NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Campbell Islands

The Campbell Islands (Motu Ihupuku or Campbell Island Group) are a group of subantarctic islands, belonging to New Zealand. They lie about 600 km south of Stewart Island. The islands have a total area of 113 km2 (44 sq mi), consisting of one big island, Campbell Island, and several small islets, notably Dent Island, Isle de Jeanette Marie, Folly Island (or Folly Islands), Jacquemart Island, and Monowai Island (also known as Lion Rock). Ecologically, they are part of the Antipodes Subantarctic Islands tundra ecoregion. The islands were gazetted as a nature reserve in 1954, and are one of five subantarctic island groups collectively designated as a World Heritage Site by UNESCO. Geography The islands are relatively flat; due to tectonic pressure, however, there are mountains in the centre of each island. A sea stack at the southern tip of Jacquemart Island is – with the exception of the country's Antarctic claims – New Zealand's southernmost point. The following table includes named islands according to Land Information New Zealand. Flora and fauna Since its discovery in 1810, the flora and fauna have been under threat from mammals introduced by humans. Cats (Felis catus) and Norway rats (Rattus novegicus) prey on native birds, and much of the vegetation was destroyed by sheep (Ovis aries) and cattle (Bos taurus). Restoration of the island began in 1970 with the removal of the feral cattle and sheep; subsequently the island's vegetation recovered, becoming denser. In 2001, four helicopters, under instruction from the New Zealand Department of Conservation (DOC) spread 120 tonnes of rodenticide-laced bait across the island over one month. Repeated monitoring has found no signs of rats since. This operation became a template for rat eradication on other islands around the world. Important Bird Area The Campbell Islands have been identified as an Important Bird Area (IBA) by BirdLife International because of its significance as a breeding site for several species of seabirds, as well as the endemic Campbell teal and Campbell snipe. The seabirds are southern rockhopper and yellow-eyed penguins, Antipodean, southern royal, light-mantled, black-browed, Campbell and grey-headed albatrosses, northern giant and white-chinned petrels, and the Campbell shag. See also Desert island List of Antarctic and subantarctic islands List of islands List of islands of New Zealand New Zealand Subantarctic Islands References External links Map of the Campbell Islands with several surrounding islets, including Jacquemart Island lying south of the main island and Dent island lying northwest of the main island
Islas Campbell

Las islas Campbell (en inglés, Campbell Islands) son un pequeño grupo de islas deshabitadas del océano Pacífico localizadas al sur de la isla Sur de Nueva Zelanda. Las islas Campbell son uno de los grupos de islas subantárticas pertenecientes a Nueva Zelanda. Geografía El grupo está formado por las siguientes islas: Isla Campbell, la mayor del grupo, de 112,68 km² (52°32.4′S 169°8.7′E); Isla Dent, de 0,23 km² (52°31.15′S 169°3.75′E); Isla Folly Isla Jacquemart, de 0,19 km² (52°37′S 169°7.5′E); Isla de Jeanette Marie, de 0,11 km²; Isla Monowai (también conocida como la Lion Rock), de 0,08 km². Patrimonio de la Humanidad Las islas son uno de los cinco subgrupos que forman las islas subantárticas de Nueva Zelanda, designadas en 1998 como Patrimonio de la Humanidad por la UNESCO (ref. 877-005, islas Campbell de Nueva Zelanda, con 11.331 ha).​ Los otros cuatro grupos de islas subantárticas de Nueva Zelanda en la región considerados patrimonio de la UNESCO son las islas Snares, islas Bounty, islas Antípodas e islas Auckland. Véase también Islas subantárticas de Nueva Zelanda Nueva Zelanda Islas antárticas y subantárticas Notas Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Islas Campbell.
Campbelleiland

Campbelleiland (Maori: Motu Ihupuku) is een afgelegen Sub-Antarctisch eiland behorende bij Nieuw-Zeeland en is het hoofdeiland van de Campbellarchipel. Het eiland heeft een oppervlakte van 115 km² en wordt omgeven door talloze rotsen en kleine eilandjes. De volledige archipel maakt als onderdeel van de Nieuw-Zeelandse Sub-Antarctische eilanden deel uit van het werelderfgoed en werd door de commissie voor het Werelderfgoed van UNESCO in 1998 toegevoegd aan de werelderfgoedlijst.
Wyspy Campbella

