Aucklandski muzej vojnega spomina

Aucklandski muzej vojnega spomina (maorščina: Tāmaki Paenga Hira), znan tudi kot Aucklandski muzej, je eden najpomembnejših muzejev in vojnih spomenikov na Novi Zelandiji. Njegova neoklasicistična stavba, zgrajena v 1920-ih in 1950-ih, stoji na Observatory Hillu, ostankih mirujočega vulkana, v Aucklandskem območju, blizu središča Aucklanda. Muzejske zbirke se osredotočajo na novozelandsko zgodovino (in zlasti zgodovino regije Auckland), naravoslovje in vojaško zgodovino. Zbirke in razstave Aucklandskega muzeja so začele nastajati leta 1852. Leta 1867 so prebivalci Aucklanda ustanovili društvo – Aucklandsko filozofsko društvo, ki se je kmalu preimenovalo v Aucklandski inštitut. V nekaj letih je bil Aucklandski muzej prenesen na Aucklandski inštitut, nato pa je bil do leta 1996 znan kot Aucklandski inštitut in muzej. Aucklandski muzej vojnega spomina je bilo ime nove stavbe, odprte leta 1929, vendar se od leta 1996 pogosteje uporablja tudi za ustanovo. Od leta 1991 do 2003 se je muzej maorsko imenoval Te Papa Whakahiku. Zgodnja zgodovina Aucklandski muzej, ustanovljen leta 1852, je bil prvotno nameščen v majhni koči na Grafton Road, imenovani Stara vladna kmetija ali Guvernerjeva mlekarna, blizu vogala s Symonds Street, območje, ki je danes del Univerze v Aucklandu. Javnost je bila prvič sprejeta v nedeljo, 24. oktobra 1852, nato pa vsako sredo in soboto. Častni tajnik John Alexander Smith je od 29. oktobra istega leta v časopisih objavil, da je muzej zdaj odprt za javnost: CILJ tega muzeja je zbiranje primerkov, ki ponazarjajo naravno zgodovino Nove Zelandije – zlasti njeno geologijo, mineralogijo, entomologijo in ornitologijo. Prav tako orožje, oblačila, orodje itd. Nove Zelandije in otokov Pacifika. Vsak spominek na kapitana Cooka ali njegova potovanja bo z veseljem sprejet. Prav tako kovanci in medalje (stari in sodobni). V povezavi z zgoraj navedenim obstaja Industrijski muzej, ki razstavlja – primerke: Ker je zaželeno, da se razstavijo vzorci novozelandske volne – darovalce prosimo, da čim prej pošljejo vzorce v dvojniku, pri čemer navedejo – ovco, kje je bila vzrejena – katere pasme – tudi starost – kdo je prispeval. Darovalce prosimo, da svoje prispevke pošljejo častnemu tajniku v muzeju kateri koli dan v tednu, razen tistih, ki so odprti za javnost. – Z navedbo – imena darovalca – od kod – kdo je prispeval – datuma – in vseh potrebnih pripomb. Muzej je v prvem letu privabil 708 obiskovalcev. Zanimanje za muzej je v naslednjem desetletju upadlo, čeprav se je njegova zbirka povečevala, leta 1869 pa je bil nekoliko zanemarjen in zapuščen muzej predan v oskrbo Aucklandskega inštituta, učenega društva, ustanovljenega dve leti prej. Za muzej je bila zgrajena stavba v italijanskem slogu na ulici Princes Street, blizu vladne hiše in čez cesto od Severnega kluba. 5. junija 1876 jo je odprl guverner Nove Zelandije, George Phipps, 2. markiz Normanby. Ti novi prostori so vključevali veliko galerijo, osvetljeno s strešnim oknom s kovinskim okvirjem. Ta soba se je izkazala za problematično, saj je pozimi ni bilo mogoče ogrevati, poleti pa se je pregrevala. Platnene tende, ki so se uporabljale za zaščito strehe pred močno sončno svetlobo, so otežile ogled eksponatov v nastalem mraku. Ob strani prvotne stavbe so dodali več razstavnih dvoran. Eden od obiskovalcev v 1890-ih je bil francoski umetnik Gauguin, ki je skiciral več maorskih predmetov in jih kasneje vključil v svoje slike