Nový Zéland

Nový Zéland je ostrovní stát v jihozápadní části Tichého oceánu. Skládá se ze dvou hlavních ostrovů – Severního ostrova a Jižního ostrova – a více než 600 menších ostrovů. Rozlohou je šestým největším ostrovním státem světa a leží východně od Austrálie, oddělen od ní Tasmanovým mořem, a jižně od ostrovů Nová Kaledonie, Fidži a Tonga. Rozmanitá topografie sahá od fjordů na jihozápadě po subtropické písečné pláže na úplném severu, Jižnímu ostrovu vévodí vysoké hory, zatímco velkou část centrální části Severního ostrova pokrývá sopečná náhorní plošina; na většině státu panuje mírné oceánické podnebí s teplými léty. Nový Zéland se skládá z 16 regionů, na ploše 263 000 km² žije 5,3 milionu obyvatel, což z něj činí třetí nejrozlehlejší a třetí nejlidnatější stát Oceánie a rozlohou šestý největší ostrovní stát světa. Hlavním městem Nového Zélandu je Wellington a nejlidnatějším městem je Auckland, mezi další velká města patří Christchurch, Hamilton a Tauranga. Dvě třetiny obyvatel jsou etničtí evropští Novozélanďané, největší menšinou jsou s 20 % Maorové a 17 % Asiaté. Úředními jazyky jsou angličtina, maorština a novozélandský znakový jazyk. Celkem 52 % obyvatel je bez vyznání a 32 % se hlásí ke křesťanství. K Novému Zélandu patří také závislé ostrovní území Tokelau a Rossova dependence, což je území v Antarktidě, na které si Nový Zéland činí nárok. Ostrovy Nového Zélandu byly posledním velkým obydleným územím na zemi, které bylo osídleno lidmi. Mezi lety 1280 a 1350 se na ostrovech začali usazovat Polynésané, kteří následně vyvinuli charakteristickou maorskou kulturu. V roce 1642 se nizozemský průzkumník Abel Tasman stal prvním Evropanem, který Nový Zéland spatřil a zaznamenal. V roce 1769 se britský průzkumník James Cook stal prvním Evropanem, který na Nový Zéland vkročil a zmapoval jej. V roce 1840 podepsali zástupci Spojeného království a maorští náčelníci Smlouvu z Waitangi, která připravila půdu pro britské prohlášení suverenity později téhož roku a založení korunní kolonie Nový Zéland v roce 1841. Následná řada konfliktů mezi koloniální vládou a maorskými kmeny vedla k odcizení a konfiskaci velkých částí maorské půdy. Nový Zéland se stal dominiem v roce 1907; plnou zákonnou nezávislost získal v roce 1947, přičemž si zachoval panovníka jako hlavu státu. V 80. letech 20. století prošel Nový Zéland významnými ekonomickými změnami, které jej transformovaly z protekcionistické ekonomiky na liberalizovanou ekonomiku volného obchodu. Nový Zéland je unitární parlamentní konstituční monarchie, v níž je novozélandský král, jímž je britský monarcha. Ten je zastoupen generálním guvernérem s reprezentativní funkcí. Hlavou vlády je předseda vlády, zákonodárnou moc má jednokomorový parlament. Nový Zéland je vyspělou zemí, která jako první zavedla minimální mzdu a udělila ženám volební právo. Nový Zéland, uznávaný jako střední mocnost, zaujímá velmi vysoké místo v mezinárodních žebříčcích kvality života a lidských práv a má jednu z nejnižších úrovní vnímané korupce na světě. V indexu lidského rozvoje zaujímá 17. místo. Stále však vykazuje nerovnost mezi maorským a evropským obyvatelstvem. Ekonomice země dominují služby, včetně cestovního ruchu, následuje průmyslový sektor a zemědělství. Novozélandská kultura vychází převážně z maorské a britské tradice. Udržuje úzké vztahy a sdílí silnou přes-tasmánskou vazbu s Austrálií vycházející ze staletí britské kolonializace. Nový Zéland je členem Fóra tichomořských ostrovů, Tichomořského společenství, Asijsko-pacifického hospodářského společenství a Regionálního fóra Sdružení národů jihovýchodní Asie. Dále je členem Organizace spojených národů, Společenství národů a Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD) a účastní se Pětistranné obranné dohody. Patří mezi hlavní spojence mimo NATO a je členem zpravodajské aliance Five Eyes. Nový Zéland je součástí volného sdružení označovaného jako Novozélandské království, do něhož patří také samostatné ostrovní státy Cookovy ostrovy a Niue. Nový Zéland je zodpovědný za jejich zahraniční politiku a obranu. Název Není známo, zdali měli Maorové před příchodem Evropanů název pro Nový Zéland, je však jisté, že měli název pro Severní ostrov (Te Ika a Māui) a Jižní ostrov (Te Wai Pounamu nebo Te Waka o Aoraki). Na začátku 20. století byl Severní ostrov také označován jako Aotearoa, což znamená země dlouhého bílého oblaku (ao = oblak, tea = bílý, roa = dlouhý). V moderní maorštině se tento název užívá pro celý Nový Zéland. Slovo Aotearoa se také běžně používá v novozélandské angličtině. První evropský objevitel ostrovů, Nizozemec Abel Tasman, který zde v roce 1642 přistál, ostrovy pojmenoval Staten Landt. Tasman si však myslel, že objevil část Jižní Ameriky zvanou Staten Land, objevenou v roce 1615 nizozemským námořníkem Jacobem Le Mairem. Název Nový Zéland pochází od nizozemských kartografů, kteří ostrovy nazvali Nova Zeelandia po nizozemské provincii Zeeland. Nikdo si není přesně jistý, kdo jako první vytvořil přesný nynější název, ale poprvé se objevil v roce 1645 a název asi zvolil kartograf Johan Blaeu. Britský mořeplavec James Cook později název poangličtil na New Zealand. Název nemá nic společného s anglickým názvem Zealand pro dánský ostrov Sjælland. Starší maorské jméno pro Nový Zéland zní Niu Tireni, což má být zkomolený přepis anglického New Zealand. Dějiny Maorské osídlení Člověk prvně osídlil území dnešního Nového Zélandu pravděpodobně kolem roku 100. Nejstarší stopy lidského působení archeologové nacházejí na Jižním ostrově. První lidé pravděpodobně připluli z Polynésie. Migrační vlna začala sílit v 9. století. Tito příchozí jsou dnes nazýváni Maoři a vytvořili si časem kolektivní identitu. Pojem Maor, neboli „lid moa“, lze také přeložit jako „lovci ptáků moa“. Třímetroví nelétaví ptáci moa se vyskytovali hojně právě na Novém Zélandu a byli téměř jediným zdrojem masa pro loveckou společnost, neboť na ostrově téměř nežili savci. Kvůli tomu byli tito ptáci