři vitráže od Édouarda Didrona zobrazují šest výjevů ze života světců, kteří jsou patrony vzdělávání: Jan Křtitel de la Salle (základní školství), Alois Gonzaga (střední školství), Tomáš Akvinský (vysoké školství). Nástěnné mozaiky se čtou zdola nahoru a připomínají složky klasického středověkého vzdělání (Sedm svobodných umění a další disciplíny): Levá strana: filozofie, rétorika, aritmetika, dialektika, gramatika a geografie. Pravá strana: přírodní vědy, malířství, architektura, geometrie, hudba a astronomie. Tyto obory ilustrují historické postavy, jako jsou král David, učenci antiky (Archimédés, Aristotelés, Cheilon, Platón, Klaudios Ptolemaios, Quintilianus), středověku (papež Silvestr II., Fra Angelico, Pierre de Montreuil) i novověku (Alessandro Volta a Kryštof Kolumbus). Zeleně zbarvené arkády jsou zdobeny motivy vztahujícími se k vědě. Podlahová mozaika Mozaika na podlaze odkazuje na legendu o svatém Janu Evangelistovi, který přežil pokus o otrávení: plocha je posázena motivy číší, z nichž vylézá malý drak (symbol jedu). Uprostřed se nachází tetramorf – symboly čtyř evangelistů: orel (Jan), lev (Marek), býk (Lukáš) a anděl (Matouš). Sainte Chapelle (Svatá kaple) Sainte Chapelle, dokončená v roce 1897, našla svou architektonickou inspiraci ve slavné pařížské Sainte-Chapelle. Od zbytku katedrály ji odděluje kovaná mříž s rostlinnými motivy, které symbolizují vinnou révu (odkaz na název de la Treille). Mozaiky a výzdoba Středovou uličku zdobí mozaikový „koberec“ se čtyřmi mandlovými medailony, které představují město Lille v jeho různých podobách: Katolické Lille: zobrazené věžemi zdejších kostelů. Literární a vědecké Lille: symbolizované budovami katolické univerzity. Průmyslové a obchodní Lille: evokované továrnami. Nad všemi těmito výjevy září Mariin monogram. U paty oltáře mozaika pokračuje 28 medailony na modrém pozadí, které znázorňují Stvoření: čtyři živly v podobě zvířat (delfín, orel, lev, salamandr), říši nerostnou (Slunce, Měsíc, hvězdy, Země, kovy, korály a krystaly) a říši živočišnou (ptáci a čtvernožci inspirovaní středověkými bestiáři). Stěny kaple zdobí 64 sloupků a malby na lávových kamenech s motivy květin (růže, tulipány, lilie, kosatce atd.), které symbolizují ctnosti Panny Marie. Horní vlys tvoří texty oslavných chvalozpěvů. Vitráže Jedenáct velkých vitráží od Édouarda Didrona pod klenbou vysokou 17 metrů vypráví příběh Marie a jejího kultu v Lille: První čtyři okna zobrazují život Panny Marie od Neposkvrněného početí po korunovaci. Další okna připomínají zázraky ze 16. a 17. století a historii patronky města. Centrální vitráž oslavuje Pannu Marii de la Treille – v horní části je Nejsvětější Trojice, uprostřed andělé nesoucí korunu a postavy církevních i světských hodnostářů, kteří šířili její kult. Oltář a milostná socha Oltář a jeho vybavení jsou mistrovským dílem pařížských zlatníků Trioulliera a syna, bohatě zdobeným drahokamy (ametysty, jaspisy, malachity) a emaily. Socha Panny Marie de la Treille: Umístěná v bohatě zdobeném baldachýnu za oltářem. Jde o moderní dílo Marie Madeleine Weerts, neboť původní středověká soška byla v roce 1959 ukradena. Podstavec sochy nesou tři svatí poutníci: Thomas Becket, svatý Ludvík a Bernard z Clairvaux. Oltářní stůl: Zdobí jej bronzové medailony od Julese Blancharda s výjevy Zvěstování a vtělení Páně. Retábl: Nese scény Navštívení Panny Marie a Svatby v Káně Galilejské. Vrchol oltáře tvoří Kalvárie (Kristus na kříži, Maria a svatý Jan). Relikviáře: Podle legendy oltář uchovává relikvie jesliček a Mariina