iz tahitijskega obdobja. Stavba vojnega spomenika V zgodnjih letih 20. stoletja sta muzej in njegove zbirke cvetela pod vizionarskim kustosom Thomasom Cheesemanom, ki je poskušal vzpostaviti občutek reda in ločil zbirke naravoslovja, klasičnega kiparstva in antropologije, ki so bile prej razstavljene precej nesistematično. Potreba po boljših pogojih razstavljanja in dodatnem prostoru je zahtevala selitev z lokacije na ulici Princes Street, zato je bil projekt namensko zgrajenega muzeja sčasoma združen z idejo o ustanovitvi spomenika v spomin na vojake, padle v prvi svetovni vojni. Po obsežnih posvetovanjih med županom, sirom Jamesom Gunsonom in Thomasom Cheesemanom je bila za lokacijo izbrana hrib v vladni domeni, s katerega se je odpiral impresiven razgled na pristanišče Waitematā. Dovoljenje je leta 1918 izdal mestni svet Aucklanda, svet pa je v svoji radodarnosti dobil tri sedeže v muzejskem svetu. Poleg začetnega darila v višini 10.000 funtov (kar ustreza približno 510.000 funtom leta 2023) se je svet strinjal tudi z letno subvencijo iz davka za vzdrževanje objekta in sčasoma prepričal več drugih lokalnih organov, da so se odločili za letno zakonsko določeno dajatev v višini 6000 funtov za podporo vzdrževanja muzeja. Inštitut britanskih arhitektov je financiral svetovni arhitekturni natečaj z nagrado v višini 1000 funtov (kar ustreza približno 50.000 funtom leta 2023), na katerem je bilo prijavljenih več kot 70 del. Zmagalo je aucklandsko podjetje Grierson, Aimer in Draffin s svojo neoklasicistično zasnovo, ki spominja na grško-rimske templje. Leta 1920 je bilo sedanje mesto določeno za dom muzeja, avgusta 1925 pa se je po uspešnem zbiranju sredstev pod vodstvom župana Aucklanda sira Jamesa Gunsona začela gradnja aucklandskega vojnega spominskega muzeja. Gradnja je bila končana leta 1929, novo stavbo muzeja pa je odprl generalni guverner, general sir Charles Fergusson. Muzejski arhitekti so naročili podjetju Kohn's Jewellers of Queen Street, da izdelajo natančno izdelan srebrni model muzeja. Ta je bil po dokončanju muzeja podarjen Gunsonu v priznanje za njegovo obsežno delo pri vodenju projekta. Po smrti sira Jamesa je model muzeju podaril njegov sin Wallace Gunson, kjer je razstavljen še danes. Stavba velja za eno najlepših grško-rimskih stavb na južni polobli. Ima klasifikacijo 'A' od Novozelandskega sklada za zgodovinske kraje, kar jo označuje za stavbo, katere ohranitev je izjemnega pomena. Posebej zanimiv je notranji omet, ki vključuje maorske detajle v mešanici neogrškega in art déco sloga. Prav tako so zunanji bas reliefi, ki jih je izklesal Richard Gross (1882–1964) in prikazujejo oborožene sile in osebje 20. stoletja, v slogu, ki meša neogrški in art déco slog. Restavrirani mavčni odlitki treh grških kipov iz 19. stoletja – Umirajoči Galačan, Laokoontova skupina ter Metalec diska poudarjajo neogrško arhitekturo stavbe in veljajo za »priznanje zgodovinskega pomena umetnosti in učenja klasične antike za [novozelandsko] uvoženo evropsko kulturo«. So med 33 kipi, ki jih je muzeju leta 1878 podaril bogati izseljenec iz Aucklanda, Thomas Russell. Večina stavbe je iz angleškega portlandskega kamna, s podrobnostmi iz novozelandskega granita iz Koromandela. Citat nad vhodnim vhodom – ki se začne z »VSA ZEMLJA JE GROBNICA ZNANIH MOŠKIH« – se pripisuje grškemu državniku Periklu; njegov videz je v skladu s statusom muzeja kot vojnega spomenika. Celotno besedilo se glasi takole: Prizidki Stavba iz leta 