rychle vyhubeni. Podle tradiční maorské legendy objevil souostroví mořeplavec Kupe v 10. století. Trvalejší a souvislejší osídlení však můžeme podle archeologů datovat až ve 12. století. Tehdy byl také osídlen i severní ostrov. Období 13. až 14. století historikové nazývají „Velkou migrací“, neboť dochází k mohutnému osidlování především ze Společenských ostrovů. Maorská společnost se stratifikuje a dosahuje úrovně vojenského náčelnictví. Maoři před příchodem Evropanů neznali zpracování kovů, jejich zbraně a nástroje byly ze dřeva a opracovaných kamenů. Příchod Evropanů Roku 1642 dorazil k novozélandským břehům Nizozemec Abel Tasman. Stanul u západního pobřeží Jižního ostrova. Krátce po přistání Maoři zabili čtyři členy jeho posádky a Tasman nařídil se stáhnout a vrátit do Indonésie. Koloniální dějiny se počínají psát teprve v 18. století. Roku 1769 připlul k novozélandským břehům britský námořník James Cook. Obeplul oba hlavní ostrovy a zakreslil je do mapy. Šlo o první mapu Nového Zélandu v historii. Oba ostrovy pak Cook prohlásil za državu Spojeného království. I on se dostal do konfliktu s Maory, ale s některými kmeny se mu naopak podařilo navázat přátelské vztahy. Dva měsíce po Cookovi dorazila francouzská námořní výprava kapitána Jeana de Surville. Další francouzská výprava, kapitána Mariona du Fresne, která připlula roku 1772, oba ostrovy prohlásila za državu francouzského krále Ludvíka XV. Ke střetu s Brity o novou kolonii ovšem nedošlo, neboť dlouho nikoho nelákalo území opravdu osidlovat. Někdy na počátku 19. století byly na ostrovy dovezeny první střelné zbraně – muškety, což naprosto převrátilo maorské dějiny a dalo následujícím čtyřiceti letům název „mušketové války“. Kmeny, které si muškety pořídily, se vrhly na kmeny, které nebyly takto vyzbrojeny, a začaly je vyvražďovat. V letech 1801–1840 se podle odhadů historiků uskutečnilo asi 600 válek mezi kmeny a bylo při nich zabito asi 40 000 Maorů. Evropané mezitím pozvolna získávali populační i kulturní převahu. Kolem roku 1820 vznikly první evropské osady v zálivu Bay of Islands a začaly rychle růst. V roce 1833 je začal spravovat oficiální zástupce britské koruny James Busby. V roce 1838 byla založena Novozélandská kolonizační společnost a kolonizace nabrala na obrátkách. Zároveň ale o Nový Zéland stále jevili zájem Francouzi. Ve třicátých letech Maorové změnili strategii a hledali cestu ke sjednocení, aby se mohli postavit výzvě nového osídlení. Jenže roku 1840 tvořili Maoři na Novém Zélandu již jen 12 procent populace. Nakonec si maorské elity uvědomily, že nestojí před volbou zda kolonizace ano či ne, ale kterou kolonizaci zvolit – zda britskou, nebo francouzskou. Francouze si vyhodnotili jako jednoznačně větší nebezpečí. Naopak s Brity se jim jednalo mnohem lépe. Jednání vyvrcholila roku 1840. Tehdy se zástupci 500 kmenů dohodli s Brity na tom, že se Evropané stanou vůdčí silou v oblasti a Nový Zéland bude spadat pod svrchovanost britské koruny, výměnou za to měl zůstat nedotčen jejich majetek, lesy a voda. Historickou smlouvu zvanou Smlouva z Waitangi podepsal s maorskými náčelníky roku 1840 kapitán William Hobson. Britská modernizace Britové v roce 1840 založili na Severním ostrově nové důležité centrum, město Wellington (později vyhlášené hlavním městem státu). Krátce po podepsání smlouvy z Waitangi vyhlásili Britové Nový Zéland závislým územím Nového Jižního Walesu (tedy Austrálie). Ale již roku 1841 byla podřízenost Austrálii zrušena a Nový Zéland byl prohlášen samostatnou britskou kolonií s vlastním guvernérem, jímž se stal William Hobson. Kolonizace Nového Zélandu a Austrálie se dost lišily. Austrálie byla původně trestaneckou kolonií a první zemědělští osadníci byli v domovské zemi spíše neúspěšní drobní rolníci z Anglie či Walesu. Typickým kolonizátorem Nového Zélandu byl spíše Skot, a to navíc spíše větší sedlák. Austrálie nicméně Nový Zéland silně ovlivnila, a to především masivním dovozem ovcí, který začal po roce 1850, a který dal novozélandskému zemědělství jasně vlnařský charakter. Někdy je také éra 1850–1880 na Novém Zélandu nazývána „epochou vlny“. V roce 1852 britská koruna změnila status souostroví – ústavním zákonem získal autonomii. Vznikl (zákonem zvaným Constitution Act) vlastní novozélandský parlament (General Assembly) a rok 1852 je tak rokem vzniku novozélandské demokracie. Typickou událostí této epochy bylo rovněž vypuknutí „zlaté horečky“ na řece Buller v roce 1859. 1860–1907: Války o půdu a rozvoj demokracie Roku 1860 vypukly boje mezi Maory a Evropany o půdu. Začaly v oblasti Taranaki. Tamní Maoři válku kolem roku 1864 prohráli a následovala rozsáhlá „trestná“ konfiskace půdy maorských kmenů. O její legitimitě se diskutuje dodnes. Novozélandská vláda se pokusila ukonejšit pocity frustrace Maorů mj. tím, že jim roku 1867 přidělila čtyři křesla v parlamentu. Tyto čtyři zástupce pak volili všichni maorští muži starší 21 let bez ohledu na výši majetku, zatímco na bílé voliče se majetkový cenzus dosud vztahoval. Roku 1870 odešly ze země poslední jednotky britské armády. Tím se zvýšila nezávislost Nového Zélandu, ale také moc centrální vlády, v jejímž čele v té době stál Julius Vogel, první novozélandský premiér židovského původu. Jeho vláda zavedla celou řadu opatření, která se nelíbila provinciálním vládám. Rostoucí napětí vyřešil roku 1876 novozélandský parlament zrušením provincií. Proto byl Nový Zéland dlouho centralizovaným unitárním územím (až do reformy z roku 1989, která vytvořila šestnáct regionů). Roku 1877 vláda ustavila národní systém vzdělávání, zaváděl povinnou školní docházku pro všechny děti bez rozdílu od 6 do 15 let, byl zcela nezávislý na jakékoli církvi a škola byla zdarma. V roce 1887 byl založen první národní park Tongariro. Roku 1891 volební právo získaly i ženy. Nový Zéland se tak stal vůbec prvním státem světa, který toto právo ženám přiznal. Boj za volební právo žen vedla především aktivistka Kate Sheppardová. V roce 1894 bylo reformováno