Nikaragua

Nikaragua (španělsky Nikaragua), plným názvem Nikaragujská republika (španělsky República de Nicaragua), je stát ve Střední Americe. Na severu sousedí s Hondurasem, na východě s Karibským mořem, na jihu s Kostarikou a na západě s Tichým oceánem. Podél obou pobřeží se nacházejí rozsáhlé nížiny, na tichomořské straně velmi úrodné, severovýchod zaplňuje centrální vysočina. V Nikaragui panuje po celý rok teplé tropické podnebí, ovlivněné pasáty od Tichého oceánu a Karibského moře. Dělí se do 15 departementů, na ploše asi 130 000 km2 žije 6,7 mil obyvatel. To z ní činí nejrozlehlejší a třetí nejlidnatější zemi Střední Ameriky. Hlavním a největším městem je Managua, mezi další významná města patří León, Masaya a Matagalpa. Celkem 69 % obyvatel jsou mestici, 17 % běloši, 9 % černoši a 5 % domorodí indiáni. Úředním jazykem je španělština, ačkoli domorodé kmeny na Pobřeží Moskytů hovoří svými vlastními jazyky a angličtinou. Více než čtyři pětiny obyvatel se hlásí ke křesťanství. Tento region, který byl od pradávna obýván různými domorodými kulturami, byl v 16. století dobyt Španělským impériem. Nikaragua získala nezávislost na Španělsku v roce 1821. Pobřeží Moskytů se ubíralo odlišnou historickou cestou, když bylo v 17. století kolonizováno Angličany a později se dostalo pod britskou nadvládu. V roce 1860 se stalo autonomním územím Nikaraguy a jeho nejsevernější část byla v roce 1960 převedena pod Honduras. Od získání nezávislosti prošla Nikaragua obdobím politických nepokojů, diktatury, americké okupace a finanční krize, stejně jako Sandinistickou revolucí v 60. a 70. letech a válkou Contras v 80. letech. Formálně je Nikaragua unitární prezidentskou republikou, ale za prezidentství Daniela Ortegy došlo k úpadku demokracie a přechodu k diktátorskému autoritářskému státu. Je to rozvojová země, která má druhý nejnižší hrubý domácí produkt (HDP) na obyvatele (nominální) a čtvrté nejnižší HDP na obyvatele v paritě kupní síly mezi zeměmi Latinské Ameriky a Karibiku. V indexu lidského rozvoje se umístila na 123. místě. V roce 2024 byla podle indexu vnímání korupce hodnocena jako druhá nejzkorumpovanější země v Latinské Americe, hned po Venezuele. Nikaragua je známá jako „obilnice Střední Ameriky“, protože má nejúrodnější ornou půdu ve Střední Americe. Směsice kulturních tradic vedla k značné rozmanitosti v oblasti folklóru, kuchyně, hudby a literatury. Nikaragua, známá jako „země jezer a sopek“, je místem s velkou biodiverzitou. Nikaragua je zakládajícím členem Organizace spojených národů a je členem Hnutí nezúčastněných zemí, Bolívarovského svazu pro lid naší Ameriky a Společenství latinskoamerických a karibských států. Historie Během koloniálního období bylo území dnešní Nikaraguy součástí generálního kapitanátu Guatemala. Ten vyhlásil nezávislost na Španělsku 15. září 1821. O rok později byl vzniklý stát podroben Mexikem. Mezi roky 1823 a 1839 byla Nikaragua součástí Spojených středoamerických provincií. Během 19. století proběhlo několik dalších nepříliš úspěšných pokusů o vytvoření federace středoamerických států. Mezi lety 1912 a 1933 byla země okupována Spojenými státy americkými, které do vedení země napomáhaly konzervativním politikům ochotným podporovat americké investice v zemi. Období 60. a 70. let 20. století je spojeno s událostmi tzv. Sandinistické revoluce. V roce 1979 