1929 je bila zasnovana z mislijo na prihodnjo širitev. K prvotni stavbi sta bila narejena dva prizidka, prvi konec 1950-ih v spomin na drugo svetovno vojno, ko je bil na južnem zadnjem delu dodan upravni prizidek z velikim polkrožnim dvoriščem. Ta prizidek je izdelan iz betonskih blokov, obloženih s cementnim ometom, da se ujema s portlandskim kamnom starejše stavbe. Ta večji prizidek sta zasnovala arhitekta M. K. in R. F. Draffin – eden od prvotnih arhitektov in njegov sin. Leta 2006 je notranje dvorišče pri južnem vhodu obdal veliki atrij. Prenova in razširitev V zadnjih dveh desetletjih je bil muzej prenovljen in razširjen v dveh fazah. V prvi fazi je bila obstoječa stavba obnovljena in razstave delno zamenjane v 1990-ih za 43 milijonov novozelandskih dolarjev. V drugi fazi te obnove sta bila znotraj osrednjega dvorišča zgrajena velika kupola in atrij, s čimer se je površina stavbe povečala za 60 odstotkov (dodatek 9600 m2), kar je stalo 64,5 milijona novozelandskih dolarjev. 27 milijonov novozelandskih dolarjev je zagotovila vlada, preostanek pa so prispevali ASB Trust (12,9 milijona novozelandskih dolarjev) in drugi donatorji. Ta druga faza je bila končana leta 2007. Bakreno in stekleno kupolo ter razgledno ploščad in prireditveni center pod njo so nekateri kritizirali kot »spominjajo na podrti sufle«, vendar so si hitro pridobili občudovanje kritikov in javnosti, saj so bili znani po »valovitih linijah, ki odmevajo vulkansko pokrajino in hribe okoli Aucklanda«. Stanje v prireditvenem centru pod vrhom kupole je bilo podobno kot bivanje pod »kremnim trebuhom velikanskega skata, katerega valovita krila lebdijo nad značilnim mestnim obzorjem«. Junija 2007 je projekt Grand Atrium prejel tudi najvišjo nagrado Novozelandskega nepremičninskega sveta, ki ga je označil za »svetovnega razreda« in uspešno vajo pri združevanju kompleksnega oblikovanja in zahtev dediščine. Za prenovo je prejel tudi zlato nagrado ACENZ Innovate NZ (Structural Engineering). Novi deli pod kupolo, večinoma znotraj krogle, obložene s kauri lesom, s premerom približno 30 m, dodajajo 900 m2 dodatnega razstavnega prostora, pa tudi prireditveni center pod streho kupole s prostim razponom širine 48 metrov, ter nove prostore za turistične in šolske skupine, vključno z avditorijem v kroglasti skledi z 200 sedeži. Skleda, ki je notranji osrednji del širitve, tehta 700 ton in je prosto obešena z nosilnih nosilcev, ki se raztezajo nad njo iz štirih jaškov dvigal, ki so okoli nje. Novi deli muzeja so bili ugodno primerjani z matrjoško – stavbami, ugnezdenimi v stavbi. Leta 2020 je muzej odprl nov sklop razstav z naslovom Tāmaki Herenga Waka: Zgodbe Aucklanda. To vključuje razdelke o kopnem, vodi in mestu, pa tudi posebna področja, osredotočena na aktivizem in vizualizacijo podatkov. Razdelek o vizualizaciji podatkov z naslovom Živo mesto: Rarau mai raziskuje etnično raznoliko prebivalstvo mesta z obsežnimi vizualnimi prikazi, ki se osredotočajo na tri teme: ljudi, okolje in sisteme. Razstava je bila ustvarjena v sodelovanju s svetovalnim podjetjem za oblikovanje vizualizacije podatkov Oom Creative in črpa iz različnih podatkovnih baz, vključno z iNaturalist, Nacionalnim inštitutom za raziskave vode in atmosfere (NIWA) in podatki popisa prebivalstva. Razstava vključuje zvočno kuliso Marca Cher-Gibarda. Tudi leta 2020 je bil odprt prenovljeni vhod v južni atrij, Te Ao Mārama. Ta je temeljil na zasnovi aucklandskega arhitekta Noela Lanea iz leta 2006, v