rubáše. Mřížka z pozlaceného bronzu nese šest soch postav ze Starého a Nového zákona (Melchisedech, Rút, Elijáš, Juliana z Lutychu, Markéta Marie Alacoque a Tomáš Akvinský), které oslavují eucharistickou oběť. Kaple svaté Anny Kaple svaté Anny, matky Panny Marie a patronky truhlářů či švadlen, byla dokončena v roce 1904. Je zasvěcena tématu práce a oslavě lillských cechů a bratrstev. Výzdoba kaple odráží postoj katolické buržoazie, která v reakci na sílící socialistické hnutí a odbory prosazovala návrat k tradičnímu korporativnímu systému (stavovskému uspořádání), jenž měl harmonizovat vztah mezi dělníky a zaměstnavateli. Tento program, který narážel na odpor přirozeně individualistických zaměstnavatelů, prosazoval zejména týdeník La semaine religieuse de Cambrai pod vedením kanovníka Delassuse. Ikonografie řemesel Celkem je v kapli zastoupeno sedmdesát různých profesí. Třicet z nich je reprezentováno svými patrony: tři na vitrážích, dvanáct na nástěnných mozaikách a patnáct na podlahové mozaice. Oltář a retábl: Oltář z fialové brekcie s onyxovými sloupy nese emailovou mozaiku s motivem Noemovy archy. Retábl tvoří postava svaté Anny a dva výjevy podle návrhů Jean-Baptiste Anglada: Rodina: Jáchym a Anna vedou dceru Marii do jeruzalémského chrámu. Práce: Jáchym a Anna učí malou Marii příst. Nástěnné mozaiky: Čtyři velké mozaiky obsahují medailony s patrony a drobnější výjevy řemeslníků. Zleva doprava jsou tematicky rozděleny na: Stavebnictví Průmysl Potravinářství Odívání Vlysy s rostlinnými motivy dále odkazují na různé profesní kategorie a fialová barva arkád symbolizuje barvu svatých žen. Vitráže: Tři okna od Édouarda Didrona jsou zasvěcena klíčovým patronům lillských cechů: Vlevo: svatý Arnulf (patron pivovarníků). Uprostřed: svatý Eligius (patron kovářů a kovoprůmyslu). Vpravo: Svatý Mikuláš (patron přádelníků a textilního průmyslu). Podlahová mozaika Mozaika na podlaze zobrazuje patnáct korporací a čtyři významná střelecká bratrstva (kušníky, lukostřelce, šermíře a dělostřelce). Uprostřed celé kompozice se nachází Boží ruka, která těmto společenstvím žehná. Kaple svatého Karla Dobrého Kaple svatého Karla Dobrého (též Karla I. Flanderského) byla dokončena v roce 1904. Je zasvěcena osobnostem, které se zasloužily o velikost Flander, v čele s Karlem I. Flanderským (zvaným Karel Dobrý). Tento panovník se v letech 1096–1099 účastnil první křížové výpravy, v roce 1127 byl zavražděn a roku 1882 blahořečen. Podobně jako kaple svaté Jany z Arku i tento prostor vyjadřuje oddanost lidu ke svým knížatům a jejich sepětí s katolicismem, v tomto případě však na regionální úrovni. Interiér a výzdoba Pod mramorovým oltářem z Villefranche (dílo Édouarda Buisineho) připomíná křižácké výpravy jeruzalémský kříž. Nad oltářem je umístěn relikviář s ostatkem svatého Ludvíka. V rozích podstavce jsou zpodobněni čtyři legendární poutníci k Panně Marii de la Treille: svatý Bernard, svatý Ludvík, svatý Vincenc Ferrerský, svatý Tomáš z Canterbury. Oltářní retábl zdobí tři stříbrné basreliéfy zasazené mezi sloupky ze zeleného onyxu. Prostřední výjev zachycuje Jeana Le Vasseura, jak v roce 1634 zasvěcuje město Panně Marii. Postranní výjevy zobrazují Markétu Konstantinopolskou předávající Panně Marii zakládací listinu svého bratrstva a první kapitulu Řádu zlatého rouna konanou v Lille v roce 1431. Mozaiky a symbolika Jean Le Vasseur figuruje také na nástěnných mozaikách po boku dalších významných osobností z „pěti hlavních vládnoucích rodů“ Flander (Balduin V. Flanderský, zakladatel Lille; Johana Flanderská