došlo v Nikaragui k převratu, kdy byl svržen diktátorský režim rodu Somozů a moci se chopili Sandinisté, levicová strana hlásící se k marxismu a teologii osvobození. Během své vlády zdokonalili infrastrukturu, vybudovali průmysl a zvýšili gramotnost obyvatelstva. Na nástup Sandinistů k moci reagovaly Spojené státy ekonomickými sankcemi a podporou opozičních povstaleckých skupin Contras. Americká podpora těchto organizací vyšla plně najevo v aféře Írán-Contras. Sandinisté byli od roku 1979 do 1990 jedinou vládní stranou v Nikaragui. V letech 1990 až 2006 byli v opozici, dnes jsou opět u moci. V letech 1997 až 2002 byl prezidentem Nikaraguy José Arnoldo Alemán Lacayo. V roce 2007 se prezidentem stal Daniel Ortega. Ortega byl zvolen prezidentem i v následujících volbách, přestože to tehdejší ústava nepovolovala. V roce 2014 došlo k její transformaci, která znovuzvolení umožňuje a dává prezidentovi přímou kontrolu nad armádou a policií. Zároveň dochází k neustálému zmenšování prostoru pro nezávislé nevládní organizace. Většina médií je v rukou státu, což ještě více zhoršuje lidskoprávní situaci v zemi. V roce 2025 již média uváděla, že Ortega v zemi fakticky vybudoval diktátorský režim. Státní symboly Vlajka Nikaragujská vlajka je tvořena listem o poměru stran 3:5 se třemi vodorovnými pruhy: modrým, bílým a modrým. Uprostřed je umístěný státní znak. Znak Nikaragujský státní znak je trojúhelník, ve kterém se na hranicích dvou oceánů zvedá pět zelených vulkánů. Nad nimi je frygická čapka svobody, okolo které jsou sluneční paprsky a duha míru. Okolo trojúhelníku je do kruhu text zlatým písmem, v horní části opis „REPÚBLICA DE NICARAGUA" (česky Nikaragujská republika) a v dolní „AMERICA CENTRAL" (česky Střední Amerika). Hymna Nikaragujská hymna je píseň Salve a ti, Nicaragua (česky Sláva tobě, Nikaraguo). Text napsal Salomon Ibarra Mayorga, hudbu složil Luis A. Delgadillo. Geografie Nikaragua je země je na středoamerické šíji ležící ve středu Střední Ameriky. Na severu sousedí s Hondurasem (délka hranice 966 km), na východě s Karibským mořem, na jihu s Kostarikou (309 km) a na západě s Tichým oceánem. S rozlohou 130 370 km2 je nejrozlehlejší zemí Střední Ameriky. Leží mezi 11° a 15° severní šířky a 85° a 89° západní délky, nachází se v tropickém pásu mezi dvěma subkontinenty Ameriky. Vodní plochy zabírají 7 % rozlohy země: na tichomořské straně se nachází dvě největší sladkovodní jezera ve Střední Americe, jezero Nikaragua a Managua. Geograficky se země dělí na tři hlavní oblasti: tichomořské nížiny, vlhčí a chladnější centrální vysočiny (Cordillera de Amerrisque) a karibské nížiny. Podnebí je tropické. Díky bohatství biologicky významných a jedinečných ekosystémů je Nikaragua považována za oblast s vysokou biodiverzitou. Nikaragua vyvíjí úsilí, aby se stala méně závislou na fosilních palivech. V Nikaragui se v současné době nachází 78 chráněných oblastí, které pokrývají více než 22 000 km², což představuje asi 17 % její rozlohy. Patří mezi ně 4 národní parky, přírodní rezervace a biologické rezervace, které poskytují útočiště široké škále ekosystémů. V Nikaragui bylo dosud klasifikováno více než 1 400 druhů zvířat. Dále bylo dosud v Nikaragui klasifikováno přibližně 12 000 druhů rostlin, přičemž odhadem 5 000 druhů ještě nebylo klasifikováno. Geografické oblasti Tichomořské nížiny Na