katerem je bila v središču velika samoanska skleda Tanoa. Novi atrij je bil rezultat oblikovalskega sodelovanja med avstralazijskimi arhitekturnimi podjetji Jasmax, Francis-Jones Morehen Thorp in designTRIBE v sodelovanju s skupnostma Iwi in Pasifika v Aucklandu, z večkulturnim poudarkom. Pod skledo Tanoa je AV instalacija, ki vsebuje zgodbe Ngāti Whātua Orākei, Ngāti Paoa in Waikato Tainui. Te Ao Mārama je prejel nagrado Supreme Award in nagrado Civic na podelitvi nagrad Interior Awards 2021. Za Te Ao Mārama je bilo naročenih več umetniških del. Prehod (z naslovom Te Tatau Kaitiaki) je ustvaril umetnik Graham Tipene. Prikazuje dve manaii, pa tudi Tipenejevo babico in njegovo mater, ki je umrla leta 2014. Tipene je naročilo označil za »veliko čast« in dejal: »Ko sem slišal, da sem dobil to nalogo, je bila moja prva misel mama.« V osrednjem delu atrija je postavljena Manulua – dvojna skulptura tonganskega umetnika Sopolemalame Filipeja Tohija. Predstavljata tradicionalno prakso lalave (bičanja) in simbolizirata »enotnost vsega preteklega, sedanjega in prihodnjega«. Pred vhodom je skulptura Whaowhia Bretta Grahama, ki je poklon namenu muzeja kot vojnega spomenika in nosilca znanja. Nazadnje sta bila za ta prostor naročena še Wāhi Whakanoa, dve novi whakanoi Chrisa Baileyja, ki ju je navdihnila Hine-pū-te-hue, varuhinja barve hue, in Rongomātāne, bog, povezan z mirom in gojenimi rastlinami. Zbirke, razstave in raziskave Zbirke Aucklandskega muzeja so organizirane v tri glavna področja: dokumentarna dediščina (rokopisi, korespondenca in drugi zgodovinski dokumenti v arhivih, skupaj s slikovno umetnostjo); glavne veje naravoslovnih znanosti; in človeška zgodovina (na splošno materialna kultura). Muzej vzdržuje visoko stopnjo regionalnega sodelovanja in dopolnjujočega zbiranja z drugimi organizacijami po Aucklandu (med njimi Auckland Libraries in Auckland Art Gallery Toi o Tāmaki) in to počne že od svoje ustanovitve. Dokumentarna dediščina Nacionalno in mednarodno pomembne zbirke muzeja dokumentarne dediščine obsegajo rokopise, efemerne predmete, zemljevide, grafikone in načrte, časopise in periodične publikacije, redke in sodobne knjige in brošure, fotografije ter umetniška dela v obliki slik, ekslibrijev ter skic in risb. Med področji, na katera je pomemben poudarek, so maorska in pacifiška kultura, človeška in naravna zgodovina širše regije Auckland, vpletenost Novozelandcev v svetovne konflikte ter raziskovanje in odkrivanje. Muzej hrani edini znani ohranjeni izvod knjige A Korao no New Zealand, prve knjige, napisane v jeziku Maori, ki jo je leta 1815 v Sydneyju izdal misijonar Thomas Kendall. Slikarstvo Muzej ima precejšnjo zbirko zgodovinskih slik, redkih akvarelov, fotografij in drugih umetniških del. Zbirka šteje milijone in vsebuje nekatere najzgodnejše primere razvoja fotografske umetnosti in tehnologije na Novi Zelandiji, vključno s kalotipi Williama Foxa Talbota; nekatere prve znane dagerotipije, narejene na Novi Zelandiji in ambrotipski portret poglavarja plemena Ngā Puhi, Tāmati Wāka Nene, ki ga pripisujejo Johnu Nicolu Crombieju. Poznejšo polovico 20. stoletja v veliki meri predstavlja zbirka dokumentarne fotografinje Robin Morrison, med pomembnimi fotografinjama pa sta Una Garlick in Margaret Matilda White. Druge zbirke vključujejo dokumentarne fotografije časopisov Auckland Star in New Zealand Herald; nekaj del Arthurja Ninnisa Breckona in Georgea Bourna, vključno s slikami, narejenimi za