Wyspy Campbella – grupa subantarktycznych wysp należących do Nowej Zelandii. Powierzchnia całkowita 113,32 km²; największa z nich to Wyspa Campbella (112,68 km²), mniejsze to: Wyspa Dent (0,23 km²), Wyspa Jacquemart (0,19 km²), Wyspa Jeanette Marie (0,11 km²), Wyspa Folly, Wyspa Monowai (0,08 km²). Wraz z 4 innym grupami nowozelandzkich wysp subantarktycznych (pozostałe – Wyspy: Antypodów, Auckland, Bounty, Snares) od 1998 znajduje się na Liście światowego dziedzictwa UNESCO. Fauna i flora Na wyspach Campbella występuje endemiczny gatunek ptaka, cyraneczka południowa (Anas nesiotis) oraz endemiczny podgatunek bekasa auklandzkiego (Coenocorypha aucklandica perseverance). Ptaki te przetrwały na niewielkich wyspach archipelagu (Dent i Jacquemart, odpowiednio) inwazję szczurów, zawleczonych przez ludzi i powróciły na główną wyspę po skutecznej akcji deratyzacyjnej. Przypisy
Ilhas Campbell

Campbell são um grupo de ilhas subantárticas, pertencentes à Nova Zelândia. Estão cerca de 600 quilômetros ao sul da ilha Stewart. Têm uma área total de 113,31 quilômetros quadrados, consistindo de uma grande ilha, a ilha Campbell (112,68 quilômetros quadrados) e várias ilhotas, notadamente a ilha Dent (0,23 quilômetro quadrado), ilha de Jeanette Marie (0,11 quilômetro quadrado), ilha Folly, ilha Jacquemart (0,19 quilômetro quadrado) e ilha Monowai (0,08 quilômetro quadrado). Em 2001 foi palco do maior projeto de erradicação de ratos no mundo até então. Referências Bibliografia Barker, David; Carroll, Jeremy W.A.; Edmonds, Hannah K.; Fraser, James R.; Miskelly, Colin M. (2005). «Discovery of a previously unknown Coenocorypha snipe in the Campbell Island group, New Zealand subantarctic». Notornis. 52: 143-149
Острова Кэмпбелл

Острова Кэ́мпбелл (англ. Campbell Islands) — вулканический архипелаг в Тихом океане, расположенный примерно в 600 км к югу от южной оконечности Южного острова Новой Зеландии. Эта группа островов считается новозеландскими Внешними островами и является территорией Новой Зеландии, однако она не считается частью какого-либо региона или округа, а находится в непосредственном управлении специального органа — англ. Area Outside Territorial Authority. Острова Кэмпбелл — Всемирное наследие ЮНЕСКО. География Общая площадь островов — 113,31 км². Кэмпбелл (Campbell Island) () (112,68 км2 (44 кв. миль)) Дент (Dent Island) () (0,23 км2 (0,089 кв. миль)) Жакмар (Jacquemart Island) () (0,19 км2 (0,073 кв. миль)) Джанет Мари (Jeanette Marie) (0,11 км2 (0,042 кв. миль)) Моновай (Monowai Island) (0,08 км2 (0,031 кв. миль)) Фолли (Folly Island) () (0,07 км2 (0,027 кв. миль)) Климат Экология Острова также известны тем, что в результате вмешательства человека им был нанесён сильный экологический ущерб: в конце XVIII — начале XIX века крысы попали на Кэмпбелл, предположительно, с кораблями китобоев. Лишь примерно спустя 200 лет, в 2003 году, усилиями новозеландских учёных крысы были уничтожены. В течение этого срока крысы наносили огромный вред местным видам — буревестникам, пингвинам. Некоторые виды были вынуждены гнездиться лишь на небольших скалах архипелага. Самое одинокое дерево Ситхинская ель является единственным деревом на архипелаге. Оно, вероятно, было посажено в 1907 году, однако его высота до сих пор не превышает 10 метров. После гибели акации Тенере в нигерийской пустыне, это дерево можно считать самым одинокостоящим в мире: ближайшие деревья находятся в 222 км на архипелаге Окленд. Примечания Ссылки Карта островов Кэмпбелл
Campbellöarna