a Markéta II. Flanderská; Filip III. Dobrý; Karel V.; arcivévodové Albrecht a Isabela Rakouští a Ludvík XIV.). Dále jsou zde vyobrazeni tři zakladatelé místních nemocnic, duchovní Remy du Laury a maršál Louis François de Boufflers. Arkády mají červenou barvu, která symbolizuje prolitou krev Karla Dobrého. Zdobí je motivy obléhaného města, vinné révy s hvězdou a hradební koruny (corona obsidionalis), což odkazuje na obléhání Lille v roce 1792, které skončilo právě v den novény k Panně Marii de la Treille. Vitráže a dlažba Vitráže z dílny Édouarda Didrona mapují život a mučednickou smrt Karla Dobrého, kterého v roce 1127 zavraždili stoupenci probošta bruggské katedrály Saint-Donatien de Bruges: vlevo: období rozkvětu, uprostřed: mučednictví v Bruggách, vpravo: spiknutí. Jednotlivé medailony s historickými výjevy propojují erby lillské šlechty. Podlahová mozaika obsahuje 128 znaků farností bývalého lillského kastelánství podle armoriálu sestaveného kanovníkem Théodorem Leuridanem. Erby jsou rozděleny do pěti skupin podle historických čtvrtí: Mélantois, Ferrain, Pévèle, Weppes a Carembault. Kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova Kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova byla dokončena v roce 1908. Podobně jako kaple svatého Josefa je zasvěcena univerzální církvi a její vládě nad světem. Výzdoba interiéru vznikla díky sbírce, do které přispělo téměř 11 500 dárců. V prostorách kaple se nachází také baptisterium. Nástěnná mozaika Dominantou kaple je rozměrná nástěnná mozaika v dřevěném rámu, která zobrazuje zástupce všech lidských ras a generací uctívající Krista. Horní část: Dominuje jí socha Krista Krále od Édouarda Buisineho. Po pravici má proroky Davida a Izajáše, po levici apoštoly Jana a Pavla – postavy, které ve svých textech vyzdvihovaly Kristovu královskou hodnost. Dolní vlys: Je pojat v dobovém koloniálním duchu a představuje „čtyři hlavní lidské rasy“ (černou, bílou, rudou a žlutou). Každá z nich je zachycena ve čtyřech fázích života (dětství, dospívání, dospělost a stáří) a doprovázena charakteristickou vegetací (palma, oliva, kapradina a cukrová třtina). Oltář a retábl Oltář z červeného pyrenejského mramoru (druh griotte) vyrobila dílna Desclée v Tournai. Skládá se z pěti arkád zdobených pozlaceným bronzem. Čelní strana oltáře (tumba) nese pět smaltovaných medailonů s erbem Apoštolátu modlitby a symboly čtyř evangelistů. Retábl obsahuje dva malé medailony připomínající historické milníky: Papež Lev XIII. zasvěcuje církev Nejsvětějšímu Srdci (Řím, 1899). Kardinál François Richard de La Vergne a generál Athanase de Charette zasvěcují Francii Nejsvětějšímu Srdci před bazilikou Sacré-Cœur na Montmartru (postavenou jako pokání za události Pařížské komuny z roku 1871). Tabernákl s kupolí zdobenou smalty obklopují čtyři andělé symbolizující čtyři účely mše svaté: adoraci, díkůvzdání, prosbu za odpuštění a prosbu o milost. Vitráže a podlaha Autorem prvních tří vitráží je Jean-Baptiste Anglade: První okno: Obsahuje výjevy z Bible (Mojžíš u skály Choreb, oběť beránka), z evangelií (Jan na hrudi Kristově, nevěřící Tomáš) a scény z historie kultu Nejsvětějšího Srdce (mor v Marseille, Ludvík XVI. ve vězení Temple, uctívání Srdce vendejskými povstalci a papežskými zuávy). Rozeta zobrazuje setníka Longina probodávajícího Kristův bok. Další okno: Ilustrují starozákonní příběhy Ester, Daniela, Jonáše a Makabejských, doplněné o motivy zázračných uzdravení v rybníce Bethesda. Poslední okno: Z roku 1934 (Camille Wybo) zobrazuje příběhy Tóbita a Júdit