NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Katedrala Svete Katarine (Utrecht)

Katedrala sv. Katarine (niz. Sint-Catharinakathedraal), često nazivana Catharijnekerk (nizozemski za 'Katarininu crkvu'), katolička je crkva posvećena svetoj Katarini Aleksandrijskoj koja se nalazi u Utrechtu u Nizozemskoj. Izgrađena je kao dio karmelićanskog samostana osnovanog 1456. Nakon 1529. radove na zgradi nastavili su Vitezovi Hospitalci (Ivanovci). Velika crkva dovršena je tek sredinom 16. stoljeća. Od 1580. do 1815. bila je dom protestantske zajednice. Godine 1815. vraćena je rimokatolicima, prvo kao garnizonska crkva, a zatim od 1842. kao župna crkva. Od 1853. crkva sv. Katarine sjedište je Utrechtske nadbiskupije kao katedrala sv. Katarine i rimokatolička je metropolitanska crkva Nizozemske. Bivša katedrala sv. Martina i dalje je protestantska crkva. Godine 1898. arhitekt Alfred Tepe započeo je neke veće promjene na crkvi. Produžena je sadašnjim zapadnim traveom; novo pročelje bilo je kopija starog koje je moguće projektirao Rombout Keldermans II. Toranj, zasnovan na tornju gradske vijećnice Kampena, dodan je 1900. godine. Neke od relikvija svetog Willibrorda, zaštitnika zemalja Beneluksa, čuvaju se u relikvijaru ispod glavnog oltara. Zbog financijskih poteškoća, 2018. godine župno vijeće je u početku najavilo planove za zatvaranje katedrale sv. Katarine. Međutim, 2. ožujka 2019. župno vijeće je objavilo da je tu odluku poništio nadbiskup Utrechta, kardinal W.J. Eijk, zbog nedostatka podrške za taj potez među katoličkim vjernicima i nacionalnog značaja sv. Katarine kao metropolitanske katedrale Nizozemske crkvene provincije. Izvori Vanjske poveznice
Szent Katalin-székesegyház (Utrecht)

Az utrechti Szent Katalin-székesegyház (holland nyelven Sint-Catharinakathedraal) a római katolikus utrechti főegyházmegye székesegyháza. 2019-ben a főegyházmegye elhatározta, hogy a templomot bezárják, és a székesegyház Apeldoornba vagy Utrecht egy másik plébániatemplomába kerül át. Története A templom eredetileg a karmeliták, később a máltai lovagrend kolostortemploma volt. Az Alexandriai Szent Katalin tiszteletére emelt templom építését 1560-ban fejezték be. Húsz évvel az elkészülte után a reformáció következtében már világi célokra használták. 1636-tól református templomként újból istentiszteleti helyként szolgált. A református korszakban, 1651. szeptember 30-án itt kötött házasságot Apáczai Csere János és Aletta van der Maet. Több híres utechti személyiséget itt temettek el, többek között Gisbertus Voetius teológust, valamint Abraham Bloemaert és Gerard van Honthorst festőket. 1815-ben a templom visszakerült a katolikus egyházhoz, előbb a katonai garnizon templomaként, 1842-től pedig plébániatemplomként. Amikor 1853-ban helyreállították a hollandiai református területek római katolikus egyházszervezetét, Utrecht újból a főegyházmegye székhelye lett, és a Szent Katalin-templomot székesegyházi rangra emelték. 1900-ban a templom hosszházát Alfred Tepe irányítása alatt nyugati irányban meghosszabbították. Ugyanekkor épült az 53 méter magas torony a kampeni városháza tornyának mintájára. Anyagi megfontolások miatt 2019-ben a főegyházmegye elhatározta, hogy a templomot bezárják, és a székesegyház Apeldoornba vagy Utrecht egy másik plébániatemplomába kerül át. A templomot valószínűleg eladják majd, a lehetséges vevők között a kolostor épületében található Catharijneconvent Múzeum is szerepel. Leírása A templom gótikus stílusban épült bazilika, három hajóval és kereszthajóval. Az 1859-ben készült neogótikus belső berendezést 1960 körül eltávolították, és Pieter Jansz. Saenredam rajzai alapján rekonstruálták az 1636-beli állapotot. A 20. század vége felé, amikor a neogótikát újból értékelni kezdték, a 19. századi berendezés több darabját visszahelyezték a templomba, többek között a keresztút 14 stációját, amely 1898-ban Friedrich Wilhelm Mengelberg műhelyében készült. A főoltár alatt található a székesegyház második védőszentjének, Szent Willibrordnak az ereklyetartója, amely 1939-ben készült. Az orgonát 1903-ban építette az utrechti Michaël Maarschalkerweerd. Az eredetileg két manuállal rendelkező hangszert 1939-ben több regiszterrel és egy harmadik manuállal bővítették, 1996-ban restaurálták Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a St.-Katharinen-Kathedrale (Utrecht) című német Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk Geschiedenis. www.dekathedraal.com (Hozzáférés: 2019. február 8.) arch
Cattedrale di Santa Caterina (Utrecht)