západě země tvoří tyto tichomořské nížiny širokou, horkou a úrodnou rovinu. Tuto rovinu přerušuje několik velkých sopek pohoří Cordillera Los Maribios, včetně sopek Mombacho nedaleko Granady a Momotombo poblíž Leónu. Nížinatá oblast se táhne od Fonseckého zálivu k nikaragujské tichomořské hranici s Kostarikou jižně od Nikaragujského jezera. Nikaragujské jezero je největším sladkovodním jezerem ve Střední Americe (20. největší na světě) a je domovem některých vzácných sladkovodních žraloků (např. žralok bělavý). Tichomořská nížina je nejlidnatější oblastí, kde žije více než polovina obyvatelstva země. Erupce 40 sopek v západní Nikaragui, z nichž mnohé jsou stále aktivní, sice občas zničily lidská sídla, ale také obohatily půdu vrstvami úrodného popela. Geologická aktivita, která způsobuje vulkanismus, také vyvolává silná zemětřesení. Otřesy se vyskytují pravidelně v celé tichomořské oblasti a zemětřesení již více než jednou téměř zničila hlavní město Managuu. Většina tichomořské zóny je tierra caliente, „horká země“ tropické španělské Ameriky v nadmořské výšce pod 600 metrů. Teploty zůstávají prakticky konstantní po celý rok, s maximy mezi 29 a 32 °C. Po suchém období trvajícím od listopadu do dubna začínají v květnu deště, které pokračují až do října, a přinášejí do pacifických nížin 1 000 až 1 500 mm srážek. Dobrá půda a příznivé klima činí ze západní Nikaraguy ekonomické a demografické centrum země. Jihozápadní břeh Nikaragujského jezera leží 24 km od Tichého oceánu. Proto bylo jezero a řeka San Juan v 19. století často navrhovány jako nejdelší část trasy kanálu přes středoamerickou šíji. Návrhy na vybudování průplavu byly v 20. a 21. století pravidelně oživovány. Přibližně sto let po otevření Panamského průplavu zůstává perspektiva nikaragujského ekoprůplavu tématem, které vzbuzuje zájem. Kromě plážových a rekreačních oblastí se v pacifické nížině nachází většina španělské koloniální architektury a artefaktů Nikaraguy. Města jako León a Granada jsou bohatá na koloniální architekturu; Granada, založená v roce 1524, je nejstarším koloniálním městem v Americe. Severní centrální vysočina Severní Nikaragua je nejrozmanitější region produkující kávu, dobytek, mléčné výrobky, zeleninu, dřevo, zlato a květiny. Jeho rozsáhlé lesy, řeky a geografie jsou vhodné pro ekoturistiku. Centrální vysočina je výrazně méně zalidněná a ekonomicky rozvinutá oblast na severu, mezi Nikaragujským jezerem a Karibikem. Vysokohorská oblast tvoří tierra templada, neboli „mírnou zemi“, v nadmořské výšce mezi 600 a 1 500 m a těší se mírným teplotám s denními maximy od 24 do 27 °C. Tato oblast má delší a vlhčí období dešťů než pacifické nížiny, což způsobuje erozi na jejích strmých svazích. Celá oblast se vyznačuje drsným terénem, chudými půdami a nízkou hustotou obyvatelstva, ale severozápadní údolí jsou úrodná a dobře osídlená. Oblast má chladnější klima než pacifické nížiny. Přibližně čtvrtina zemědělské produkce země pochází z této oblasti, kde se na vyšších svazích pěstuje káva. V mlžných lesích této oblasti se hojně vyskytují duby, borovice, mechy, kapradiny a orchideje. Ptačí fauna v lesích centrální oblasti zahrnuje kvesala chocholatého, čížka mexického (Spinus psaltria), kolibříky, sojky a tukana Arassari smaragdového. Karibská nížina Tato rozsáhlá oblast deštného pralesa je zavlažována několika velkými