Auckland Weekly News; dela Tudorja Washingtona Collinsa in Johna Watta Beattieja, ter arhiv Sparrow Industrial Pictures. Zbirka slik in risb vključuje dela Charlesa Heaphyja, Gustavusa von Tempskyja, Georgea Frencha Angasa in Johna Websterja, pa tudi portrete Maorov C. F. Goldieja in Gottfrieda Lindauerja ter impresiven komplet albumov duhovnika in akvarelista iz 19. stoletja Johna Kinderja. Muzej ima tudi pomembno zbirko ekslibrisov, ki vsebuje več kot 7000 ekslibrisov, ki jih je zbral avstralski učenjak Percy Neville Barnett. Rokopisi in arhivi Zbirka rokopisov in arhivov je velikega regionalnega pomena in s približno 2000 linearnimi metri je eden največjih nevladnih arhivov na Novi Zelandiji. Zbirka zajema velike organizacijske in poslovne arhive ter manjše osebne zbirke, ki beležijo in ponazarjajo življenje Novozelandcev v državi in ​​tujini, zlasti med služenjem vojaškega roka. Med osebnimi dokumenti, ki jih hrani muzej, so dokumenti iz 19. stoletja, ki se nanašajo na pionirsko družino Williams in častitega Vicesimusa Lusha; dokumenti politika Johna Logana Campbella, ki so ga imenovali oče Aucklanda; alpinista, raziskovalca in filantropa Edmunda Hillaryja; ter dokumenti britanskega prebivalca Jamesa Busbyja. Zemljevidi in načrti Muzej je ena redkih organizacij na Novi Zelandiji, ki zbira in hrani zgodovinske zemljevide. Zbirka zemljevidov vsebuje velike zaporedja uradnih zemljevidov Nove Zelandije, vojaških zemljevidov iz druge svetovne vojne, načrtov parcelacije in drugega gradiva, vključno z atlasi, ki pomagajo beležiti in zagotavljati dokaze o zgodnjem razvoju Nove Zelandije. Obstaja tudi majhna zbirka pomembnih zemljevidov, povezanih z odkritjem in raziskovanjem Tihega oceana in otokov s strani Evropejcev, ki izvirajo izpred leta 1800. Serijske publikacije in časopisi Serijske publikacije so bile prvi predmeti zbirke, ki jih je naročil Aucklandski inštitut, ko je bil ustanovljen leta 1867. V zbirki je približno 4500 zgodovinskih in sodobnih naslovov, brez elektronskih revij.] Obseg in v nekaterih primerih edinstvenost muzejskih zbirk zgodovinskih in sodobnih revij daje njihovo raziskovalno vrednost nacionalnega pomena. Muzej hrani najpomembnejšo zbirko aucklandskih časopisov v državi, ki temelji na donaciji Wilsona in Hortona iz leta 1967, ki je vključevala njihove zgodovinske aucklandske časopise iz zgodnjih 1840-ih let, in je bila dopolnjena z individualnimi donacijami. Muzej prispeva k raziskovalnemu spletnemu mestu Papers Past, pa tudi k nacionalni mreži institucij, ki hranijo zgodovinske časopise. Muzejska knjižnica Te Pātaka Mātāpuna Muzejski poslovni in raziskovalni arhiv (ki zajema njegovo upravljanje, kuratorstvo, razstave, izobraževanje, založništvo, razvoj in vzdrževanje stavb ter notranje upravljanje) je poleg zgoraj navedenega in je dostopen prek Muzejske knjižnice Te Pātaka Mātāpuna, ene vodilnih knjižnic za raziskovanje dediščine v državi. Zbirke knjig in drugih publikacij knjižnice so osredotočene na novozelandska področja in so razvite predvsem za podporo kuratorskemu delu in zbirateljstvu, vsebujejo pa tudi znatne zbirke gradiva v jeziku Maori, impresivno zbirko redkih knjig, vključno s herbariji in florilegiami iz 16. stoletja, ter številne redke knjige o konhologiji. Poleg tega obstaja obsežna zbirka efemer, ki je bila večinoma zgrajena z donacijami zasebnih zbirateljev od 19. stoletja naprej. Naravoslovje Muzejske naravoslovne zbirke so predvsem raziskovalna in referenčna