Banc de Reserva de Nova Zelanda

El Banc de Reserva de Nova Zelanda (RBNZ) (maori: Te Pūtea Matua) és el banc central de Nova Zelanda. Va ser establert l'any 1934 i actualment està constituït sota la Llei del Banc de Reserva de Nova Zelanda de 2021 (Reserve Bank of New Zealand Act 2021). L'actual governadora del Banc de Reserva, Anna Breman, és la responsable de la moneda de Nova Zelanda i d'executar la política monetària. El Banc de Reserva és de propietat total del Govern de Nova Zelanda des de 1936. El Banc de Reserva està establert per la Llei del Banc de Reserva de Nova Zelanda de 2021 i té independència estatutària. El Banc de Reserva ret comptes davant el Parlament i proporciona un dividend anual al Govern. Història El Banc de Reserva de Nova Zelanda es va establir l'1 d'agost de 1934 mitjançant la Llei del Banc de Reserva de Nova Zelanda de 1933. El Banc de Reserva va emetre bitllets per primera vegada el 1934, vegeu lliura de Nova Zelanda. La Llei bancària (supervisió prudencial) de 1989 (Banking (Prudential Supervision) Act 1989), que va entrar en vigor el febrer de 1990, va fer que el Banc de Reserva s'independitzés del control del govern en la seva funció de gestionar la política monetària, introduint un mandat d'objectiu d'inflació. Nova Zelanda va ser el primer país del món a provar aquest règim, que posteriorment va ser adoptat per altres països. La Llei d'esmena del Banc de Reserva de Nova Zelanda de 2008 va incloure esmenes a la BPSA de 1989, com ara la introducció de requisits de capital per a les entitats de dipòsit. La Llei d'entitats de dipòsit no bancàries de 2013 (Non-Bank Deposit Takers Act 2013) va atorgar al RBNZ el paper de regulador prudencial i d'autoritat de llicències per a les entitats de dipòsit no bancàries. El desembre de 2018, el Sisè Govern Laborista de Nova Zelanda va aprovar la Llei d'esmena del Banc de Reserva de Nova Zelanda (política monetària) de 2018, que va crear el comitè de política monetària del banc i va codificar l'«ocupació màxima sostenible» com un objectiu de la política monetària, juntament amb l'estabilitat de preus. El 2021, el Parlament va aprovar la Llei del Banc de Reserva de Nova Zelanda de 2021, que va crear una nova junta de govern estatutària nomenada pel Governador General de Nova Zelanda a proposta del Govern i del governador del Banc de Reserva. La RBNZA de 2021 també va designar el Tresor de Nova Zelanda com a supervisor extern del banc, va obligar el banc a publicar anualment les expectatives de rendiment i les declaracions de gestió del risc financer, i va establir un nou Marc de Coordinació de Reserves Exteriors. L'any 2021 també es va promulgar la Llei d'infraestructures dels mercats financers de 2021 (Financial Market Infrastructures Act 2021), creant un règim regulador per a les infraestructures dels mercats financers. El desembre de 2023, el Sisè Govern Nacional de Nova Zelanda va aprovar la Llei d'esmena del Banc de Reserva de Nova Zelanda (objectiu econòmic) de 2023, eliminant l'objectiu d'«ocupació màxima sostenible». El febrer de 2026, el Sisè Govern Nacional va iniciar una revisió de les decisions del Banc de Reserva durant la pandèmia de COVID-19 de rebaixar el tipus d'interès oficial al 0,25 i injectar 55 milions de dòlars neozelandesos de diners digitals a l'economia de Nova Zelanda. Museu El Museu del Banc de Reserva, situat a la seu del banc a Wellington Central, està obert al públic des de l'any 2006. Funcions Política monetària El Banc de Reserva és responsable de la gestió independent de la política monetària per tal de mantenir l'estabilitat de preus. El grau d'estabilitat de preus es determina mitjançant un Acord d'Objectius de Política amb el Ministre de Finances. Els Acords d'Objectius de Política són documents públics i, per tant, un govern no pot canviar secretament els objectius per obtenir un impuls a curt termini en el creixement