Campbellöarna (Campbell Islands) är en ögrupp bland Nya Zeelands subantarktiska öar, som tidigare tillhörde Australien men som idag tillhör Nya Zeeland. Geografi Campbellöarna, som ligger sydöst om Nya Zeeland, består främst av huvudön Campbell (Campbell Island), och flera klippiga småöar som Dent Island, Folly Island och Jacquemart Island. Campbell-ön (Campbell Island) (52°32.4′S 169°8.7′Ö), är den största ön bland Campbellöarna. Den är 115 km², klippig och med den högsta höjden Mount Honey 567 meter över havet på sydsidan. En lång fjord som mynnar ut på östsidan av ön nästan delar ön i två delar. denna fjord fungerar som hamn och har fått samma namn som kapten Hasselburghs fartyg, nämligen Perseverance harbour Dent Island (52°31.15′S 169°3.75′Ö) ligger 3 km väster om Campbell-ön. Jacquemart Island (52°37′S 169°7.5′Ö), är den allra sydligaste delen av Nya Zeeland. Historia Campbellöarna upptäcktes 1810 av kaptenen Frederick Hasselburgh på sälfångarfartyget "Perseverance", som ägdes av det Sydney-baserade företaget Campbell & Co, som kom att ge ögruppen och huvudön sitt namn. Huvudön blev val- och sälfångarnas bas och öarnas populationer av sälar kom nästan att utrotas. Fram till 1995 var en meteorologisk station i närheten av norra stranden av Perseverance Harbour bemannad året runt men idag finns människor på ön bara periodvis för forskningändamål. Området upptogs på Unescos världsarvslista 1998. 2003 hade man lyckats utrota den population råttor som tidigare sjöfarare tagit med sig till ön och som ställt till stor skada bland djurlivet, och då främst bland fåglarna på ön. [1] Djurliv Djurlivet på öarna har decimerats hårt av jakt och av introducerade rovdjur som råttor. Man kan nämna att det på öarna häckar kungsalbatross (Diomedea epomophora), campbellkricka (Anas nesiotis) och gulögd pingvin (Megadyptes antipodes). På 1970-talet återfann man en liten population av den flygoförmögna campbellkrickan på Dent-ön. Denna kricka trodde man var utdöd sedan över 100 år eftersom den hade försvunnit från Campbell-ön vilket tidigare varit krickans huvudsakliga häckningsområde. Detta på grund av att de råttor som sjöfarare tagit med sig till ön hade gått hårt åt populationen att de försvunnit helt. Men på Dent-ön hade den överlevt eftersom ön saknar rovdjur och råttor. Dock är häckningsområdet för campbellkrickan bara en liten del av öns tjugotal hektar eftersom merparten bara är kala klippor. 1984 startade man ett program för att rädda campbellkricka då man förde fyra individer till Mount Bruce wildlife centre. 1997 rapporterade man dock att populationen hade minskat då man bara återfann tre fåglar. Externa länkar karta över Campbellöarna (engelska) om Campbellöarna (engelska) Information om Campbellkrickan och bild av Dent-ön (engelska)
Острови Кемпбелл

Острови́ Ке́мпбелл (англ. Campbell Island group або Campbell Islands) — вулканічний архіпелаг в субантарктичній зоні Тихого океану, входить до складу Нової Зеландії і розташований на південь від неї. Об'єднує острів Кемпбелл і низку дрібніших островів, розташованих навколо нього: Дент, Джакмарт, Фоллі та інші. Загальна площа — 113,31 км². Архіпелаг разом з 4 іншими групами островів входить до Світової спадщини ЮНЕСКО як Субантарктичні острови Нової Зеландії. Флора Рослинність острову досліджували під час антарктичної експедиції дослідницьких кораблів "Еребус" і "Терор" у 1839-1843 роках під командуванням капітана сера Джеймса Кларка Росса. Вона описана у першій частині 6-ти томного видання Flora Antarctica. Примітки
Lake Pupuke