řekami a je řídce osídlena. Zaujímá 57 % území státu a nachází se zde většina jeho nerostných surovin. Byla intenzivně využívána, ale stále si zachovává velkou přírodní rozmanitost. Coco je největší řeka ve Střední Americe; tvoří hranici s Hondurasem. Karibské pobřeží je mnohem klikatější než jeho obecně rovné pacifické protějšky; laguny a delty ho činí velmi nepravidelným. Nikaragujská biosférická rezervace Bosawás se nachází v oblasti Mosquitia, jejíž část leží v obci Siuna; chrání 7 300 km² lesů Mosquitia – téměř 7 % rozlohy země – a je tak největším deštným pralesem severně od Amazonie v Brazílii. Okresy Siuna, Rosita a Bonanza, známé jako „těžební trojúhelník“, se nacházejí v regionu známém jako Región Autónoma de la Costa Caribe Norte (Autonomní region severního karibského pobřeží) na Pobřeží Moskytů. V Bonanze se stále nachází aktivní zlatý důl, který vlastní společnost HEMCO. Siuna a Rosita nemají aktivní doly, ale rýžování zlata je v tomto regionu stále velmi běžné. Tropické východní pobřeží Nikaraguy se velmi liší od zbytku země. Podnebí je převážně tropické, s vysokými teplotami a vysokou vlhkostí. V okolí hlavního města této oblasti, Bluefields, se kromě úředního jazyka španělštiny hojně používá také angličtina. Obyvatelstvo se více podobá obyvatelstvu typických karibských přístavů než zbytku Nikaraguy. Lze zde pozorovat velké množství ptáků, včetně orlů, tukanů, drobnějších papoušků rodu Pyrura a papoušků arů. Mezi další zvířata v této oblasti patří různé druhy opic, mravenečníci, jelenec běloocasý a tapíři. Vodstvo Nikaragua je zemí velkých jezer a bohatých řek. Lze rozlišit tři povodí: karibské, tichomořské a vnitrozemské. Řeky v povodí Tichého oceánu jsou krátké a obecně mají odvodňovací systémy tvořené dočasnými nebo přerušovanými toky s nepravidelným režimem a velmi malým průtokem v období sucha; v období dešťů však může docházet k velkým povodním s vážnými záplavami v nižších částech povodí. Hlavní řeky jsou: Negro, Estero Real, El Viejo, Atoya, El Tesorero, El Releajo, Posoltega, Telica, Chiquito, Izapa, Tamarindo, Soledad, Masachapa, Amalia, Las Lajas, Ochomogo, Grande a Brito. Karibské pobřeží je domovem nejdelších a nejvodnatějších řek, z nichž mnohé jsou splavné. Nejdůležitější z nich jsou řeka Coco, která tvoří hranici s Hondurasem, řeka San Juan, která tvoří hranici s Kostarikou, Tuma, Siquia a Indio. Východní část Nikaraguy je bohatá na jezera, která se táhnou po svazích pohoří Marabios, aktivních sopek nacházejících se podél horského hřebene země. Dvě největší jezera v zemi tvoří jedinečnou vodní plochu, která v minulosti byla zálivem Tichého oceánu, která se oddělila v důsledku erupcí a usazování lávy. O jejich povaze svědčí rybí fauna, která hostí mořské druhy přizpůsobené sladké vodě, jako je žralok bělavý, dlouhý až 3 metry. Nejvýznamnější jezera jsou Nikaragua, Managua a Apoyo. Jezero Nikaragua, také známé jako Cocibolca, je s rozlohou 8 430 km² největším jezerem Střední Ameriky a po jezeře Titicaca je největším jezerem Latinské Ameriky. Je bohaté na ostrovy vulkanického původu, mezi nimiž jsou dva sopky Maderas a Concepción na ostrově Ometepe. Jezero Managua, známé také jako Xolotlán, má rozlohu 1 042 km² a hloubku až 30 m, má kruhový tvar, proto se předpokládá vulkanický původ, je spojeno s jezerem Nikaragua řekou Tipitapa, spojení bylo přerušeno