econòmic. El mecanisme d'això és el tipus d'interès oficial, que afecta els tipus d'interès a curt termini. El Banc de Reserva proporcionarà efectiu interbancari (overnight) a un 0,50% per sobre del tipus d'interès d'efectiu als bancs contra una bona garantia i sense límit. A més, el banc acceptarà dipòsits d'institucions financeres amb un interès normalment situat al tipus d'interès oficial. Els bancs que ofereixin préstecs a altres institucions financeres amb un interès superior a 50 punts bàsics per sobre de l'OCR seran rebaixats pel Banc de Reserva. Els bancs que ofereixin préstecs per sota de l'OCR generaran menys ingressos que si dipositessin els diners al Banc de Reserva. Això garanteix que els tipus d'interès majoristes es mantinguin entre l'OCR i els 50 punts bàsics per sobre d'aquest. Mitjançant el control directe dels tipus d'interès majoristes, el Banc de Reserva pot controlar indirectament los tipus d'interès detallistes, com ara els dels préstecs per a habitatges o empreses. Si els tipus d'interès detallistes disminueixen, la renda disponible augmenta a mesura que disminueix el cost de l'habitatge i de fer negocis. Això comporta un augment de la despesa. Els ajustos del tipus d'interès oficial es realitzen set vegades a l'any. Pot fer ajustos no programats, però no ho acostuma a fer. Banca de reserva fraccionària Com tots els sistemes monetaris moderns, el sistema monetari de Nova Zelanda es basa en el diner fiduciari i la banca de reserva fraccionària. En un sistema bancari de reserva fraccionària, la part més gran de diners creats no la crea el mateix Banc de Reserva. Els bancs comercials del sector privat en creen el 80% o més. Emissió de moneda El banc, en virtut de la Llei del Banc de Reserva, té el dret exclusiu d'emetre bitllets i monedes de curs legal de Nova Zelanda. El Banc de Reserva controla l'emissió de moneda als bancs i també substitueix els diners usats i danyats de la circulació. El març de 2005, el banc va decidir retirar de la circulació la moneda de 5 cèntims (l'any següent), així com reduir la mida de les monedes de 10, 20 i 50 cèntims. El Banc de Reserva accepta tota la moneda de Nova Zelanda per al pagament al seu valor nominal. Això s'aplica a tota la moneda desmonetitzada o retirada; tanmateix, aquesta moneda no cal que sigui acceptada pels canvistes de diners, ja que ja no és de curs legal. Tots els bitllets decimals són de curs legal excepte els bitllets d'1$ i 2$, ja que aquests han estat retirats. Els bitllets d'anats encara tenen un cert valor sempre que siguin reconeixibles. El lloc web del Banc de Reserva assenyala que, com a regla general, si hi ha més de la meitat d'un bitllet, en pagaran el valor total. Per rebre el pagament, s'ha de lliurar el bitllet al Banc de Reserva a Wellington o a qualsevol banc. Els bitllets de Nova Zelanda estan signats pel governador del RBNZ. Entre 1940 i 1984 van ser signats pel caixer en cap del RBNZ, el primer dels quals va ser T. P. Hanna. Moneda digital del banc central El RBNZ ha estat avaluant els pros i els contres d'emetre una moneda digital del banc central des de 2018. L'abril de 2024, el RBNZ va dur a terme una consulta pública sobre la transició cap a un dòlar digital. Aquesta moneda digital coexistiria amb l'efectiu físic, alhora que oferiria privadesa, seguretat i confiança als usuaris. Monedes per a col·leccionistes El Banc de Reserva produeix de tant en tant sèries limitades de monedes de curs legal per a col·leccionistes, amb una temàtica i disseny de Nova Zelanda. Normalment aquestes monedes no circulen, però són de curs legal. Les monedes es veneden per al Banc de Reserva a través de la unitat de negoci de New Zealand Post. Regulació prudencial El Banc de Reserva és responsable de la Regulació prudencial del sistema bancari de Nova Zelanda per tal de garantir que el sistema es mantingui sa; tanmateix, no garanteix que un