Aucklandøerne

Aucklandøerne eller officielt Auckland Islands (māori: Motu Maha) er en gruppe subantarktiske øer, som siden 1863 har tilhørt New Zealand. Øgruppen, som er af vulkansk oprindelse, er bjergrig og ubeboet. I 1998 optog UNESCO øerne på sin verdensarvsliste. Geografi Auckland-øerne, resterne af to tidligere vulkaner, ligger 465 km syd-sydvest for havnebyen Bluff (Sydøen i New Zealand) mellem 50°26′ og 50°56′ sydlig bredde og 165°52′ og 166°22′ østlig længde. Øgruppen, som har et samlet areal på 568,16 km², består af: hovedøen, Auckland Island (en), som er omkring 40 km lang og cirka 12 km bred på det bredeste punkt. Med sine 458,89 km² er den langt den største ø. Adams Island (en), den næststørste ø Enderby Island (en), den tredjestørste ø Disappointment Island (en), der ligger 4 km længere vestpå, den fjerdestørste ø Rose Island, Ewing Island og mange mindre øer. Øgruppens højeste punkt, det 705 m høje Mount Dick, ligger på Adams Island. Det vestligste punkt i øgruppen, Cape Lovitt, er også det vestligste punkt i New Zealand. Klima De første meteorologiske optegnelser fra Aucklandøerne blev først foretaget i 1941, da fem kystobservationsstationer blev etableret på øerne. Den sidste station blev dog nedlagt i marts 1945. Senere blev der foretaget målinger fra farvandet omkring Campbell Island. Aucklandøernes klima er karakteriseret ved stærke, næsten konstante vestlige vinde. Nedbøren er generelt moderat på 1000-1500 mm, selvom det regner over 300 dage om året. Den gennemsnitlige årstemperatur er omkring 8 °C, typisk 10-16 °C om sommeren og 4-10 °C om vinteren. Historie Udforskning I 1998 opdagede den newzealandske arkæolog Atholl John Anderson resterne af en polynesisk bosættelse på Enderby Island. Aldersbestemmelse af fund ved hjælp af kulstof 14-datering tyder på, at øerne var beboet mellem det 12. og 13. århundrede. Til dato er dette stadig det sydligste af alle kendte polynesiske bosættelsessteder. Da den britiske hvalfanger og kaptajn Abraham Bristow (en) den 18. august 1806 nærmede sig øerne med sit hvalfangstskib, Ocean, og opdagede dem for europæere, var de ubeboede. Han kaldte øgruppen Lord Auckland's til ære for sin fars ven, William Eden, 1. Baron Auckland. Enderby Island blev opkaldt efter hans arbejdsgiver, Samuel Enderby, ejer af det britiske hvalfangstfirma Samuel Enderby & Sons. I 1807 gjorde Storbritannien krav på øerne. Snart ankom sæljægere og etablerede stationer på øerne, men i 1812 var sælbestanden så decimeret, at jægerne opgav deres bosættelser. I marts 1840 besøgte den franske opdagelsesrejsende Jules Dumont d'Urville Aucklandøerne i ni dage. I november 1840 fulgte den britiske søfarer James Clark Ross ham og lod øerne udforske mere grundigt. Botanikerne David Lyall (en) og Joseph Dalton Hooker indsamlede over 80 planter til deres forskning. De efterlod også får, kaniner og kyllinger og plantede forskellige grøntsager og havefrugter til testformål. I oktober 1874 landede tyske forskere ved Terror Cove i Port Ross Bay. Deres ekspedition havde til formål at observere en sjælden venuspassage. De opholdt sig der i seks måneder. Under Anden Verdenskrig, fra 1941 til 1945, blev Aucklandøerne udstyret med fem kystvagtstationer til at overvåge sejlruterne. Forsøg på bosættelse I 1841 blev der gjort et forsøg på at bosætte øerne. En gruppe på 150 maorier fra Chatham Øerne bosatte sig der. I oktober 1842 ankom yderligere 30 maorier, inklusive høvding Matioro og 30 moriori (sv)-slaver. I december 1849 prøvede 150 britiske bosættere lykken i Port Ross Bay. De fandt dog, at landet allerede var stort set delt mellem de cirka 60 maorier og moriorier, som boede der. I januar 1850 grundlagde de deres bosættelse, Hardwicke, men opgav den efter kun to år og ni måneder på grund af de barske levevilkår. Initiativtageren til bosættelsesprojektet var briten Charles Enderby. De sidste overlevende 19 maorier og 11 moriorier opgav i 1854. Selvom Auckland-øerne blev betragtet som ubeboelige, indlemmede Storbritannien dem i sin koloni New Zealand i 1863. Skibsforlis Aucklandøerne blev i det 19. århundrede kendt for adskillige spektakulære skibsforlis (de). Otte af dem er dokumenteret. Da der rejser sig basaltklipper på op til 365 meter på vestsiden af ​​Aucklandøen, og det i gennemsnit regner 27 dage om måneden, med vinde der normalt overstiger 60 km/t, var sejlskibe i alvorlig fare, hvis de kom for tæt på øerne. 