a výjev z legendy o kříži (dělníci házející Strom života do bažiny). Dlažbu zdobí motiv rozsetých červených růží a bordura z lískových větví a kopretin, což odkazuje na zjevení svaté Markéty Marie Alacoque v Paray-le-Monial. V rozích jsou vyobrazeny Archy Noemovy s otevřenými dveřmi na pravém boku. Transept Severní rameno transeptu (příčné lodi) zahrnuje kapli svatého Petra. Původní architektonický záměr počítal s protilehlou kaplí svatého Euberta v jižním rameni, ta však nebyla nikdy realizována. Kaple svatého Petra byla dokončena v roce 1936 a její výzdoba mapuje život tohoto světce. Oltář, který vyrobila firma Maison Desclée (Tournai/Roubaix), zdobí tři výjevy na smaltované lávové desce podle návrhu Camilla Wyba. Po stranách tabernáklu jsou vyobrazeny Petrovy vícenásobné konfese (zapření Krista), zatímco na přední straně oltářní mensy (tumbě) je zobrazen papež kormidlující bárku církve. Na samotném tabernáklu pak vzkříšený Kristus odpouští Petrovi jeho slabost. Podlaha kaple nese papežské insignie – tiáru a zkřížené klíče. Ty odkazují na skutečnost, že katedrála disponuje titulem basilica minor a má tedy právo užívat Státní znak Vatikánu. V jižním rameni transeptu se u východní stěny, za schodištěm vedoucím do krypty, nachází monumentální, více než tři metry vysoký retábl. Ten byl zakoupen v roce 1922 ze sbírky hraběte Van der Cruisse de Waziers (uchovávané na zámku Sart). Jde o soubor španělských maleb různého původu i stáří, které pravděpodobně sestavil starožitník v 19. století. Centrální část s Madonou a dítětem pochází z doby vzniku tohoto celku. Struktura retáblu zahrnuje: Osm menších panelů: zobrazují postavy svatých, pravděpodobně z 15. století. Série jedenácti výjevů: zachycují scény ze života Krista a Panny Marie (od Narození Páně po Korunování Panny Marie), pocházejí z druhé poloviny 16. století. Spodní část (predella): zobrazení Kalvárie datované kolem roku 1500. Vitráže Autorem okenních výplní v severním rameni transeptu je Camille Wybo, který zde ztvárnil epizody ze života svatého Petra. V jižním rameni tvoří jejich protějšek výjevy ze života svatého Euberta, rovněž od Wyba. Historicky nejcennější jsou vitráže po stranách severního portálu. V roce 1855 je vytvořil Antoine Lusson a původně se nacházely v závěru kaple dnes již zaniklé jezuitské koleje. Vitráže v jižním portálu z let 1946 a 1949 jsou dílem Pierra Turpina a tematizují Kristovo umučení. V roce 1963 byl zakázkou na okna v západní boční lodi transeptu pověřen Max Ingrand. První z nich, situované na konci jižního ramene, vysvětil v červenci 1965 kardinál Achille Liénart. Okno zobrazuje biblická podobenství: Levý lancetový otvor: podobenství o plevelu mezi pšenicí, o hořčičném zrnu, o kvasu, o ukrytém pokladu a o síti. Pravý lancetový otvor: scény z podobenství o marnotratném synovi. Sousední okno po pravé straně vzniklo v roce 1999 při celkové úpravě katedrály spojením fragmentů tří starších vitráží ze severního ramene. Zobrazuje Adama vyhnaného z ráje, Abraháma připravujícího se k obětování Izáka a Noeho s modelem archy. V archivu Maxe Ingranda se dochovaly návrhy na další tři okna, která však nebyla realizována kvůli nedostatku finančních prostředků od dárců. Z toho důvodu mají okna na západní stěně severního ramene odlišný charakter; jde o moderní díla Philippa Loupa z roku 1999. Kapitulní síň Současná kapitulní síň, slavnostně otevřená v říjnu 1913, byla původně navržena jako sakristie pro hlavní kapitulní sál, z jehož výstavby nakonec sešlo. Přístup do ní vede přes jediné dokončené křídlo křížové