pracovní právo a stát garantoval tzv. smírčí řízení, která pod jeho dozorem musely absolvovat odbory a zaměstnavatelé, pokud mezi nimi došlo v jednotlivých podnicích ke konfliktu. V roce 1898 pak byl zaveden důchodový systém. V 80. letech technologický pokrok změnil charakter novozélandského zemědělství. Skončila éra vlny, neboť farmáři se začali orientovat na produkci masa. Umožnil jim to vynález chladírenských boxů. Ty umožnily novozélandské maso vyvážet do Austrálie i jinam. Samostatnost V 90. letech vznikl systém politických stran. Nejvlivnější se stala v té době Liberální strana (vládla 1891–1912). Ta nejprve roku 1901 odmítla vstoupit do Australské federace a následně začala usilovat o plnou nezávislost na Británii. Britská koruna se tomu nebránila a roku 1907 se Nový Zéland stal pouhým britským dominiem. Den 26. září 1907 považuje Nový Zéland za datum vzniku státu. V hranicích z roku 1907 existuje dodnes, jen roku 1962 se od něj odtrhla Západní Samoa. Velký zásah do společnosti přinesla první světová válka. Té se Nový Zéland velmi aktivně zúčastnil na straně Dohody a zaplatil vysokou daň: Ve válce, kam narukovalo 100 000 Novozélanďanů, byl zabit nebo zraněn každý třetí mužský obyvatel Nového Zélandu ve věku 20–40 let. Další mrtvé si vyžádala poválečná epidemie španělské chřipky. K nejslavnějším angažmá novozélandské armády během první světové války patřila bitva o Gallipoli, jež probíhala v letech 1915–1916. Poválečný rozmach byl zbrzděn Velkou hospodářskou krizí z roku 1929. Nespokojenost ve společnosti v roce 1935 poprvé v historii Nového Zélandu dostala k moci místní sociální demokracii – Novozélandskou stranu práce (New Zealand Labour Party). V čele vlády stanul Michael Joseph Savage. Jeho vláda ještě rozšířila síť dosavadních sociálních opatření. Válka a konec britského vlivu Roku 1939 budování státu narušila druhá světová válka. Nový Zéland, jako člen Commonwealthu, znovu vstoupil do bojů po boku Británie. Vyslal na bojiště 120 000 vojáků. Jeho ztráty byly znovu enormní. Měl nejvíce mrtvých a zraněných na počet obyvatel ze všech bojujících států. Zároveň se – na rozdíl od první světové války – ocitlo v bezprostředním ohrožení i území Nového Zélandu, když začala hrozit invaze Japonců. Po celou dobu války střežilo novozélandské území americké námořnictvo, což založilo tradici velmi úzkých vazeb se Spojenými státy. V 2. polovině 20. století vazby s USA a Austrálií neustále posilovaly na úkor tradičních vazeb s Británií, jejichž pozůstatkem zůstalo vlastně již jen to, že formální hlavou státu je dosud britský monarcha. Klíčovým momentem byl vznik americko-australsko-novozélandské obranné aliance ANZUS v roce 1951. Nový Zéland se proto účastnil korejské války a později války ve Vietnamu. Americké nákupy vlny v 50. letech vyvolaly tzv. Novozélandský wool boom. V roce 1965 Austrálie a Nový Zéland podepsaly dohodu o volném obchodu – New Zealand/Australia Free Trade Agreement (ještě prohloubená roku 1983 dohodou zvanou Closer Economic Relations). Další oslabení vztahů s Británií přišlo v roce 1973, když Spojené království vstoupilo do Evropské unie. Spolu s tím muselo přijmout i evropskou zemědělskou politiku a omezit tak zemědělský dovoz z Nového Zélandu. V souběhu s probíhající celosvětovou ropnou krizí to na Novém Zélandu vyvolalo hospodářskou recesi nebývalých rozměrů, která trvala hluboko do osmdesátých let. K moci vynesla roku 1973 Národní stranu Roberta Muldoona, která se pokusila krizi zvládnout protekcionismem a masivními vládními intervencemi do ekonomiky. Rozpočty kvůli tomu byly vysoce deficitní a rostlo zadlužení a brzy i inflace. Nezaměstnanost se nedařilo snižovat, což vedlo k velké vlně odchodu zvláště mladých do Austrálie. Navíc vzrostlo hnutí za práva Maorů, známé jako „maorská renesance“. Národní strana ztratila moc roku 1984 a labouristé vsadili na deregulační politiku: zrušení zemědělských dotací, zrušení státní kontroly mezd a cen, snížení daní, masivní privatizace, zrušení povinného členství v odborech (někdy se hovoří o vzniku rogernomics, podle ministra financí Rogera Douglase). Tato politika, která se zjevně inspirovala u Margaret Thatcherové a Ronalda Reagana, byla úspěšná. Nicméně bezjaderná zóna v novozélandských vodách, kterou roku 1984 vyhlásil sociálnědemokratický premiér David Lange, oslabila vazby se Spojenými státy. Počátek 21. století byl nadále ve znamení hospodářského rozvoje, oživeného i stále významnějším turistickým ruchem. Státní symboly Vlajka Novozélandská vlajka je tvořena modrým listem o poměru stran 1:2, v kantonu je umístěn Union Jack – symbol Spojeného království. Ve vlající části jsou místo obvyklého vlajkového emblému (anglicky badge) umístěny čtyři různě velké červené hvězdy, uspořádané do souhvězdí Jižního kříže. Znak Novozélandský státní znak je tvořen čtvrceným štítem, v jehož prvním poli je vyobrazeno souhvězdí Jižního kříže (čtyři červené bíle lemované pěticípé hvězdy na modrém pozadí), ve druhém zlaté rouno na červeném pozadí, ve třetím zlatý obilný snop na červeném pozadí a ve čtvrtém zkřížené zlaté mlátek a želízko na modrém pozadí. Středem štítu prochází stříbrný kůl, na němž jsou vyobrazeny nad sebou tři černé plachetnice. Klenotem znaku je koruna svatého Eduarda. Štítonoši jsou zlatovlasá žena v bílé říze se státní vlajkou přes rameno (národní personifikace zvaná Zealandia) a maorský náčelník v ceremoniálním oděvu kaitaka, držící kopí taiaha. Postavy stojí na dvojici kapradin (Cyathea dealbata) nesoucích stuhu s nápisem „New Zealand”. Hymna Hymna Nového Zélandu je (společně s britskou hymnou God Save the King) píseň God Defend New Zealand. Přestože jsou si obě písně rovny, běžně je používána pouze „God Defend New Zealand“. Slova písně napsal v Thomas Bracken jako báseň. Roku 1876 proběhla soutěž o vytvoření její melodie, kterou vyhrál John Joseph Woods. Geografie Nový Zéland je ostrovní země ležící na jižní polokouli v jihozápadní části Tichého oceánu. Skládá se ze dvou hlavních ostrovů – Severního ostrova a Jižního ostrova – a více než 600 menších ostrovů. Tyto dva hlavní ostrovy odděluje Cookův průliv, který je v nejužším místě široký 22 km. Kromě Severního a Jižního ostrova patří mezi pět největších obydlených ostrovů Stewartův ostrov (naproti Foveauxově průlivu), ostrov Chatham, Velký bariérový ostrov (v zálivu Hauraki), D'Urvillův ostrov (v Marlborough Sounds)[91] a ostrov Waiheke (asi 22 km od centra Aucklandu). Nejbližším kontinentem je Austrálie na severozápadě, přičemž nejkratší vzdálenost mezi australskou a novozélandskou pevninou činí přibližně 1 487 km přes Tasmanovo moře, konkrétně mezi Tasmánií a Fiordlandem, na sever leží ostrovy Nová Kaledonie, Fidži a Tonga. S celkovou rozlohou 263 310 km² je třetí nejrozlehlejší a třetí nejlidnatější (v obou případech po Austrálii a Papui Nové Guineji) stát Oceánie a zároveň šestý největší ostrovní stát světa. Hlavní ostrovy leží mezi 34° 20′ a 47° jižní šířky a 167° a 179° východní délky. Nový Zéland je dlouhý a úzký – přes 1 600 km podél osy sever-severovýchod s maximální šířkou 400 km – s pobřežím dlouhým asi 15 000 km. Díky svým vzdáleným ostrovům a dlouhému pobřeží má země rozsáhlé mořské zdroje. Jeho výlučná ekonomická zóna je jednou z největších na světě a pokrývá více než 15násobek jeho rozlohy. Na většině státu panuje mírné oceánické podnebí s teplými léty. Reliéf Jižní ostrov je největší pevninskou částí Nového Zélandu. Podélně jej rozdělují Jižní Alpy. Nachází se zde 18 vrcholů přesahujících 3 000 m, z nichž nejvyšší je Aoraki / Mount Cook s výškou 3 724 m. Strmé hory a hluboké fjordy v oblasti Fiordlandu jsou svědectvím rozsáhlého zalednění tohoto jihozápadního cípu Jižního ostrova v době ledové. Na východ od Jižních Alp se rozkládá úrodná Canterburská nížina, největší rovina na Novém Zélandu. Na samém jihu se do ostrovní půdy zařezávají v úzkých pruzích fjordy, jež skýtají překrásnou podívanou. Severní ostrov, oddělený od jižního 26 km širokým Cookovým průlivem, je méně hornatý, ale vyznačuje se sopečnou činností. Vysoce aktivní vulkanická zóna Taupō vytvořila rozsáhlou vulkanickou plošinu, kterou dominuje nejvyšší hora Severního ostrova, Ruapehu (2 797 m). Na této plošině se také nachází největší jezero v zemi, jezero Taupo, zasazené v kaldeře jednoho z nejaktivnějších supervulkánů na světě. Úrodné nížiny zde přecházejí v kopce lemované zátokami a písčitými plážemi. Nový Zéland je náchylný k zemětřesením. Země vděčí za svou rozmanitou topografii a možná i za to, že se vynořila nad hladinu, dynamické hranici, na které leží mezi tichomořskou a indo-australskou deskou. Nový Zéland je součástí Zealandie, mikrokontinentu o velikosti téměř poloviny Austrálie, který se postupně ponořil poté, co se odtrhl od superkontinentu Gondwana. Přibližně před 25 miliony let začala změna v pohybech tektonických desek deformovat a zvrásňovat tuto oblast. To je dnes nejviditelnější v Jižních Alpách, které vznikly stlačením zemské kůry vedle alpského zlomu. Jinde dochází na hranici desek k subdukci jedné desky pod druhou, čímž vzniká Puysegurský příkop na jihu, Hikurangský příkop východně od Severního ostrova a Kermadecský a Tonžský příkop dále na severu. Z přilehlých ostrovů je největší Stewartův ostrov (1 746 km2), který se nachází 30 km jižně od Jižního ostrova na opačné straně Foveauxova průlivu. Pod správu Nového Zélandu patří tichomořská souostroví: Aucklandské ostrovy, ostrovy Bounty, Campbellovy ostrovy, Chathamské ostrovy, Kermadekovy ostrovy a ostrovy Protinožců. Nový Zéland je spolu s Austrálií součástí širšího regionu známého jako Australasie. Tvoří také jihozápadní výběžek geografického a etnografického regionu zvaného Polynésie. Oceánie je širší region zahrnující australský kontinent, Nový Zéland a různé ostrovní státy v Tichém oceánu, které nejsou zahrnuty do modelu sedmi kontinentů. Podnebí Nový Zéland má mírné oceánské podnebí (Köppenova klasifikace podnebí: Cfb), přičemž nejsevernější část má podnebí subtropické. Průměrné roční teploty se pohybují od 10 °C na jihu do 16 °C na severu. Roční období jsou proti severní polokouli obrácená. Nejteplejší měsíce jsou leden a únor a nejchladnější červenec.Převládající západní větry přinášejí celoročně bohaté srážky. Ze sedmi největších měst je nejsušší Christchurch, kde v průměru spadne pouze 618 milimetrů srážek ročně. Wellington je nejdeštivější, kde spadne téměř dvojnásobné množství. Auckland, Wellington i Christchurch mají roční průměr více než 2 000 hodin slunečního svitu. Jižní a jihozápadní části Jižního ostrova mají chladnější a oblačnější klima s přibližně 1 400–1 600 hodinami slunečního svitu. Severní a severovýchodní části Jižního ostrova jsou nejslunečnějšími oblastmi země a mají přibližně 2 400–2 500 hodin slunečního svitu. Obvyklá sněhová sezóna trvá od začátku června do začátku října, i když i mimo toto období se mohou vyskytnout náhlé ochlazení. Sněžení je běžné ve východní a jižní části Jižního ostrova a v horských oblastech po celé zemi. Biodiverzita, flora a fauna Geografická izolace Nového Zélandu trvající 80 milionů let a ostrovní biogeografie ovlivnily evoluci zdejších druhů živočichů, hub a rostlin. Fyzická izolace vedla k biologické izolaci, což mělo za následek vznik dynamické evoluční ekologie s příklady charakteristických rostlin a živočichů, ale i populací široce rozšířených druhů. Původně se mělo za to, že flóra a fauna Nového Zélandu vznikly v důsledku odtržení Nového Zélandu od Gondwany; novější důkazy však předpokládají, že druhy vznikly v důsledku šíření. Přibližně 82 % původních cévnatých rostlin Nového Zélandu je endemických a zahrnuje 1 944 druhů v 65 rodech. Počet hub zaznamenaných na Novém Zélandu, včetně druhů tvořících lišejníky, není znám, stejně jako podíl těch hub, které jsou endemické, ale jeden odhad naznačuje, že na Novém Zélandu existuje asi 2 300 druhů hub tvořících lišejníky a 40 % z nich je endemických. Dva hlavní typy lesů jsou lesy, v nichž převládají listnaté stromy s vyčnívajícími