banc no pugui fer fallida o enfrontar-se a problemes. A April 2023 hi ha 27 bancs registrats. Adequació del capital, BS2 Els bancs registrats i constituïts a Nova Zelanda estan obligats a mantenir un nivell mínim de capital en relació amb els seus actius ponderats pel risc, mesurat pel seu Ràtio d'adequació de capital. Això ajuda a garantir que els bancs disposin de prou diners per cobrir qualsevol pèrdua en què puguin incórrer. Liquiditat, BS13 Política que encomana la quantitat mínima que un banc comercial ha de mantenir en actius líquids. La política de liquiditat dels bancs registrats i constituïts localment a Nova Zelanda es regeix principalment per dos documents de requisits prudencials bancaris: 'Política de liquiditat' (BS13) i 'Annex de la política de liquiditat – actius líquids' (BS13A). Aquests documents formen part de les condicions de registre dels bancs. A més, s'imposen requisits d'informació segons la secció 93 de la Llei bancària (supervisió prudencial) de 1989. Divulgació d'informació, BS7 Tots els bancs registrats que operen a Nova Zelanda han d'emetre una declaració de divulgació trimestral, que el Banc de Reserva examina. L'objectiu d'aquestes declaracions de divulgació és ajudar els dipositants a prendre decisions encertades i encoratjar els bancs a mantenir pràctiques bancàries sòlides. La divulgació consta de: Un resum de la informació clau que proporciona una breu visió general de la situació financera del banc. Una declaració general de divulgació per proporcionar informació exhaustiva sobre el banc. Una declaració de divulgació suplementària. Qualificacions creditícies Segons la secció 80 de la BPSA de 1989, el RBNZ requereix que tots els bancs registrats disposin d'una qualificació creditícia vàlida per a les seves obligacions a llarg termini, preferents i no garantides en dòlars neozelandesos. Aquestes qualificacions, proporcionades per agències independents, avaluen l'estabilitat financera d'un banc i la probabilitat de reemborsar els seus deutes. El RBNZ manté un registre d'aquestes qualificacions per a cada banc registrat, les quals també es divulguen en els estats semestrals dels bancs. Externalització, BS11 La política d'externalització del RBNZ, Estàndard Bancari 11 (Banking Standard 11), s'aplica als grans bancs registrats i constituïts a Nova Zelanda. L'externalització es produeix quan un banc utilitza una altra part per dur a terme funcions empresarials que tradicionalment hauria realitzat el mateix banc. Els exemples comuns inclouen el processament de TI, la comptabilitat i els centres de trucades. La política d'externalització pretén garantir que els grans bancs tinguin la capacitat legal i pràctica de controlar i executar les funcions externalitzades. Garanteix que els acords d'externalització no comprometin la capacitat d'un banc per ser administrat eficaçment sota una gestió estatutària i per operar amb la finalitat de continuar proporcionant i fent circular liquiditat al sistema financer i a l'economia en general. El banc ha de ser capaç de facilitar serveis bancaris bàsics mitjançant qualsevol nou propietari de la totalitat o part del banc. També han d'abordar l'impacte de les fallides dels proveïdors de serveis o funcions sobre la capacitat del banc per continuar amb el seu negoci. Els grans bancs han d'assolir resultats específics, com ara: Complir amb la compensació diària, la liqüidació i altres obligacions de temps crític. Monitorar i gestionar les posicions financeres (risc de crèdit, liquiditat i mercat). Proporcionar serveis bancaris bàsics als clients existents, inclosa la liquiditat i la informació sobre l'activitat del compte. Exposicions connectades, BS8 Els bancs registrats a Nova Zelanda estan obligats a informar de les seves grans exposicions al RBNZ. Això inclou no només les grans exposicions, sinó també les 20 exposicions més grans, fins i tot si no assoleixen