zbirka, ki zagotavlja informacije o razširjenosti in morfologiji rastlinskih, živalskih in mineralnih vrst na Novi Zelandiji in v regionalnem Pacifiku. Muzej hrani in razstavlja 1,5 milijona naravoslovnih primerkov s področij botanike, entomologije, geologije, kopenskih vretenčarjev in morske biologije. Botanika AK je indeksna herbarijska koda za spominski vojni muzej Auckland. Botanične zbirke herbarija muzeja Auckland (AK) so bile prvič ustanovljene leta 1870, in so sredstvo, s katerim oddelek opravlja svojo funkcijo zbiranja in ohranjanja botaničnih materialov, izobraževanja – z javnimi anketami, individualnimi in skupinskimi obiski, programi ozaveščanja in razstavljanjem gradiva – ter raziskav in objavljanja o različnih vidikih novozelandske flore. Herbarijska zbirka se osredotoča na divje rastline (avtohtone in naturalizirane) v vseh rastlinskih skupinah, predvsem iz severne Nove Zelandije in njenih obalnih otokov. Herbarij muzeja Auckland je eden od le treh bistveno večjih herbarijjev na Novi Zelandiji; druge so v Landcare Research Auckland in Muzeju Nove Zelandije Te Papa Tongarewa v Wellingtonu. Herbarij vsebuje številne zbirke pomembnih botanikov, vključno s Thomasom Cheesemanom (kustos, 1874–1923) in botaniki kapitana Jamesa Cooka, Josephom Banksom in Danielom Solanderom. Herbarij hrani več kot 333.000 botaničnih primerkov – vključno z 200.000 kritosemenkami, 5000 golosemenkami, 30.000 pteridofitmi, 21.500 mahovi, 12.300 jetrniki, 22.000 algami, 27.200 lišaji in 1000 vzorci lesa. Muzej hrani tudi obsežno zbirko kauri gumija in specializirano zbirko knjig o praproti (vezane zbirke praproti, ki so jih izdelali amaterji in profesionalci) ter majhno mokro zbirko (vzorci, shranjeni v tekočini) cvetja, sadja in alg. Entomologija Entomološka zbirka vsebuje približno 250.000 katalogiziranih primerkov in čeprav je osredotočena na severna območja Nove Zelandije, vključuje pomembne zbirke, ki segajo od otokov Treh kraljev do subantarktičnih otokov. Je del nacionalne in mednarodne mreže ter si prizadeva vsebovati celovito referenčno zbirko vseh vrst žuželk ter drugih kopenskih in sladkovodnih nevretenčarjev (črvi, pajki, stonoge in stonoge, nekateri enakonožci in amfipodi) iz novozelandske regije. To vključuje tako avtohtone kot vnesene vrste. Njen pomen je v zmožnosti podpore raziskavam biotske raznovrstnosti novozelandskih kopenskih nevretenčarjev (zlasti hroščev, moljev in parazitskih os) ter njihovega prispevka k kompleksnim ekologijam. Zaradi primerjalne in izobraževalne vrednosti so vključene tudi tuje zbirke hroščev in metuljev. Leta 2009 je muzej pridobil zbirko metuljev in knjig o metuljih, ki jih je zapustil pokojni Ray Shannon, zasebni zbiratelj, čigar zanimanje za lepidopterologijo se je začelo med drugo svetovno vojno, ko je bil nameščen na Salomonovih otokih. Zbirka vsebuje približno 13.000 primerkov nekaj manj kot 3.000 vrst in podvrst. Geologija Geološka zbirka se je prvotno osredotočala na gradivo z zlatih polj Waihi, Temza in Coromandel, ki so ga namerno zbirali geologi muzeja, pa tudi tisti, ki so jih darovali zasebni zbiratelji. Dopolnili so jo vulkanski primerki raziskovalnega in zgodovinskega pomena. Zbirka približno 12.000 primerkov vsebuje številne nacionalno pomembne materiale ter podpira raziskovalno delo in zbirke, ki jih hranijo drugi muzeji, univerze in raziskovalni inštituti Crown. Paleontologija Paleontološka zbirka je bila ustanovljena v začetku 20. stoletja in je z več kot 20.000 