nohoplodovitými, nebo lesy s pabukem v chladnějším podnebí. Zbývající typy vegetace tvoří travnaté plochy, z nichž většinu tvoří trsnaté porosty. Před příchodem lidí pokrývaly lesy odhadem 80 % území; bez stromů zůstaly pouze vysokohorské, vlhké, neúrodné a sopečné oblasti. Po příchodu lidí došlo k masivnímu odlesňování, přičemž asi polovina lesního porostu byla ztracena v důsledku požárů po osídlení Polynésany. Velká část zbývajících lesů padla po osídlení Evropany, kdy byla vykácena nebo vyklizena, aby se uvolnilo místo pro pastvinářství, takže v roce 1997 lesy zabíraly pouze 23 % území. V lesích převládali ptáci a absence savčích predátorů vedla u některých druhů, jako jsou kiwi, kakapo, weka a takahē, k vývoji neschopnosti létat. Příchod lidí, s ním spojené změny v prostředí a zavlečení krys, fretek a dalších savců vedly k vyhynutí mnoha druhů ptáků, včetně velkých ptáků, jako jsou moa a orel Haastův orel. Mezi další původní živočichy patří plazi (tuatara, scinkové a gekoni), žáby, jako například chráněná ohrožená žába leiopelma Hamiltonova, pavouci, hmyz (weta), a hlemýždi. Někteří z nich, například tuatara, jsou natolik jedineční, že se jim říká „živé fosílie“. Tři druhy netopýrů (z nichž jeden již vyhynul) byly jediným známým původním suchozemským savcem na Novém Zélandu až do roku 2006, kdy byly objeveny kosti jedinečného suchozemského savce o velikosti myši, starého nejméně 16 milionů let. Mořských savců je zde hojně, v novozélandských vodách se vyskytuje téměř polovina světové populace kytovců (velryby, delfíni a sviňuchy) a velké množství tuleňů. Na Novém Zélandu hnízdí mnoho mořských ptáků, z nichž třetina je endemická. Na Novém Zélandu se vyskytuje více druhů tučňáků než v jakékoli jiné zemi, a to 13 z celkových 18 druhů tučňáků na světě. Od příchodu člověka vyhynula téměř polovina druhů obratlovců v zemi, včetně nejméně 51 druhů ptáků, tří druhů žab, tří druhů ještěrek, jednoho druhu sladkovodní ryby a jednoho druhu netopýra. Ostatní jsou ohroženi nebo se jejich areál výskytu výrazně zmenšil. Novozélandští ochránci přírody zavedli několik metod na podporu zotavení ohrožené divoké zvěře, včetně ostrovních rezervací, hubení škůdců, přesunu divokých zvířat, pěstounské péče a ekologické obnovy ostrovů a dalších chráněných oblastí. Národní parky Na Novém Zélandu se nachází 13 národních parků a jeden bývalý národní park, Te Urewera. Kromě ochrany přírody mají všechny parky i kulturní význam a mnohé z nich obsahují také historické památky. Politika Nový Zéland je unitární konstituční monarchií s parlamentním systémem vlády. Hlavou státu je novozélandský král, jímž je britský král Karel III. Jeho role je podobná jako v dalších v zemích Commonwealth realmu. Zástupcem na Novém Zélandu je generální guvernér s reprezentativní funkcí. Hlavou vlády je předseda vlády, zákonodárnou moc má jednokomorový novozélandský parlament, který tvoří král a Sněmovna reprezentantů. Ústava Nového Zélandu je nepsaná. Parlament Nového Zélandu obvykle má 120 členů, někdy více kvůli převislým mandátům, volených na tříleté funkční období. Od parlamentních voleb z roku 1996 se používal personalizovaný poměrný volební systém (MMP), který však později nahradil systém relativní většiny (FPTP). Každý volič má při volbě dva hlasy, kterými odděleně hlasuje pro jednoho z kandidátů v rámci svého jednomandátového volebního obvodu a stranickou kandidátku v jednom celostátním obvodu. Nový Zéland byl prvním státem, ve kterém dostaly ženy právo volit (1893).Nový Zéland je členem vojenského paktu ANZUS. Po potopení lodi Greenpeace, Rainbow Warrior, Nový Zéland začal zavádět legislativu, jejímž závěrem byl zákaz přítomnosti jaderných zbraní a jaderné energetiky. Novozélandské království (anglicky Realm of New Zealand) je území, na kterém je hlavou státu britský král Karel III. z titulu krále Nového Zélandu. Toto volné sdružení zahrnuje Nový Zéland (s kolonií Tokelau a sporným územím v Antarktidě označovaným jako Rossova dependence) a samostatné přidružené státy Cookovy ostrovy a Niue. Administrativní dělení Novozélandské regiony jsou základním administrativním dělením. Je jich 16. Dále se Nový Zéland dělí na 67 územních samosprávných celků a 11 regionálních rad. Územní samosprávu tvoří 13 městských rad, 53 distriktních rad a Rada Chathamských ostrovů. Ekonomika Nový Zéland je vyspělá země. Patří mezi země s vysokou životní úrovní, podle indexu lidského rozvoje se k roku 2023 umístil na 17. místě a k roku 2022 na 4. místě v indexu ekonomické svobody. Ekonomice země dominují služby, včetně cestovního ruchu, následuje průmyslový sektor a zemědělství. Ročně navštíví zemi 3,5 milionu zahraničních turistů a celkově cestovní ruch přispívá k 7,7 % hrubého domácího produktu (čísla za rok 2024/2025). Nejvíce se pěstuje kiwi (670 000 tun), jablka (580 000 tun), brambory (530 000 tun), pšenice (460 000 tun) ,hroznové víno (400 000 tun), ječmen (360 000 tun) a cibule (270 000 tun), dále kukuřice a zelenina (čísla za rok 2024). Hlavní exportní komodity z hlediska objemu financí jsou sušené mléko, dřevo, hovězí maso, máslo, skopové a kozí maso (2023). Od roku 1984 byla vláda země zaneprázdněna významnou ekonomickou restrukturalizací, transformující Nový Zéland z vysoce protekcionistické a regulované ekonomiky na liberalizovanou otevřenou ekonomiku. Koncem 80. let 20. století privatizovala vláda Nového Zélandu v několika vlnách značnou část společností, včetně svých telekomunikačních společností, železničních sítí, rozhlasových stanic a dvou finančních institucí. I přesto novozélandská vláda ještě stále vlastní mnoho podniků, známých jako State-Owned Enterprises (státní podniky). Tyto podniky jsou řízeny samostatnými podniky, které musí vykazovat zisk stejně tak jako každá jiná soukromá společnost. Částečně také kvůli náhlé transformaci ekonomiky, vznikla od roku 1984 na Novém Zélandu ekonomická bublina na trhu cenných papírů. Svůj vrchol dosáhla v říjnu 1987 a celková hodnota trhu se snížila na polovinu