v roce 1910 a znovu aktivováno v roce 1998 v důsledku hurikánu Mitch. Laguna de Apoyo vděčí za své jméno slané vodě (Alt-poyec) a její kruhový tvar naznačuje, že vznikla ve starém sopečném kráteru. Díky těmto vlastnostem a průzračné vodě je bohatá na ryby a stala se turistickým cílem. Podnebí Nikaragua má tropické podnebí, které je po celý rok teplé, s teplotami, které se v průběhu ročních období příliš nemění a závisí především na nadmořské výšce. Dále je ovlivněno pasáty z Tichého oceánu a Karibského moře. Tierra caliente, neboli „horká země“, je charakteristická pro podhůří a nížiny od hladiny moře až do nadmořské výšky přibližně 750 m. Zde se denní teploty pohybují v průměru od 30 do 33 °C a noční teploty klesají na 21 až 24 °C po většinu roku. Tierra templada, neboli „mírná země“, je charakteristická pro většinu centrální vysočiny (Cordillera de Amerrisque), kde se nadmořská výška pohybuje mezi 750 a 1 600 m. Zde jsou denní teploty mírné (24 až 27 °C) a noci chladné (15 až 21 °C). Tierra fria, „chladná země“ v nadmořských výškách nad 1 600 metrů, se nachází pouze na nejvyšších vrcholech centrální vysočiny a v jejich blízkosti. Průměrné denní teploty v této oblasti se pohybují od 22 do 24 °C, noční teploty klesají pod 15 °C . Srážky se v Nikaragui velmi liší. Karibská nížina je nejdeštivější částí Střední Ameriky, kde ročně spadne mezi 2 500 a 6 500 mm srážek. Západní svahy centrální vysočiny a tichomořské nížiny mají podstatně nižší roční srážky, protože jsou chráněny před vlhkými karibskými pasáty vrcholky centrální vysočiny. Průměrné roční srážky v příkopové propadlině a na západních svazích vysočiny se pohybují od 1 000 do 1 500 milimetrů. Srážky jsou sezónní – od května do října je období dešťů a od prosince do dubna je období sucha. Politika Nikaragua je prezidentská republika, v níž výkonná moc zastává funkci hlavy státu i vlády. Nikaragua má volební systém založený na více stranách. Výkonnou moc vykonává vláda, zatímco zákonodárná moc náleží vládě i Národnímu shromáždění. Soudní moc je silně ovlivňována prezidentem. Nikaragua je trvale hodnocena jako jedna z nejméně demokratických zemí Latinské Ameriky, kde dochází k významnému porušování lidských práv. Od návratu Daniela Ortegy do prezidentského úřadu v roce 2007 dochází v Nikaragui k úpadku demokracie, protože Ortega centralizoval moc a potlačuje politickou opozici. Vědci popisují Nikaraguu jako zemi někde mezi konkurenčním autoritářským režimem a plně autoritářským režimem. Dominantní politická strana v Nikaragui, Sandinovská fronta národního osvobození, je pevně kontrolována Ortegou. Navzdory své levicové revoluční rétorice se Ortega spojil s podnikatelskou třídou a zavedl to, co odborníci charakterizují jako kapitalismus kamarádů. V roce 2025 prošla nikaragujská ústava významnými reformami, které formálně zavedly funkci „spoluprezidentky“ pro Rosario Murillovou (manželku stávajícího prezidenta), povýšily sandinistickou vlajku na národní symbol a legitimizovaly „dobrovolnou policii“ jako pomocný orgán složený z institucionalizovaných paramilitárních skupin. Administrativní členění Nikaragua je unitární stát. Je rozdělena do 15 departementů a 2 autonomních regionů. Těchto 17 územních celků se dále dělí na 152 municipios (obdoba českých okresů). Ekonomika Nikaragua je jedním z nejchudších států v Latinské