primerki ena največjih zbirk fosilnih nevretenčarjev na Novi Zelandiji. Njen pomen je v njeni sposobnosti, da prispeva k razumevanju evolucijskih sprememb, pretekle biotske raznovrstnosti in zapisa dinamičnih sprememb v zadnjih 65 milijonih let s hitrim potopitvijo in dvigom v različnih obdobjih geološke zgodovine Nove Zelandije. Pretekle podnebne spremembe ter pomen ledeniških ciklov in nihanj se odražajo tudi v vzorcih in z njimi povezanih podatkih. Kopenski vretenčarji Zbirka kopenskih vretenčarjev obsega več kot 12.500 primerkov ptic, 2500 dvoživk in plazilcev ter 1000 kopenskih sesalcev, večinoma zbranih na severu Nove Zelandije. Med primerki so najstarejše ohranjene novozelandske plišaste ptice, kupljene okoli leta 1856–57 od g. I. St Johna, taksidermista iz Nelsona. Zbirka je še posebej bogata s kiviji in moami, oceanskimi morskimi pticami, pingvini, kormorani, racami, pobrežniki in zavezniki (Charadriiformes), pticami vraničarkami, tuatarami, gekoni, skinki, pacifiškimi plazilci in novozelandskimi netopirji. Človeška zgodovina Uporabna umetnost Muzejska zbirka uporabne umetnosti in oblikovanja, ustanovljena leta 1966, vključuje keramiko, nakit, pohištvo, steklo, kovinske izdelke, kostume, tekstil, kostumske dodatke, glasbila, urarske predmete in umetniške predmete z vsega sveta. Zbirka šteje skoraj 7000 predmetov in predstavlja ključne ustvarjalce, proizvajalce, modele, oblikovalce ter tehnični razvoj in sloge predvsem iz Aucklanda, pa tudi iz regije Auckland na Novi Zelandiji ter zahodne in vzhodne kulture. Oddelek za uporabno umetnost in oblikovanje prejema sredstva za pridobitev od umetniškega sklada Charles Edgar Disney in ima številne posojene zbirke, vključno z zbirko sklada Mackelvie. Zbirka 7000 predmetov iz vse Azije je razstavljena po rotaciji. Zbirka Mackelvie Muzej ima na voljo vse predmete uporabne umetnosti, ki jih je mestu Auckland podaril James Tannock Mackelvie, glasgovski Škot, ki je živel in delal v Aucklandu od leta 1865 do 1871. Pred vrnitvijo v London si je ustvaril bogastvo s špekulacijami z zemljišči in naložbami v rudarjenje zlata ter je bil morda največji umetniški dobrotnik Aucklanda. Mackelvie je bil izjemen zbiratelj in je že od začetka nameraval, da bi njegove pridobitve nekega dne tvorile učno zbirko na Novi Zelandiji. Castlova zbirka glasbil Zbirka več kot 480 glasbil je bila pridobljena leta 1996 od Zillah in Ronalda Castla. Castlova zbirka vsebuje »redke violine, čembalo iz 18. stoletja in eklektično zbirko glasbil, povezanih z novozelandskimi pionirskimi dnevi«. Predmeti v zbirki »segajo čez vse možne naprave brez električnega napajanja, ki lahko proizvajajo glasbo«, in vključujejo »uporabne primerke vsakega člana družine violin, kot tudi didgeridooje, zuffolo, čembala, crwth, harfe, tablas, sáhn, rogove, trobente, klarinete [in] hurdy-gurdy«. Taonga Māori (Etnologija) Muzej hrani veliko zbirko maorskih artefaktov in artefaktov s pacifiških otokov, vključno z Hotunui, velikim whare rūnanga (izrezljano hišo za srečanja), zgrajeno leta 1878 v Temzi, in Te Toki-a-Tapiri, maorskim vojnim kanujem iz leta 1830, ki sta ga izklesala Te Waaka Perohuka in Raharuhi Rukupō. Na Novi Zelandiji je zbirka Taonga Māori enakega pomena kot zbirka nacionalnega muzeja Te Papa Tongarewa. Je kulturni in raziskovalni vir prvega reda, ki ima najobsežnejši nabor vrst in obdobij gradiva ter je bistven za celoten spekter študij maorske umetnosti in materialne kulture. Zbirka datira iz prvih