během jednoho roku (ztracená hodnota se ještě stále nedosáhla). Následkem této bubliny bylo období nízkého ekonomického růstu, které trvalo až do poloviny 90. let 20. století. To vedlo vládu také k začátku programu masivní imigrace na zvýšení hrubého domácího produktu. Od roku 1999 má Nový Zéland období relativního silného růstu s jen slabými inflačními tlaky.Současné ekonomické priority vlády Nového Zélandu jsou zaměřené na zvýšení relativně nízké pozice mezi země OECD, uzavření smluv o volném obchodu, snižovaní rozdílů mezi etnickými skupinami a budování ekonomiky založené na vědomostech. Nový Zéland je silně závislý na obchodu, hlavně se zemědělskými produkty. Je ovlivňován globálními ekonomickými zpomaleními a propadem cen komodit. Poněvadž jsou ceny zemědělských produktů velmi citlivé na kurzové směny a značná část spotřebitelského zboží je dovážena, mají směny novozélandského dolaru silný dopad na ekonomiku. Jeho primární exportní odvětví jsou zemědělství, hortikultura, rybolov, lesnictví a informační technologie. Velmi významným zdrojem příjmů je turistika, neboť příroda Nového Zélandu přitahuje turisty z celého světa. Filmový a vinařský průmysl mají velkou šanci na úspěch. Nový Zéland je zemědělskou zemí. Na každého obyvatele připadá podle odhadů asi 20 hospodářských zvířat. Ovce jsou zdrojem proslulého jehněčího a vlny, které se vyvážejí do celého světa. Kvůli dalším hlavním položkám vývozu státu – hovězímu, mléku, sýru a máslu – se zde navíc chovají velká stáda skotu. Nedílnou součástí nadstandardní živočišné výroby na Novém Zélandu jsou i početné farmové chovy jelení zvěře. Nejvíce se pěstuje kiwi (670 000 tun), jablka (580 000 tun), brambory (530 000 tun), pšenice (460 000 tun) ,hroznové víno (400 000 tun), ječmen (360 000 tun) a cibule (270 000 tun), dále kukuřice a zelenina (čísla za rok 2024). V zemi vzrůstá počet vinic, z nichž pochází vysoce kvalitní víno. Původní stále zelené lesy Nového Zélandu jsou většinou chráněné, pily a papírenský průmysl jsou zásobovány rozsáhlými kulturami jehličnanů a eukalyptů. Ve vodách Nového Zélandu se loví takové ryby, jako např. hoki, pražmy a barakudy, a při pobřeží se chovají korýši včetně slávek. Novozélandský průmysl je založen hlavně na zpracování zdejších mléčných produktů, plodin, masa a ryb. K ostatním průmyslovým odvětvím se řadí výroba látek, hliníku a umělých hmot. Hlavními obchodními partnery Nového Zélandu jsou Austrálie, Japonsko, USA, členské státy Evropské unie a Spojené království. Země zužitkovává své přírodní bohatství, například zdejší prudké řeky jsou zdrojem vodní energie. Disponuje též zásobami zemního plynu, ropy, uhlí, zlata, stříbra a železné rudy. Obyvatelstvo Poslední sčítání lidu na Novém Zélandu z roku 2023 zaznamenalo 4 993 923 obyvatel, což představuje přibližně dvojnásobný nárůst oproti roku 1961 (o 62 let dříve) s průměrným ročním přírůstkem 1,2 %. Podle vládních odhadů žilo na ostrovech k březnu 2026 celkem 5 344 270 obyvatel, což z něj činí třetí nejvíce zalidněný stát v Oceánii. Hustota zalidnění je relativně nízká a činí kolem 20 obyvatel na km2. Ženy tvoří 49,9 % celkové populace a muži 50,1 %. Střední délka života je 82,9 let (muži 81,2, ženy 84,8), medián věku je 37,9 let (k roku 2024). Podíl obyvatel mladších 15 let činil 19 %, 64 % je ve věku 15 až 64 let a 17 % obyvatel je starších 65 let (k roku 2024). K roku 2023 žilo 82 % obyvatel ve městských oblastech, s ročním nárůstem 0,95 %. Populace Nového Zélandu je dnes soustředěna na severu země, přičemž k červnu 2025 žije přibližně 76,4 % obyvatel na Severním ostrově a 23,6 % na Jižním ostrově. Během 20. století se populace Nového Zélandu přesouvala na sever. V roce 1921 se mediánový střed populace země nacházel v Tasmanově moři západně od Levin v Manawatū-Whanganui; do roku 2017 se posunul o 280 km na sever k městu Kawhia ve Waikato. Auckland s více než 1,5 milionu obyvatel je zdaleka největším městem. Následuje Christchurch (408 000), hlavní město Wellington (210 000), Hamilton (192 000), Tauranga (161 000) a Lower Hutt (113 000) (čísla k roku 2025). Etnika V sčítání lidu z roku 2023 se 62,1 % obyvatel označilo za etnické Novozélanďany evropského původu a 17,8 % za etnické Maory. Mezi další významné etnické skupiny patří Číňané (5,2 %), Indové (5,1 %), Samoané (4,3 %), Filipínci (2,2 %), Tongánci (2,0 %), Maorové z Cookových ostrovů (1,9 %) a Angličané (1,4 %). Celkem 13,2 % obyvatel uvedlo více etnik, přičemž 8,2 % uvedlo jako jediné jak evropské, tak maorské etnikum. Statistický úřad Nového Zélandu umožňuje lidem vybrat více etnik a uvádí etnická data na základě celkového počtu odpovědí, proto součet etnik přesahuje 100 %. U starších systémů, které akceptují pouze jednu etnickou příslušnost, jsou lidé obvykle přiřazeni k jedné etnicitě na základě předem stanoveného pořadí priorit, přičemž nejvyšší prioritu mají Maorové a nejnižší novozélandští Evropané. V posledních desetiletích se obyvatelstvo stalo multikulturnějším a rozmanitějším: podle sčítání lidu z roku 1961 tvořili 92 % obyvatel Nového Zélandu Evropané a 7 % Maorové, přičemž asijské a tichomořské menšiny se dělily o zbývající 1 %. Neevropské obyvatelstvo Nového Zélandu je však nepřiměřeně soustředěno na Severním ostrově, a to zejména v Aucklandském regionu: zatímco v tomto regionu žije 33 % obyvatel Nového Zélandu, je zde soustředěno 62 % pacifického obyvatelstva a 60 % asijského obyvatelstva země.[ Původními obyvateli Nového Zélandu jsou polynésští Maorové, kteří na Nový Zéland připluli během 9. až 14. století. Na Chathamových ostrovech se usadili Moriorové, kteří byli později vyhlazeni Maory. Jazyk Angličtina je na Novém Zélandu převládajícím jazykem, kterým hovoří 95 % obyvatelstva. Novozélandská angličtina má charakteristický přízvuk a slovní zásobu. Je podobná australské angličtině a mnoho mluvčích ze severní polokoule nedokáže tyto přízvuky od sebe odlišit.