1864 – Minerva of Leith sank ud for Aucklandøerne. Fire overlevende blev reddet den 25. marts 1865. Januar 1864 – Grafton gik på grund i en storm i Carnley Havn. Den engelske kaptajn Thomas Musgrave (en) og hans fire besætningsmedlemmer, inklusive franskmanden François Édouard Raynal (en), en nordmand, og skibets kok, overlevede.. De bjærgede vraget og tilbragte 18 måneder på øerne. Man overlevede på svampe, fugle, deres æg og sælkød. For at beskytte sig mod infektion sørgede de for at vaske deres kroppe og tøj regelmæssigt. En dag troede de, at de så røg, men afviste det som tåge. Besætningen på den skotske Invercauld (se maj 1864) var dog ikke langt væk på den samme ø. Grafton-besætningen smedede til sidst søm af trækul for at bygge en sødygtig båd, som de reddede sig med til New Zealand. Kaptajn Musgrave og franskmanden Raynal skrev efterfølgende hver især om deres oplevelser (Castaway on the Auckland Isles og Les Naufragés, ou Vingt mois sur un récif des îles Auckland, engelsk: Wrecked on a Reef). Maj 1864 – Den skotske Invercauld forliste på de vestlige klipper af Auckland Island. Af ​​de 25 sømænd var 19 i stand til at redde sig selv, men uden forsyninger eller vraggods. Efter uenigheder om kaptajn George Dalgarnos lederevner delte besætningen sig i to grupper. Kaptajn Dalgarnos gruppe stødte på den forladte bosættelse Hardwicke. I den anden gruppe opstod en ide om at trække lod for ved kannibalisme at ofre nogen for at brødføde gruppen. Robert Holding afviste denne plan. Næste morgen var Fred "Fritz" Hawser angiveligt savnet, hvorefter Robert Holding forlod gruppen og fandt kaptajnens gruppe i den forladte bosættelse. Kun Holding, kaptajn Dalgarno og et andet besætningsmedlem overlevede de følgende uger, indtil de blev reddet af et forbipasserende skib. Maj 1866 – General Grant drev mod de vestlige klipper af Auckland Island. 68 passagerer druknede, 15 nåede i land, men kun 10 personer, inklusive Mary Ann Jewell, den eneste kvinde, overlevede. De bosatte sig også i den forladte bosættelse Hardwicke, dyrkede kartofler, de fandt, fangede og holdt grise, der var efterladt på øen. Jewell, der var uddannet syerske, syede tøj af sælskind ved hjælp af et fuglenæb som nål. Et forbipasserende skib så til sidst de overlevendes ild og reddede dem. Marts 1887 – Derry Castle gik på grund på et rev ud for Enderby Island. Der var kun 8 overlevende. Marts 1891 – Compadre forliste ud for Aucklandøerne med 15 overlevende. Marts 1905 – Anjou gik på grund på et rev ud for Aucklandøernes vestkyst nær Cape Bristow. Alle overlevede. Marts 1907 – Dundonald forliste ud for Disappointment Islands kyst; 12 besætningsmedlemmer druknede. På grund af øernes afsides beliggenhed og de overlevendes erfaringer med skibsforlis på øerne, blev der i 1867 indrettet hytter med forsyninger til overlevende på tre steder: Erebus Cove, Saddle Hill og Musgrave’s Hut i Carnley Harbour. Et af disse skibsulykker fra 1864 siges senere at have været Jules Vernes inspiration til romanen Den hemmelighedsfulde ø (1875). Havbeskyttelsesområder I 1993 blev Auckland Islands Marine Mammal Sanctuary (en), et 560 564 hektar stort havområde omkring Aucklandøerne, etableret som et beskyttet område for havpattedyr. Dette blev i 2003 efterfulgt af oprettelsen af ​​Auckland Islands-Motu Maha Marine Reserve (en), et 498 000 hektar stort beskyttet havområde. Tilsammen strækker disse to beskyttede områder sig cirka 12 sømil rundt om øgruppen. Status I dag er øerne stadig ubeboede, men besøges med jævne mellemrum af forskere og et strengt reguleret antal turister. Dyreliv Aucklandøerne var tidligere det primære udbredelsesområde for den nu uddøde auckland-skallesluger (Mergus australis, uddød siden 1901). Øerne er desuden beboet af den truede guløjede pingvin (Megadyptes antipodes), forårspapegøjen (Cyanoramphus auriceps auriceps) og en underart af New Zealand-parakitten (Cyanoramphus novaezelandiae novaezelandiae). Den flyveløse auckland-and (Anas aucklandica) og Aucklandskarv (sv) (Lewinia muelleri) blev næsten udryddet af introducerede hunde og katte og findes nu kun på nogle af de mindre øer. Auckland-skarven, en endemisk art fra denne øgruppe, betragtes også som truet. Kun to hjemmehørende pattedyrarter findes på øerne: den newzealandske søløve (Phocarctos hookeri) og den newzealandske pelssæl (Arctocephalus forsteri). Planteliv Øen er primært hjemsted for sydlig rata (no) (Metrosideros umbellata)". Ringformet solformørkelse Den 21. marts 2099 indtræffer en ringformet solformørkelse, der vil kunne observeres fra Aucklandøerne, se Solformørkelser i det 21. århundrede. Se også New Zealand outlying islands (en) Kilder Eksterne henvisninger "Sub-Antarctic-Islands – The Auckland Islands" (engelsk). Te Ara – the Encyclopedia of New Zealand. Hentet 2012-07-30. "Auckland Islands" (engelsk). Department of Conservation. Hentet 2012-07-30. "Topomap – Auckland Islands – 1:50.000" (engelsk). Land Information New Zealand. Arkiveret fra originalen (JPG) 28. oktober 2005. Hentet 2012-07-30. "Murihiku Expeditions" (engelsk). Paul Hulford, Auckland. Arkiveret fra originalen 5. december 2012. Hentet 2012-07-31.