chodby, které se nachází u čtvrtého klenebního pole na pravé straně chóru, v úrovni kaple svatého Josefa. Sál má obdélníkový půdorys a tvoří jej čtyři pole s 11 metrů vysokou křížovou klenbou. Tu podpírají krátké sloupy usazené v polovině výšky stěn na ozdobných patkách (konzolách). Místnost je osvětlena pouze z východní a jižní strany hrotitými okny s vitrážemi typu grisaille, jejichž autorem je Jean-Baptiste Anglade. Tři okna v závěru sálu zobrazují výjevy Ukřižování, Smrt Ábela a Obětování Izáka. Vybavení síně tvoří čtyři řady chórových lavic (původně umístěných v kněžišti) a oltář se dvěma basreliéfy, které pocházejí z dnes již zaniklého kostela Panny Marie Lurdské v Tourcoing. Krypty Krypta pod katedrálou o rozloze 2 500 m² tvoří základy celého objektu a je jednou z největších v Evropě. Tato „podzemní katedrála“ se dělí na starší a moderní část. Neogotická krypta Nejstarší část pod transeptem, chórem a věncem kaplí je postavena z cihel a bílého kamene. Je částečně zahloubena v zemi a osvětlují ji malá hrotitá okna. Výška klenby dosahuje 5,2 metru pod chórem a 4,5 metru pod transeptem. Tato neogotická krypta architektonicky kopíruje dispozici horní katedrály: centrální prostor podpírají masivní sloupy s hlavicemi a kamenné hrotité arkády s žebrovím, které oddělují jednotlivá pole chóru, boční lodě, ochoz a vstupy do kaplí. V kaplích této části jsou uloženy ostatky významných osobností: V osové kapli odpočívá Henri Vandame. V kaplích věnce se nacházejí hrobky tří lillských biskupů (Héctor Raphaël Quilliet, kardinál Achille Liénart a Adrien Gand) a také hroby Philiberta Vraua a jeho švagra Camilla Férona-Vraua. U závěru apsidy je umístěn náhrobek Jeana Le Vasseura, starosty Lille, který v roce 1634 zasvětil město Panně Marii de la Treille. Jeho tělo bylo v roce 1793 exhumováno a ukryto revolučními úřady. V kryptě se nachází také téměř 150 velkých pamětních desek z černého či bílého kamene, které připomínají rodiny významné pro historii regionu v oblasti průmyslu, obchodu a politiky. Ikonografie těchto desek nese téma „oslavu mučednictví“ s výjevy ze Skutků mučedníků podle výběru konkrétních rodin. V kryptě se nachází také několik kamenných a bronzových bust; portrétováni jsou například Henri Bernard, Charles Bernard, hrabě de Caulaincourt, Charles Kolb-Bernard, Philibert Vrau a Camille Féron-Vrau. Pod transeptem sídlí diecézní muzeum (obsahující asi 50 památkově chráněných děl, pro veřejnost uzavřeno) a prodejna klášterních řemeslných výrobků. V roce 2015 vznikla iniciativa znovu zpřístupnit neogotickou kryptu veřejnosti. Tehdejší rektor, kanovník Arnauld Chillon, a vedoucí oddělení kultury a komunikace katedrály Thomas Sanchez zahájili tento projekt za podpory lillského arcibiskupa Laurenta Ulricha, generálního sekretáře nadace Treille-Espérance Françoise-Josepha Furryho a sdružení „Amis de la Cathédrale“ (Přátelé katedrály). Po více než 25 letech uzavření byla neogotická krypta 28. dubna 2022 slavnostně znovu otevřena pro veřejnost. Prostory prošly celkovou očistou, sanací a rekonstrukcí, kterou doplnilo nové scénické osvětlení. V blízké budoucnosti se počítá s tím, že se tato část krypty stane místem pro trvalou expozici katedrálního pokladu. Moderní krypta a Centrum sakrálního umění Novější část krypty pod hlavní lodí pochází z roku 1936. Je vybudována z pohledového betonu s prostým rovným stropem. Sídlí zde Centrum sakrálního umění v Lille (Centre d'Art Sacré de Lille), které vystavuje sbírku „Dunkerquské pašije – Sbírka Delaine“. Tento soubor daroval diecézi v