el llindar de gran exposició. Les exposicions connectades es produeix quan múltiples contraparts estan vinculades mitjançant relacions de control o interdependència econòmica. Per exemple, si una empresa en controla una altra, o si la salut financera d'una entitat afecta directament una altra, es consideren connectades. El Comitè de Basilea de Supervisió Bancària (BCBS) ha establert directrius per limitar les grans exposicions. Una gran exposició es defineix com qualsevol exposició que sigui el 10% o més del capital de nivell 1 d'un banc. Per als bancs d'importància sistèmica global (G-SIB), el límit és més estricte, limitant les exposicions a altres G-SIB al 15% del capital de nivell 1. Aquestes regulacions tenen com a objectiu evitar que els bancs tinguin pèrdues significatives a causa de l'incompliment d'una sola contrapart o d'un grup de contraparts connectades. Això ajuda a mantenir l'estabilitat del sistema financer reduint el risc de fallides en cascada. Resolució bancària oberta, BS17 La 'Resolució Bancària Oberta (OBR)' és una eina per fer front a la fallida d'un banc. L'OBR permet a les autoritats reobrir un banc en fallida l'endemà sota control estatutari. Busca evitar interrupcions abruptes en les funcions essencials del banc. Mentre es troba una solució a llarg termini a la fallida del banc, els clients poden accedir immediatament als seus comptes per fer i rebre pagaments. L'OBR trasllada el cost de la fallida d'un banc als accionistes i creditors del banc, en lloc de fer-ho als contribuents. Els accionistes perden la seva inversió primer, seguits pels creditors si és necessari. Les reclamacions dels creditors es poden congelar per absorbir les pèrdues, i aquests poden patir pèrdues financeres si el banc no pot complir amb les seves obligacions. En absència d'OBR, les úniques maneres de fer front a la fallida d'un banc són la liquidació, el rescat governamental o l'adquisició per part d'un competidor. L'OBR cobreix els bancs amb constitució local que tinguin més d'1.000 milions de dòlars en dipòsits minoristes. El programa OBR és voluntari per a la participació d'altres bancs registrats. Regulació macroprudencial L'objectiu de la Regulació macroprudencial és reduir la probabilitat d'una crisi financera limitant el crèdit excessiu durant les èpoques de bonança i fent que els bancs i les llar siguin més resilients durant les èpoques de recessió. Es centra en els riscs per al sistema financer en el seu conjunt. Un Memoràndum d'Entesa entre el Ministre de Finances i el Governador del RBNZ defineix la política macroprudencial i conté directrius sobre com utilitzar aquesta política. Consell Trans-Tasman de Supervisió Bancària El RBNZ és membre d'aquest consell, que promou la coordinació i l'harmonització de la regulació bancària trans-tasmaniana, quan és convenient. El seu mandat també cobreix qüestions potencials relacionades amb l'estabilitat financera, l'eficiència i la integració a tot el sector financer en general. Consell de Reguladors Financers (CoFR) – Kaunihera Kaiwhakarite Ahumoni El Consell de Reguladors Financers (CoFR) és un fòrum de coordinació interinstitucional per als reguladors del sistema financer de Nova Zelanda. El seu propòsit és promoure una regulació eficaç i coherent del sistema financer facilitant l'intercanvi d'informació, la coordinació d'iniciatives reguladores i el debat sobre riscs de tot el sistema que afecten els mandats reguladors individuals. El CoFR està format per representants d'alt nivell de l'RBNZ i de les següents agències: Autoritat dels Mercats Financers (Financial Markets Authority) Tresor de Nova Zelanda Ministeri d'Empresa, Innovació i Ocupació Comissió de Comerç (Nova Zelanda) El Consell està copresidit conjuntament pel Banc de Reserva de Nova Zelanda i l'Autoritat dels Mercats Financers. Comitè de Basilea de Supervisió Bancària El Banc de Reserva segueix en gran