Der Lake Pupuke ist ein Kratersee im Stadtgebiet des Auckland Council auf der Nordinsel von Neuseeland. Geographie Der Lake Pupuke ist ein mit Wasser voll gelaufener ehemaliger Vulkankrater im Stadtteil des North Shore Ward des Auckland Council. Die Küste des Hauraki Gulf / Tīkapa Moana ist an der engsten Stelle des Kraterrandes nach Osten lediglich rund 210 m entfernt und nach Süden zum Waitematā Harbour rund 1,38 km. Der See des ehemaligen Kraters befindet sich rund 5 m über dem Level des Meeres und umfasst eine Fläche von 1,1 km². Das Gewässer besitzt eine maximale Tiefe von 57 m und erstreckt sich über eine Länge von 1,38 km in Südwest-Nordost-Richtung. An der breitesten Stelle misst der See rund 1,14 km in Nordwest-Südost-Richtung. Sein Wassereinzugsgebiet wird mit 1,1 km² angegeben und der pH-Wert des Sees mit 8.4. Geologie Das Gebiet des Lake Pupuke zählt mit zum Auckland Volcanic Field, das einstmals 53 aktive Vulkane aufwies und die Letzten vor mindestens 10.000 Jahren ihre Aktivität eingestellt haben. Der Pupuke Moana war wohl vor 200.000 bis 260.000 Jahren aktiv. Seine Phreatomagmatische Explosion erzeugten einen annähernd kreisförmigen Kraterrand. Nach dem Erlöschen des Vulkans, war der hinterlassene Krater rund 160 m tief und lief mit Wasser voll. Derartige Kater werden allgemein hin als Maare bezeichnet. Heute besitzt der Krater noch eine Tiefe von 57 m. Siehe auch Liste der Seen in Neuseeland Literatur Paul Augustinus, Michael Reid, Sofia Andersson, Yanbin Deng, Mark Horrocks: Biological and Geochemical Record of Anthropogenic Impacts in Recent Sediments from Lake Pupuke, Auckland City, New Zealand. In: Journal of Paleolimnology. Vol. 35, 2006, S. 789–805, doi:10.1007/s10933-005-5306-8 (englisch). Auckland Lake Water Quality: State and Trends. In: Auckland Council (Hrsg.): Technical Report. TR2015/007, 2015, ISBN 978-0-90832064-6 (englisch, Online [PDF; 11,2 MB; abgerufen am 14. Juni 2021]). Weblinks Einzelnachweise
Pupuke-tó

A Pupuke-tó Auckland jelentős, North Shore nevű külvárosában, a Takapuna városrész és a tengerpart közelében található. Az Aucklandi vulkáni mező részét alkotó, maar jellegű, vulkáni eredetű tó medre két régi tűzhányó-kráter összeolvadásából keletkezett, amit aztán édesvíz töltött fel. A csendes-óceáni tengerparttól egy helyen mindössze 200 méter választja el. A tó partját értékes ingatlanok veszik körül; a rekreációs terület népszerű a környező városnegyedek lakói körében. Geológia Az Aucklandi vulkáni mező hasonló kráterei mára általában elveszítették eredeti formájukat az erózió következtében. A Pupuke-tó azért őrizhette meg alakját, mert viszonylag szilárd kőzetgyűrű veszi körül, aminek a repedésein azonban a fölös esővíz eltávozhat, majd édesvizű forrásokban tör fel a tengerparton. A lávafolyás beborított egy korabeli kauri-erdőt is, létrehozva így egy Új-Zélandon egyedülálló fosszilizálódott erdőt, aminek maradványai apálykor jól látszanak a tengerparton. Története A tó jelentős szerepet kapott a maori mitológiában. Az európaiak letelepedése után a környező település fontos édesvíz-forrása lett. 1894-ben egy szivattyúállomást építettek a tó partjára, hogy a környéket innen lássák el vízzel. 1906-ban ezt egy új épülettel helyettesítették. A szivattyúzás erősen csökkentette a tó vízszintjét, ezért végül 1944-ben felhagytak vele és azóta máshonnan nyerik a szükséges vizet, a szivattyúállomás épületét pedig felújították, műemlékké nyilvánították és színházként hasznosítják. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Lake Pupuke című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Kapcsolódó szócikkek Új-Zéland vízrajza
Centrale géothermique de Wairakei

La centrale géothermique de Wairakei est une centrale géothermique située en Nouvelle-Zélande. C'est la quatrième plus importante centrale géothermique au monde en termes de capacité électrique. Historique La centrale géothermique a été construite en 1958, la première du genre au monde. Elle est actuellement détenue et exploitée par Contact Energy. Une centrale à cycle binaire a été construite en 2005 pour utiliser la vapeur à basse température ayant déjà traversé la centrale principale. Cela a porté la capacité totale de la centrale à 181 MW. La centrale de Wairakei devrait être supprimée à partir de 2013, pour être remplacée par la centrale géothermique de Te Mihi. La centrale électrique de Poihipi a été construite en 1996 sur un site voisin dans le même champ. Références Portail des énergies renouvelables Portail de la Nouvelle-Zélande
ГТЕС Ваїракеї