roce 1996 Gilbert Delaine a obsahuje díla moderních mistrů, jako jsou: Andy Warhol Georg Baselitz Robert Combas Mimmo Paladino Vladimir Veličković nebo Ladislas Kijno. Centrum je pro veřejnost otevřeno zdarma během víkendových odpolední. Varhany Chórové varhany V souvislosti s plánovaným vysvěcením chóru kontaktoval Henri Bernard v březnu 1869 proslulého varhanáře Aristida Cavaillé-Colla s objednávkou na stavbu chórových varhan. Jelikož se výroba nástroje opozdila, byl pro červnovou inauguraci v roce 1869 zapůjčen provizorní nástroj, který o několik měsíců později nahradily varhany zhotovené na zakázku. Jedná se o šestnáctirejstříkový nástroj vynikající kvality, ačkoliv patří k běžnějším modelům z katalogu firmy Cavaillé-Coll. Slavnostně vysvěcen byl v říjnu 1869. Původně se nacházel v druhé jižní boční lodi chóru, v roce 1961 však došlo k jeho přesunu do jižního ramene transeptu, přičemž byl při této příležitosti zrestaurován. K dalšímu stěhování došlo v roce 2007 během instalace hlavních varhan; tehdy byl nástroj umístěn na pódium v severním rameni transeptu. Hlavní varhany Ještě na počátku 21. století postrádala katedrála hlavní varhany odpovídající jejím rozměrům. Otázka pořízení důstojného nástroje, nastolená již v polovině 90. let, zůstávala nevyřešena až do roku 2006. Tehdy se v souvislosti s rekonstrukcí budovy Maison de la Radio v Paříži objevila možnost odkoupit velké varhany ze Studia 104. V září 2006 podalo lillské diecézní sdružení nabídku na jejich koupi a v roce 2007 byl nástroj za symbolické jedno euro prodán spolku „Un grand orgue pour Notre-Dame-de-la-Treille“, který pro tento účel založil André Dubois, titulární varhaník katedrály. Instalací varhan v katedrále byla pověřena německá varhanářská dílna Johannes Klais Orgelbau z Bonnu. Ta nástroj pomocí kovové konstrukce zavěsila do jižního ramene transeptu. Celkové náklady na operaci dosáhly 1,5 milionu eur, přičemž jednu třetinu financoval region Nord-Pas-de-Calais. Varhany byly slavnostně vysvěceny v červnu 2008, avšak již o několik měsíců později konstatovala bezpečnostní komise nedostatky v nosném systému a nařídila jeho zpevnění. Další průtahy způsobilo uvádění do souladu s normami pro pořádání velkých koncertů, což bylo dořešeno až koncem roku 2011. Tento neoklasicistní nástroj o hmotnosti 41 tun postavila v letech 1957–1966 varhanářská firma Danion-Gonzalez, v letech 1987–1989 jej pak zrestauroval Bernard Dargassies. Disponuje mobilní hrací skříní se 101 rejstříky, čtyřmi manuály (každý o 61 tónech) a pedálem o 32 tónech. S přibližně 7 000 píšťalami se jedná o čtvrté největší varhany ve Francii (po pařížských nástrojích v kostelech sv. Eustacha, Notre-Dame a sv. Sulpicia). Mezi zdejší titulární varhaníky patří například Ghislain Leroy nebo Karol Mossakowski. Literatura Charles-Joseph Bernard, Histoire de Notre-Dame de la Treille, Lille, Lefort, 1843, 184 s. Louis-François Capelle, Histoire complète des fêtes célébrées à Lille, en 1854, à l'occasion du jubilé séculaire de Notre-Dame de la Treille, patronne de cette ville, 1854, 220 s. Église monumentale de Notre-Dame de la Treille et Saint-Pierre : Compte-rendu de la période décennale 1853–1863, Lille, L. Lefort, imprimeur libraire, 1863, 158 s. Henri Delassus, Histoire de Notre-Dame de la Treille patronne de Lille, Lille, Société Saint-Augustin, Desclée, De Brouwer et Cie, 1891, 264 s. Jules Duthil, La basilique de Notre-Dame de la Treille : Supplément à la Semaine Religieuse du diocèse de Cambrai du 11 février 1893, Lille, Imprimerie du Nouvelliste et