Americe. Hrubý domácí produkt počítaný v paritě kupní síly na obyvatele v roce 2024 dosáhl hodnoty 8 492 dolarů (129. místo na světě). Nikaragua je členem DR-CAFTA. Nejvýznamnější položky nikaragujského exportu jsou výrobky textilního průmyslu, izolované vodiče a kabely a dále zemědělské produkty – hovězí maso, káva, tabákové výrobky a mořské plody. Rozvíjejícím se odvětvím ekonomiky je také turismus. Obyvatelstvo Podle statistik Organizace spojených národů z roku 2025 má Nikaragua 7 007 502 obyvatel. Podle portálu Datosmacro měla v roce 2024 celkem 6 850 540 obyvatel a hustota zalidnění činila 53 obyvatel na kilometr čtvereční. Ženy tvoří 50,7 % celkové populace a muži 49,3 %. Střední délka života je 74,7 let (muži 73,2, ženy 76,4), medián věku je 29 let (za rok 2024). Podíl obyvatel mladších 15 let činil 25 %, 69 % je ve věku 15 až 64 let a 6 % obyvatel je starších 65 let. K roku 2023 žilo 60 % obyvatel ve městských oblastech, s ročním nárůstem 1,2 %. .Nikaragua má nejnižší míru gramotnosti ve Střední Americe, kde je gramotných pouze 83 % obyvatel ve věku 15 let a více. Studie z roku 2014 publikovaná v časopise Genetics and Molecular Biology uvádí, že 69 % Nikaragujců má evropské předky, 20 % africké předky a 11 % domorodé předky. [5] Japonský výzkum „Genomické složky v demografii Ameriky” prokázal, že v průměru je původ Nikaragujců 58–62 % evropský, 28 % indiánský a 14 % africký, s velmi malým podílem blízkovýchodního původu. Negenetické údaje z The World Factbook uvádějí, že z celkového počtu 6 676 948 obyvatel Nikaraguy v roce 2024 bylo přibližně 69 % mestiků, 17 % bělochů, 9 % černochů a 5 % indiánů. Toto číslo se mění v závislosti na migračních trendech. Úředním jazykem Nikaraguy je španělština, avšak obyvatelé karibského pobřeží hovoří domorodými jazyky (kreolština Pobřeží Moskytů), a také anglicky. Komunity žijící na karibském pobřeží mají také přístup ke vzdělání ve svých rodných jazycích. Kromě toho má Nikaragua čtyři vymřelé domorodé jazyky. Po Sandinistické revoluci v roce 1979 mnozí migranti, kteří opustili zemi, byli lidé z vyšší a střední třídy, kteří se chtěli vyhnout prováděným sandinistickým agrárním reformám. Rostoucí počet těchto lidí se vrátil, zatímco mnoho z nich nadále žije v zahraničí. Celkem 25 % obyvatelstva žije pod hranicí chudoby. Obecná míra chudoby se odhaduje na 47,3 %, ačkoli velká část obyvatelstva spadá do nižší střední třídy kvůli nízkým platům a nízkému hrubému domácímu produktu. Nejlidnatějším městem v zemi je hlavní město Managua s 1,0 milionem obyvatel (2023). Podle posledního sčítání obyvatel z roku 2005 žilo více než 4,4 milionu obyvatel (82 %) v pacifické, centrální a severní oblasti. Celkem 2,7 milionu obyvatel (asi 50 %, bez Managuy) žije pouze v pacifické oblasti, zatímco počet obyvatel v karibské oblasti dosahuje odhadem pouze 700 000. Náboženství v Nikaragui je převážně křesťanské a tvoří významnou součást kultury země i její ústavy. Nikaragujská ústava podporuje náboženskou svobodu a toleranci, avšak podle několika zpravodajských zdrojů vláda v posledních letech zadržela, uvěznila a pravděpodobně mučila řadu katolických vůdců. V roce 2020 se 79 % věřících hlásilo ke křesťanství.