ГТЕС Ваїракеї – геотермальна електростанція на Північному острові Нової Зеландії. В 1958 – 1959 роках ввели в дію чергу Ваїракеї А, що отримала дві турбіни високого тиску потужністю по 6,5 МВт, дві турбіни середнього тиску потужністю по 11,2 МВт та чотири трубіни низького тиску з показниками по 11,2 МВт. В 1962-му цю чергу доповнили ще двома турбінами високого тиску виробництва британської компанії British Thomson-Houston (BTH) потужністю по 11,2 МВт. У 1962 – 1963 роках стала до ладу черга Ваїракеї В, яка отримала три турбіни виробництва так само британської компанії Associated Electrical Industries (AEI) потужністю по 30 МВт. В 1984-му всі чотири турбіни високого тиску вивели з експлуатації через деградацію геотермального резервуару, що не давало забезпечити їх живлення. Дві з них потужністю по 11,2 МВт перемістили на ГТЕС Охаакі, яку ввели в експлуатацію наприкінці 1980-х. В 1996-му майданчик доповнили турбіною потужністю 3,5 МВт. У 2005-му додали дві установки від ізраїльської компанії ORMAT, в яких турбіну приводить у дію бінарний парогенератор із замкненим циклом (органічний цикл Ренкіна), що використовує як теплоносій ізопентан. Вони мають потужність по 8 МВт, проте частина виробленої енергії споживається самим установками, тому чиста потужність нової черги дорівнює 14 МВт. Первісна загальна потужність ГТЕС становила 193 МВт, а станом на 2014 рік цей показник скоротився до 142 МВт. Також є плани повністю вивести Ваїракеї А з експлуатації у 2026 році. ГТЕС використовує енергію геотермального поля Те-Міхі, від якого наразі також дивляться ГТЕС Те-Міхі та ГТЕС Поїхірі (55 МВт). Всього для ГТЕС Ваїракеї пробурили не менше 63 свердловин, з яких 9 призначаються для зворотнього закачування у пласт. Температура в підземному резервуарі дорівнює 130 градусів Цельсія. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 220 кВ. Примітки
Rugby League Park

Der Rugby League Park (durch Sponsoring offiziell Orangetheory Stadium) ist ein Rugby-League-Stadion in der neuseeländischen Stadt Christchurch. Es wird neben dem Rugby League auch für Fußball und Rugby Union genutzt. Früher trug die Sportstätte die Namen Christchurch Stadium, Addington Showgrounds sowie AMI Stadium. Es ist im Besitz der Canterbury Rugby League. Es ist die Heimspielstätte der Canterbury Bulls, der South Island Scorpions und der Crusaders. Die 18.600 Zuschauern Platz bietende Anlage war einer der Austragungsorte der U-20-Fußball-Weltmeisterschaft 2015. Das Stadion wurde beim Christchurch-Erdbeben am 22. Februar 2011 erheblich beschädigt und blieb mehr als ein Jahr bis März 2012 geschlossen. Die Tribünen mussten wegen der Schäden erneuert werden. Der große Lancaster Park mit 43.000 Plätzen wurde so stark beschädigt, dass er abgerissen werden musste. Die Crusaders mussten vorerst in den Rugby League Park übersiedeln. Am 6. Juli 2018 wurde das Stadion zu Ehren von Wyatt Crockett in Wyatt Crockett Stadium umbenannt. Am 6. April 2019 wurde bekannt, dass das Stadion in Christchurch den Namen Orangetheory Stadium erhalten werde. Das Stadion trägt den Sponsorennamen der Fitnessstudio-Kette Orangetheory Fitness. Im Juni des Jahres trat die Umbenennung in Kraft. Weblinks venuesotautahi.co.nz: Stadion auf der Website von Venues Ōtautahi (englisch) austadiums.com: Orangetheory Stadium (englisch) europlan-online.de: Orangetheory Stadium – Christchurch Einzelnachweise
Rugby League Park

El Rugby League Park, conocido actualmente como Apollo Projects Stadium por motivos de patrocinio, es un recinto deportivo propiedad de Canterbury Rugby League, situado en la ciudad de Christchurch, Nueva Zelanda. Historia Fue adquirido por la Canterbury Rugby League, asociación regente de rugby en Canterbury, en los año 1990 y desde entonces se celebraron diversas competiciones de rugby en el estadio. Luego de ser dañado por el Terremoto de Christchurch de 2011 ocurrido en febrero de ese año, fue reinaugurado el 24 de marzo de 2012, entre otras cosas, se aumentó la capacidad a 17 000 espectadores con una posibilidad de recibir a 26 000 en encuentros de suma importancia.​ Con la demolición del Lancaster Park, se volvió uno de los estadios en pie más grandes de la Isla Sur, por lo que recibió al Wellington Phoenix y a los All Whites en 2012. Referencias Enlaces externos Web en Rugbyleaguepark
Rugby League Park