[338] Nejvýraznějšími rozdíly mezi novozélandskou angličtinou a jinými anglickými dialekty jsou změny v krátkých předních samohláskách: zvuk krátkého i (jako ve slově kit) se posunul směrem ke zvuku schwa (a ve slovech comma a about); zvuk krátkého e (jako ve slově dress) se posunul směrem ke zvuku krátkého i; a zvuk krátkého a (jako ve slově trap) se posunul ke zvuku krátkého e. Po druhé světové válce bylo Maorům ve školách a na pracovištích odrazováno od používání jejich vlastního jazyka (maorštiny) nebo jim bylo přímo zakázáno, a tento jazyk tak přežíval jako komunitní jazyk pouze v několika odlehlých oblastech. Zákon o školách pro domorodé obyvatelstvo z roku 1867 vyžadoval výuku v angličtině ve všech školách, a ačkoli žádná oficiální politika dětem nezakazovala mluvit maorsky, mnoho z nich za to bylo fyzicky trestáno. Maorský jazyk v poslední době prošel procesem oživení, v roce 1987 byl prohlášen za jeden z oficiálních jazyků Nového Zélandu a mluví jím 4 % obyvatelstva. V současné době existují školy s výukou v maorském jazyce a dva televizní kanály, které vysílají převážně v maorštině. Mnohá místa mají oficiálně uznaná jak maorská, tak anglická jména. Náboženství Podle sčítání lidu z roku 2023 se 51,6 % obyvatelstva nehlásilo k žádnému náboženství, což představuje nárůst oproti 48,2 % ve sčítání z roku 2018. Křesťané tvoří největší náboženskou skupinu, a to 32,3 % obyvatelstva, zatímco v roce 2018 to bylo 36,5 %. Hindové jsou druhou největší náboženskou menšinou a tvoří 2,9 % populace, následují muslimové s 1,5 %. Největší náboženskou rozmanitost vykazoval Aucklandský region. Kultura Kultura Nového Zélandu je syntézou domorodých maorských, britských koloniálních a dalších kulturních vlivů. První obyvatelé země s sebou přinesli zvyky a jazyk z Polynésie a během staletí izolace si vyvinuli vlastní maorskou a moriorijskou kulturu. Britští kolonisté v 19. století přinesli západní kulturu a měli dramatický vliv na domorodé obyvatele, když šířili západní náboženské tradice a angličtinu. Postupem času se vyvinula samostatná kultura Pākehā neboli novozélandských Evropanů. Nedávná imigrace z Tichomoří, východní Asie a jižní Asie přispěla k kulturní rozmanitosti Nového Zélandu. Největším kulturním vlivem na Novém Zélandu zůstává západní kultura se silným důrazem na demokracii a rovnostářství. Maorská kultura je i nadále podstatnou součástí národní identity a pokračují snahy o uznání a uctění maorštiny a maorských tradic. Ministerstvo kultury a dědictví uvedlo, že „umění a kreativní sektor přispěly k hrubému domácímu produktu Nového Zélandu za rok končící v březnu 2022 částkou 14,9 miliardy dolarů“, což představuje 4,2 % celkové ekonomiky a je to nejvyšší hodnota od roku 2000, kdy se začaly tyto údaje zaznamenávat. V březnu 2022 bylo v kreativním sektoru zaměstnáno 115 000 lidí (32 % z nich jako osoby samostatně výdělečně činné). Umění Nejvýznamnějším novozélandským literátem je Katherine Mansfieldová, jež je obvykle řazena k modernismu. Eleanor Cattonová, která si Nový Zéland vybrala jako svou novou vlast (narodila se v Kanadě), získala za román The Luminaries v roce 2013 prestižní Man Bookerovu cenu, čímž se stala nejmladším vítězem této literární ceny v její dosavadní historii (ve věku 28 let). Stejného ocenění se již roku 1985 dostalo Keri Hulmeové. Ngaio Marshová proslula jako detektivkářka. Nejslavnějším filmařem je režisér Peter Jackson, tvůrce filmové trilogie Pán prstenů. Jackson si rodný Nový Zéland vybral i jako lokaci pro natáčení slavné trilogie, především díky krásné divoké přírodě. To po roce 2005 způsobilo na Novém Zélandu turistický boom. Uznávanou filmařkou je i Jane Campionová, první žena, jež získala Zlatou palmu v Cannes. Andrew Niccol natočil například slavný sci-fi snímek Gattaca či napsal scénář k filmu Truman Show, Andrew Adamson se zase proslavil jako režisér animovaného snímku Shrek a série Letopisy Narnie. Martin Campbell režíroval dvě bondovky, Zlaté oko (1995) a Casino Royale (2006). Lee Tamahori režíroval bondovku Dnes neumírej (2002). Nejznámějším novozélandským hercem je Russell Crowe. Seriál Xena nebo Battlestar Galactica proslavil Lucy Lawlessovou, snímek Jurský park Sama Neilla. Ačkoliv narozená v Kanadě, novozélandské občanství má i herečka Anna Paquinová, jež za roli ve snímku Piano získala Oscara v kategorii nejlepší herečka ve vedlejší roli. Ve svých 11 letech se tak stala druhou nejmladší oscarovou vítězkou v historii. Později jí proslavila série X-Men. Kiri Te Kanawaová je významnou operní pěvkyní. Mezi nejznámější zpěvačky novozélandského původu patří Roseanne Park, která od roku 2016 působí v jihokorejské skupině Blackpink. Věda Kolem roku 1904 údajně vzlétl farmář Richard Pearse na létajícím stroji vlastní výroby a stal se tak možná prvním aviatikem světa, nicméně není příliš uznáván, protože jeho pokus sledovalo málo svědků. Novozélanďan Ernest Rutherford získal svými výzkumy atomu celosvětové uznání a roku 1908 také Nobelovu cenu. O rok později byl právě na Novém Zélandu vynalezen prodejní automat. Na Novém Zélandu se narodil i molekulární biolog Maurice Wilkins, jemuž byla roku 1962 udělena Nobelova cena za fyziologii a lékařství, za objev molekulární struktury nukleových kyselin, rodákem je i Alan MacDiarmid, který v roce 2000 obdržel Nobelovu cenu za chemii za objev a vývoj vodivých polymerů. Významným matematikem byl Vaughan Jones, známý především prací v oblasti von Neumannových algeber. V roce 1990 obdržel prestižní Fieldsovu medaili. V oblasti kosmologie dosáhla věhlasu Beatrice Tinsleyová. Americká společnost Rocket Lab vypustila v květnu 2017 raketu Electron, která má v budoucnosti vynášet tzv. CubeSaty, miniaturní obdélníkové satelity. Jedná se o první raketu vypuštěnou z území Nového Zélandu v historii. Jedná se o důležitý krok v oblasti využívání vesmíru soukromými firmami. Kuchyně Novozélandská kuchyně v sobě mísí prvky tradiční maorské kuchyně, jídla a suroviny evropských kolonizátorů (Pākehā), přistěhovalců z Asie (indická, thajská, malajská, čínská nebo japonská kuchyně) a také