de la Dépêche, 1893, 24 s. Édouard Hautcœur, Histoire de Notre-Dame de la Treille, patronne de Lille, Lille, Imprimerie Lefebvre-Ducrocq, 1900, 356 s. Louis Quarré-Reybourbon, Iconographie et Bibliographie de Notre-Dame de la Treille, Lille, L. Quarré, Éditeur-Libraire, 1900, 63 s. Henri Vandame, Une visite à Notre-Dame de la Treille, Lille, Imprimerie Lefebvre-Ducrocq, 1905, 75 s. Henri Vandame, Iconographie de la basilique Notre-Dame de la Treille à Lille, Lille, Lefebvre-Ducrocq, 1906, 212 s. Œuvre de Notre-Dame de la Treille et Saint-Pierre (Henri Vandame), Compte-rendu de la période trentenaire 1876–1908, Lille, Imprimerie Lefebvre-Ducrocq, 1909, 399 s. Reproduit intégralement dans le Bulletin XIII de la Société d'études de la province de Cambrai. Édouard Hautcœur, Histoire de Notre-Dame de la Treille dans l'ancienne collégiale de Saint-Pierre et dans la nouvelle basilique érigée en cathédrale par Sa Sainteté Pie X le 25 octobre 1913, Lille, Société Saint-Augustin, Desclée, De Brouwer & Cie, 1913, 488 s. Henri Vandame, Deuxième visite à Notre-Dame de la Treille : esquisse iconographique, Lille, imprimerie Lefebvre-Ducrocq, 1916, 127 s. Henri Vandame, Le maître-autel et le trône épiscopal de la cathédrale de Lille : Projet iconographique, Lille, Imprimerie Desclée, De Brouwer et Cie, 1916, 64 s. Henri Vandame (préf. Mgr Baunard), Notre-Dame de la Treille : Documents et notes d'Histoire locale, sv. I, Lille, Société de Saint-Augustin, Desclée, De Brouwer et Cie, 1920, 372 s. Henri Vandame (préf. Mgr Baunard), Notre-Dame de la Treille : Documents et notes d'Histoire locale, sv. II, Lille, Société de Saint-Augustin, Desclée, De Brouwer et Cie, 1914–1920, 373-764 s. Lucien Detrez (préf. Mgr Quilliet), Notre-Dame de la Treille, patronne de la ville et du diocèse de Lille, Paris, Letouzey et Ané, coll. Les Grands Pèlerinages de France, 1925, 156 s. Henri Vandame, Basilique-cathédrale de Notre-Dame de la Treille, patronne du diocèse de Lille, Lille, Desclée de Brouwer et cie, 1925, 150 s. Henri Vandame, Iconographie générale (intérieur et extérieur) de la basilique-cathédrale Notre-Dame-de-la-Treille, 1634 - 28 octobre 1934, Lille, S.I.L.I.C., 1934, 334 s. Henri Vandame, Lille, basilique-cathédrale de Notre-Dame-de-la-Treille : le sacrifice dans l'histoire et dans le dogme, Lille, S.I.L.I.C., 1936, 24 s. Abbé P. Catrin, Hommage à Notre-Dame de la Treille, Bruges, Desclée, De Brouwer et Cie, 1939, 121 s. La cathédrale de Lille à la gloire de Notre-Dame de la Treille : 40 documents photographiques rassemblés par un collectionneur lillois, 1947. Frédéric Vienne, Notre-Dame-de-la-Treille : du rêve à la réalité, Yris, 2002, 312 s. (ISBN 978-2-912215-08-6). Yohann Travet, Notre-Dame-de-la-Treille. Traditions et nouvelle contemporanéité, Bayard, 2007, 56 s. (ISBN 978-2-915216-22-6). Frédéric Vienne, Histoire du diocèse de Lille et de son territoire du Moyen Âge à nos jours, Strasbourg, Éditions du Signe, 2012, 432 s. (ISBN 978-2-7468-2919-0). Gérard Janssen, Cathédrale Notre-Dame-de-la-Treille : héraldique et épigraphie, Lille simplement, č. 4,‎ décembre 2013, s. 53-68 (ISSN 2258-1413). Xavier Boniface (dir.), Olivier Liardet (dir.) et Frédéric Vienne (dir.), Lille, la grâce d'une cathédrale : La treille, lumière du Nord, Strasbourg, La Nuée bleue, 2014, 404 s. (ISBN 978-2-8099-1249-4). RFR-Eiffel, Façade ouest de la cathédrale de Lille, Revue Construction métallique, č. 4,‎ 2000, s. 67-81. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame-de-la-Treille na francouzské Wikipedii.