[3] V roce 2025 společnost M&R Consultores zjistila, že 38,3 % obyvatel se hlásí k protestantismu, 28,3 % ke katolicismu a 33 % je bez vyznání. Protestanismus zahrnuje i evangelikály a anglikány nízké církve (21,6 %) a moravské bratry (1,6 %). Anglikáni a moravští bratři jsou geograficky soustředěni v nikaragujské části Pobřeží Moskytů. Kultura Nikaragua je výsledkem dědictví mezoamerických, čibských, afrokaribských a evropských (hlavně španělských) kultur, které přispěly k rozvoji umění, hudby, tance, hrnčířství, košíkářství a gastronomie. Nikaragujská kultura odráží převládající směs indiánského, afrického a španělského dědictví. Z posledně jmenovaného se zachovalo jen velmi málo, i když se zde nacházejí jeho stopy. Kultura Nikaraguy je směsicí vlivů mezoamerických, čibských a španělských kultur. Nikaragujská kultura má silné folklórní, hudební a náboženské tradice. Nikaragujskou kulturu lze dále rozdělit do několika odlišných proudů. Tichomořské pobřeží má silné folklórní, hudební a náboženské tradice, které jsou hluboce ovlivněny Evropany z Pyrenejského poloostrova. Bylo kolonizováno Španělskem a má podobnou kulturu jako ostatní španělsky mluvící latinskoamerické země. Domorodé skupiny, které historicky obývaly tichomořské pobřeží, byly z velké části asimilovány do mestické kultury. Karibské pobřeží Nikaraguy bylo kdysi britským protektorátem. Angličtina je v této oblasti stále převládajícím jazykem a mluví se jí doma spolu se španělštinou a domorodými jazyky. Její kultura je podobná kultuře karibských národů, které byly nebo jsou britským územím, jako je Jamajka, Belize, Kajmanské ostrovy atd. Na rozdíl od západního pobřeží si domorodí obyvatelé karibského pobřeží zachovali svou odlišnou identitu a někteří stále mluví svými rodnými jazyky jako prvními jazyky. Kuchyně Nikaragujská kuchyně vychází z vlivů kuchyně nikaragujských Indiánů, španělské kuchyně a na karibském pobřeží také z kuchyně afro-karibské z karibských ostrovů. Velmi populární jsou pokrmy ze směsi rýže a fazolí. Kuchyně se v každé části země liší, na karibském pobřeží se více používají kokosy a mořské plody, na tichomořském pobřeží se zase více používá tropické ovoce, hovězí maso, drůbež nebo kukuřice. Příklady nikaragujských pokrmů jsou gallo pinto, smažená směs rýže a fazolí; nacatamales,kukuřičné těsto s masem, zeleninou a rýží, podávané v banánovém listu, podobné tamales; vigorón, pokrm ze zelí, rajčat, cibule, chilli, vařeného manioku, škvarků podávaný v banánovém listu. Příklady nikaragujských nápojů jsou: rum, ovocné šťávy, horká čokoláda, chica, neboli kukuřičné pivo. Odkazy Poznámky Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Nicaragua na anglické Wikipedii a Nicaragua na španělské Wikipedii. Literatura KAŠPAR, Oldřich. Dějiny Karibské oblasti. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2002. ISBN 80-7106-557-9. Související články Národní parky v Nikaragui Středoamerické a karibské hry Středoamerický integrační systém Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nikaragua na Wikimedia Commons Slovníkové heslo Nikaragua ve Wikislovníku CzechTrade • Ministerstvo zahraničních věcí (MZV) • Zastupitelský úřad České republiky. Souhrnná teritoriální informace (Nikaragua) [online]. Businessinfo.cz. Dostupné online. CIA. Nicaragua - The World Factbook [online]. Dostupné online. (anglicky) Nicaragua [online]. Encyclopaedia Britannica. Dostupné online. (anglicky) Human rights in Nicaragua [online]. Amnesty International. Dostupné online. (anglicky)