manera els estàndards Basilea III del 2010 a l'hora d'implementar els seus requisits de capital bancari. Llei d'entitats de dipòsit El juny de 2023, la Llei d'entitats de dipòsit (Deposit Takers Act) va substituir la Llei de l'RBNZ de 1989 i la NBDTA de 2013 com a llei fonamental que regula les entitats de dipòsit (bancs de Nova Zelanda, societats de construcció i cooperatives de crèdit). Aquesta llei crea un règim regulador únic per a totes les entitats de dipòsit i un fons de garantia de dipòsits. Supervisió del sector de les assegurances Segons la secció 12 de la Llei d'assegurances (supervisió prudencial) de 2010 (Insurance (Prudential Supervision) Act 2010), l'RBNZ té encomanada la supervisió prudencial del sector de les assegurances de Nova Zelanda. Això inclou la concessió de llicències a persones per dur a terme activitats d'assegurances a Nova Zelanda. Sota la Part 5D de la Llei de l'RBNZ de 1989, l'RBNZ tenia encomanat el compliment de la qualificació creditícia i els requisits prudencials aplicables a les entitats de dipòsit no bancàries (NBDT) a Nova Zelanda. Aquestes funcions es van introduir mitjançant la promulgació de la Llei d'esmena del Banc de Reserva de Nova Zelanda de 2008. Sota la NBDT de 2013, l'RBNZ actua com a regulador prudencial i autoritat de llicències per a les NBDT. Governadors El governador és responsable del rendiment del Banc a l'hora de mantenir l'estabilitat de preus, promoure un sistema financer sòlid i eficient i satisfer les necessitats de moneda del públic, però conserva la independència estatutària pel que fa a com s'assoleixen aquests resultats clau. Les següents persones han exercit com a governadors del Banc de Reserva: Leslie Lefeaux (1 de gener de 1934 – 31 de desembre de 1940) William Fox Longley Ward (Governador en funcions: 1 de maig de 1941 – 1 de febrer de 1944), (1 de febrer de 1944 – 8 de juliol de 1948) Edward Coldham Fussell (21 de juliol de 1948 – 20 de juliol de 1962) Gilbert Wilson (21 de juliol de 1962 – 20 de juliol de 1967) Sir Alan Low (21 de juliol de 1967 – 31 d'agost de 1973) Sir Henry Lang (1 de setembre de 1973 – 11 de febrer de 1977) Raymond W. R. White (12 de febrer de 1977 – 11 de febrer de 1982) Dick L. Wilks (12 de febrer de 1982 – 17 de maig de 1984) Sir Spencer Russell (18 de maig de 1984 – 31 d'agost de 1988) Dr Don Brash (1 de setembre de 1988 – 26 d'abril de 2002) Dr Alan Bollard (23 de setembre de 2002 – 25 de setembre de 2012) Graeme Wheeler (26 de setembre de 2012 – 27 de setembre de 2017) Grant Spencer (Governador en funcions: octubre de 2017 – març de 2018) Adrian Orr (27 de març de 2018 – 5 de març de 2025) Christian Hawkesby, (Governador en funcions: 6 de març de 2025 – 1 de desembre de 2025) Dr Anna Breman (1 de desembre de 2025 – Actualitat) Signataris dels bitllets Tots els bitllets actuals de Nova Zelanda estan signats pel governador de l'RBNZ; tanmateix, entre 1940 and 1984 els bitllets estaven signats pel caixer en cap. Els signataris des de 1934 són els següents: Leslie Lefeaux, Governador, 1934–1940 T. P. Hanna, Caixer en cap, 1940–1953 Gilbert Wilson, Caixer en cap, 1953–1956 Neal Fleming, Caixer en cap, 1956–1967 Dick L Wilks, Caixer en cap, 1967–1973 Lindsay Knight, Caixer en cap, 1973–1977 Ray Hardie, Caixer en cap, 1977–1984 Sir Spencer T Russell, Governador, 1984–1988 Dr Donald T Brash, Governador, 1988–2002 Dr Alan E Bollard, Governador, 2002–2012 Graeme Wheeler, Governador, 2012–2017 Grant Spencer, Governador en funcions, 2017–2018 Adrian Orr, Governador, 2018–2025 Vegeu també Dòlar de Nova Zelanda Referències Enllaços externs Banc de Reserva de Nova Zelanda - Lloc web oficial Llista de bancs registrats a Nova Zelanda Descripció general de les funcions, l'estructura i els acords de govern del Banc de Reserva Banc de Reserva de Nova Zelanda, qui són Singleton, John. «Story: Reserve Bank». Te Ara. [Consulta: 17 novembre 2024].