Le Rugby League Park (actuellement connu sous le nom de Apollo Projects Stadium) est un stade située à Addington dans la banlieue de Christchurch, en Nouvelle-Zélande. Anciennement appelé Addington Showgrounds, il appartient à la Canterbury Rugby League (comité local de rugby à XIII). Historique Acheté au conseil municipal de Christchurch dans les années 1990, le Rugby League Park fait partie d'un complexe sportif avec la CBS Canterbury Arena et l'Addington Raceway. Le terrain de rugby accueille des rencontres internationales, dont des matchs de la Coupe du monde de rugby à XIII en 1975, 1977, 1988, 1990 et 1991. C'est dans ce stade que les Kiwis gagnent le droit de disputer la finale de la Coupe du monde de rugby à XIII 1985-1988 en battant la Grande-Bretagne 12 à 10. Le Rugby League Park subit d'importants dégâts lors du tremblement de terre du 22 février 2011 et est fermé jusqu'au 24 mars 2012. Après le séisme, les tribunes sont démolies. Le Lancaster Park, le terrain de sport principal de la cité, est lui aussi endommagé de façon irrémédiable. Aménagé de manière temporaire par la ville, le Rugby League Park voit la construction de 18 000 sièges, avec une extension possible à 26 000 places pour les grandes manifestations. Les Crusaders évoluent donc dans ce stade pour le Super 15 en 2012 et les All Blacks y disputent le 16 juin 2012 un match contre l'Irlande remporté sur le score de 22 à 19. Le 9 juin 2018 le stade est comble (17 800 spectateurs) pour voir les NZ Warriors défaire Manly en rugby à XIII, pour le compte du championnat de NRL. Événements Coupe du monde de rugby à XIII 1977 Coupe du monde de rugby à XIII 2017 Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du rugby à XV Portail du rugby à XIII Portail de la Nouvelle-Zélande
Rugby League Park

Il Rugby League Park, noto anche come Orangetheory Stadium per motivi di sponsorizzazione, è uno stadio di rugby a 13 e a 15 sito in Christchurch, Nuova Zelanda. Storia Originariamente noto come Addington Showgrounds, lo stadio cominciò a ospitare incontri internazionali di rugby a 13 fin dagli anni 1950 e successivamente pure partite di Coppa del Mondo. In seguito al terremoto di Christchurch del 2011 l'impianto venne seriamente danneggiato, richiedendo successivi lavori di ristrutturazione terminati nel marzo 2012. Il Rugby League Park finì per sostituire anche l'altro stadio di Christchurch, il Lancaster Park irrimediabilmente danneggiato dal terremoto. Dal 2011 quindi anche la franchigia di rugby a 15 dei Crusaders cominciò a usarlo come sede per le proprie partite casalinghe, così come fecero pure gli All blacks per i loro incontri internazionali. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Rugby League Park
Selwyn Rapids

BW Die Selwyn Rapids sind Stromschnellen des Selwyn River/Waikirikiri in der Region Canterbury auf der Südinsel Neuseelands. Sie liegen westlich des Ortszentrums von Glentunnel im Selwyn District. Siehe auch Liste der Wasserfälle in Neuseeland Weblinks Selwyn Rapids. Lage auf einer Karte von NZ Topo Map (englisch)
Sonny’s Revenge

BW Sonny’s Revenge sind Stromschnellen des Motu River in der Region Bay of Plenty auf der Nordinsel Neuseelands. Sie liegen stromaufwärts der Stromschnelle Boulder Rapid im Gebirgszug der Raukumara Range. Siehe auch Liste der Wasserfälle in Neuseeland Weblinks Sonny’s Revenge. Lage auf einer Karte von NZ Topo Map (englisch)
Wharetamore Rapids

BW Die Wharetamore Rapids sind Stromschnellen des Whakatāne River in der Region Bay of Plenty auf der Nordinsel Neuseelands. Sie liegen nahe stromabwärts der Nihootekiore Rapids sowie östlich der Ortschaft Murupara im Gebiet des Te Urewera. Siehe auch Liste der Wasserfälle in Neuseeland Weblinks Wharetamore Rapids. Lage auf einer Karte von NZ Topo Map (englisch)