desetletij ustanovitve muzeja; njen poudarek je bil na pridobivanju prvovrstnih mojstrovin z vseh plemenskih in geografskih območij Nove Zelandije, pa tudi reprezentativnih predmetov materialne kulture. Muzejska zbirka etničnih glasbil je največja v državi in ​​ena najpomembnejših na svetu. Pacifik Obsežna muzejska zbirka o Pacifiku vsebuje vrsto umetnosti in materialne kulture iz tropske Polinezije, Melanezije in Mikronezije. Zbirka je raznolika tako geografsko kot po vrsti gradiva in zajema vse kulture Pacifika, od Zahodne Papue, severovzhoda do Havajev in jugovzhoda do Velikonočnega otoka. Predmeti so zbrani zaradi njihovega notranjega kulturnega ali umetniškega pomena, pa tudi zaradi njihovega mesta v časovnem ali geografskem obsegu zaradi pomembnosti njihovega izdelovalca, ki je lahko anonimen. Svetovna etnologija Svetovna zbirka (tuja etnologija) je raznolika, največja in najpomembnejša te vrste v državi. Njen cilj je odražati uravnotežen nabor umetnosti in artefaktov nezahodnih, pacifiških in maorskih kultur ter je pomembna zbirka, saj lahko prikaže raznolikost svetovnih kultur, zlasti jugovzhodne Azije, zaradi »prazgodovinskih povezav tega območja s polinezijskimi kulturami in njegovega sodobnega regionalnega političnega pomena«. Vojni spomenik Muzej ima obsežno stalno razstavo »Brazgotine na srcu«, ki zajema vojne – vključno z novozelandskimi vojnami in sodelovanjem Nove Zelandije v čezmorskih konfliktih, kot sta prva in druga svetovna vojna; anglo-bursko vojno; konflikte, kot sta korejska in vietnamska vojna, ter vlogo države v mirovnih misijah ZN. Ta razstava je povezana z vojnim spomenikom in prikazuje na primer modele maorskih pā (utrjenih naselij) ter originalna letala Spitfire in Mitsubishi Zero. Novembra 2016 je bil ustanovljen center za raziskovanje spominov Pou Maumahara (v maorščini »spominsko mesto«), leta 2017 pa je muzej odprl Pou Kanohi: Nova Zelandija v vojni, novo stalno razstavo, zasnovano tako, da »mladim pripoveduje o izkušnjah države v prvi svetovni vojni«. Deli muzeja, pa tudi kenotaf in njegovo okoliško posvečeno zemljišče (častno dvorišče) pred muzejem, služijo tudi kot vojni spomenik, predvsem tistim, ki so izgubili življenje v prvi in ​​drugi svetovni vojni. V muzeju sta dve Dvorani spomina, katerih stene, skupaj s številnimi dodatnimi marmornimi ploščami, navajajo imena vseh znanih novozelandskih vojakov iz regije Auckland, ki so padli v večjih spopadih v 20. stoletju.. Predstavniki RSA so opozorili, da območje kenotafa potrebuje prenovo, in bi želeli tudi, da se sprejmejo ukrepi, ki bi zagotovili, da bodo ljudje, ki uporabljajo park ali obiskujejo muzej, do območja ravnali spoštljiveje. Mesto Auckland je razmišljalo o zamenjavi starega betonskega tlakovca z granitnimi in bazaltnimi tlakovci. Očitno se je to zavrnilo, verjetno zaradi stroškovnih razlogov. Mesto je sicer izvedlo obsežna sanacijska dela za izboljšanje stanja obstoječega častnega dvorišča, vključno s popravili in osvetlitvijo stopnic, osvetlitvijo kenotafa, splošnim čiščenjem in novim interpretativnim gravurovanjem, ki ga je zagotovila Auckland RSA. V začetku leta 2010 je mestni svet Aucklanda začel dela pred častnim dvoriščem, ki ga je do takrat zasedalo manjše parkirišče. Območje je bilo spremenjeno, da bi zagotovili nov vodni element, nadgrajene pa so bile tudi pešpoti in druga infrastruktura. Dela okoli dvorišča so bila končana sredi leta 2010. Opombe Sklici Zunanje povezave Uradna spletna stran Muzeja