jídla pocházející původně z Austrálie. Novozélandská kuchyně využívá zejména obilniny, mořské plody, ryby, raky, jehněčí, vepřové a hovězí maso, drůbež, mléčné výrobky, různé druhy zeleniny (brambory, batáty, dýně atd.), ovoce (kiwi, vinná réva, tamarilo). K oblíbeným pokrmům patří fish and chips, barbecue (jehněčí, mořské plody, hovězí) či maso a zelenina připravené tradiční maorskou metodou v zemní peci – hāngi , dezerty pocházející z Nového Zélandu (pavlova, Afghan biscuit, hokey pokey ice cream), původně australská jídla, například lamington či vegemite či tradiční asijská jídla (suši, pad thai). Sport Nejvíce registrovaných sportovců má na ostrovech sport blízký košíkové zvaný netball. Ten hrají ale výhradně jen ženy. Národním sportem je ragby. Novozélandská ragbyová reprezentace All Blacks vyhrála třikrát mistrovství světa, poprvé v roce 1987, následně v roce 2011 a naposledy v roce 2015. Oblíbenou atrakcí všech velkých turnajů je starý maorský tanec haka, který tančí ragbyová reprezentace před začátkem každého zápasu. Dan Carter a Richie McCaw jsou oba trojnásobnými vítězi ankety o nejlepšího ragbistu světa. Prvními třemi Novozélanďany uvedenými do mezinárodní ragbyové síně slávy byly Wilson Whineray, Joe Warbrick a Dave Gallaher.Velmi oblíbené jsou také všechny vodní sporty, zejména veslování. Na olympijských hrách je to novozélandský nejúspěšnější sport, přinesl ostrovnímu státu již patnáct zlatých medailí. Individuální medaile mají Rob Waddell a Mahé Drysdale, který zvítězil dokonce dvakrát, v Londýně 2012 i Riu 2016. Stejnou bilanci mají dvojka Hamish Bond-Eric Murray a Georgina Evers-Swindellová-Caroline Evers-Swindellová. Rychlostní kanoistka Lisa Carringtonová je s osmi zlatými olympijskými medailemi nejúspěšnější novozélandskou olympioničkou všech dob. Čtyři zlaté z triumfů kanoistických čtyřek a dvojek posbíral Ian Ferguson, tři Paul MacDonald. Kanoisté pro Nový Zéland získali celkem čtrnáct zlatých, úspěšní jsou i jachtaři s devíti. Celkem Novozélanďané k roku 2024 získali 65 zlatých olympijských medailí. Druhou jejich nejúspěšnější disciplínou je atletika. První atletické zlato získal roku 1936 Jack Lovelock v běhu na 1500 metrů. Yvette Williamsová triumfovala ve skoku dalekém na OH v Helsinkách roku 1952. V Melbourne 1956 uspěl chodec Norman Read. V Římě 1960 brali zlato dva běžci, Peter Snell (800 m) a Murray Halberg (5000 m). Snell pak přidal další dvě zlata na dalších hrách v Tokiu, na 800 a 1500 metrech, takže je nejúspěšnějším novozélandských atletem všech dob. Na patnáctistovce bral Nový Zéland nejvyšší vavřín i v roce 1976, díky Johnu Walkerovi. V Pekingu roku 2008 a Londýně 2012 zvítězila v závodě ve vrhu koulí Valerie Adamsová. V Paříži roku 2024 další atletické zlato přidal skokan do výšky Hamish Kerr. Hry v Paříži byli nejúspěšnější v novozélandské historii, přinesli ostrovní zemi 10 zlatých medailí a 11. místo v neoficiálním pořadí národů. Vůbec první zlato na OH pro Nový Zéland zajistil boxer Ted Morgan, roku 1928. Dvě zlaté má plavec Danyon Loader a jezdec na koni Mark Todd. V cyklistice uspěli Ellesse Andrews a Sarah Ulmerová, v triatlonu Hamish Carter, v golfu Lydia Koová. V kolektivních sportech jsou Zélanďané nejúspěšnější v sedmičkovém ragby a pozemním hokeji, jejich družstvo mužů vyhrálo olympijský turnaj roku 1976. Novozélanďané mají již i dvě zlata ze zimních her, z Pekingu 2022 je přivezly snowboardistka Zoi Sadowská Synnottová a akrobatický lyžař Nico Porteous.Tradičně oblíbeným je kriket, nejslavnější novozélandský kriketista je Richard Hadlee. Po roce 2013 se velmi zvedla obliba basketbalu, dva Novozélanďané už se také dostali do americké NBA – Steven Adams a Kirk Penney. Pero Cameron je členem síně slávy Mezinárodní basketbalové federace. Dalším sportem na vzestupu popularity, zejména mezi mladými, je fotbal. Novozélandské fotbalové reprezentaci se dvakrát podařilo probojovat na mistrovství světa, v roce 1982 a roku 2010. Jednou z největších sportovních osobností je horolezec Edmund Hillary, který se roku 1953 stal prvním pokořitelem nejvyšší hory světa Mount Everestu, spolu se svým šerpou Tenzingem. Bob Fitzsimmons a Torpedo Billy Murphy byli profesionálními mistry světa v boxu. Tony Wilding byl tenisová světová jednička a čtyřnásobný vítěz Wimbledonu v období před první světovou válkou. Denny Hulme se stal roku 1967 mistrem světa ve Formuli 1. Pilot Bruce McLaren založil ve formuli vlastní velmi úspěšnou stáj McLaren. Hugh Anderson je čtyřnásobným mistrem světa v závodech silničních motocyklů. Ivan Mauger je šestinásobný mistr světa v motocyklových závodech na ploché dráze, Barry Briggs čtyřnásobný. Shayne King je mistrem světa v motokrosu, Stefan Merriman je čtyřnásobným světovým šampionem v enduru. Odkazy Poznámky Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku New Zealand na anglické Wikipedii. Literatura BAIN, Carolyn et al. Nový Zéland. Praha: Svojtka, 2007. 764 s. ISBN 978-80-7237-728-2. HARPER, Laura; MUDD, Tony a WHITFIELD, Paul. Nový Zéland. Brno: Jota, 2009. 1097 s. ISBN 978-80-7217-610-6. NEKOLA, Martin. Po stopách Čechů na Novém Zélandu: ... za dlouhým bílým oblakem. [Beroun]: Machart, 2021. 192 s. ISBN 978-80-7656-027-7. SINCLAIR, Keith. Dějiny Nového Zélandu. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2003. 373 s. ISBN 80-7106-556-0. Související články Fotografie na Novém Zélandu Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nový Zéland na Wikimedia Commons Slovníkové heslo Nový Zéland ve Wikislovníku Oficiální stránky novozélandské vlády (anglicky) CIA. New Zealand - The World Factbook [online]. Dostupné v archivu. (anglicky) CzechTrade • Ministerstvo zahraničních věcí (MZV) • Zastupitelský úřad České republiky. Souhrnná teritoriální informace (Nový Zéland) [online]. Businessinfo.cz. Dostupné online. New Zealand [online]. Encyclopaedia Britannica. Dostupné online. (anglicky) Human rights in Aotearoa New Zealand [online]. Amnesty International. Dostupné online. (anglicky)