La cattedrale di Santa Caterina o cattedrale di Utrecht (in olandese: Sint-Catharinakathedraal) è la cattedrale cattolica dell'arcidiocesi di Utrecht, si trova nella città di Utrecht, nei Paesi Bassi. Storia La cattedrale è stata costruita come parte del convento carmelitano fondato nel 1456. Dopo il 1529, i lavori di costruzione furono continuati dai Cavalieri Ospitalieri. La grande chiesa fu completata solo a metà del XVI secolo. Dal 1580 al 1815 fu sede di una comunità protestante. Nel 1815 fu restituita alla chiesa cattolica, divenendo chiesa parrocchiale a partire dal 1842. Nel 1853 la chiesa di Santa Caterina è stata elevata a cattedrale dell'arcidiocesi di Utrecht. Nel 1900 è stata innalzata una torre simile a quella del Municipio di Kampen. Note Voci correlate Cattedrali nei Paesi Bassi Chiesa cattolica nei Paesi Bassi Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Santa Caterina Collegamenti esterni Sito ufficiale della cattedrale di Santa Caterina, su dekathedraal.com. URL consultato il 24 aprile 2014 (archiviato dall'url originale il 24 aprile 2014).
Katedra św. Katarzyny w Utrechcie

Katedra św. Katarzyny w Utrechcie (niderl. Sint-Catharinakathedraal) – kościół rzymskokatolicki, położony w Utrechcie. Jest kościołem arcybiskupim archidiecezji Utrechtu w Holandii. Do 2007 roku była siedzibą prymasa Holandii. Historia Świątynia została zbudowana w stylu gotyckim w latach 1470–1550, wieża i fasada pochodzą z 1900. Od 1853 jest świątynią katedralną. W 2007 roku kard. Willem Jacobus Eijk, prymas Holandii i przewodniczący episkopatu, przeniósł się z katedry do parafii św. Augustyna położonej ok. 60 km od Utrechtu. Ze względu na zbyt duże koszty utrzymania dla malejącej liczby wiernych w lutym 2019 roku rada parafii wystawiła budynek na sprzedaż. Po około dwóch tygodniach, wskutek dezaprobaty wiernych, parafia ogłosiła wycofanie się z tego pomysłu. Zobacz też archikatedra św. Gertrudy w Utrechcie katedra Świętego Marcina w Utrechcie Przypisy
Собор Святой Екатерины (Утрехт)

Собор святой Екатерины (нид. Sint-Catharinakathedraal) — католический храм, находящийся в городе Утрехт, Нидерланды. Собор святой Екатерины является кафедральным собором архиепархии Утрехта. Церковь освящена во имя святой Екатерины Александрийской. История Церковь святой Екатерины была построена в 1456 году как часть кармелитского мужского монастыря. С 1580 по 1815 год церковь была кальвинистским храмом. В 1815 году она был возвращена Католической церкви, первоначально как гарнизонный храм, потом — с 1842 года как приходская церковь. С 1853 года, после воссоздания архиепархии Утрехта, церковь святой Екатерины стала кафедральным храмом этой епархии. В соборе святой Екатерины в главном алтаре хранятся мощи святого Виллиброрда, заступника стран Бенилюкса. Примечания Ссылки Сайт, посвящённый собору святой Екатерины
Béguinage d'Amsterdam

Le béguinage d'Amsterdam (« Begijnhof » en néerlandais) est l'une des plus anciennes cours intérieures de la ville. Composée d'un ensemble de bâtiments, dont la plupart sont aujourd'hui des habitations privées, le béguinage abrite également l'Église réformée anglaise d'Amsterdam (De Engelse Hervormde Kerk) construite au XIVe siècle, qui sert de chapelle, ainsi que la plus vieille maison de la ville encore debout, la « Maison de Bois » (Het Houten Huys) construite vers 1528. La dernière béguine à y avoir habité est morte le 23 mai 1971. Le béguinage constitue une attraction touristique importante en raison de son caractère insolite et de la quiétude qui y règne, à quelques pas seulement de la Kalverstraat, l'une des rues les plus animées de la ville. Histoire Le Begijnhof est la seule cour intérieure de la ville d'Amsterdam à avoir été construite pendant le Moyen Âge, et donc à être située à l'intérieur de l'espace délimité par le Singel, le canal de la ceinture de canaux située le plus au centre. En conséquence, le béguinage est situé à une hauteur « médiévale », c'est-à-dire environ un mètre en dessous du niveau du reste de la vieille ville. La date exacte de construction du Béguinage n'est pas connue avec certitude. En 1346, les béguines vivaient toujours dans une maison (un document de l'époque mentionnant une « maison aux béguines » ou beghynhuys). La première mention d'une cour remonte à 1389, probablement après que la réputation religieuse de la ville crut à la suite du miracle eucharistique de 1345, qui se produisit sur la Kalverstraat voisine. Initialement, le béguinage était entièrement entouré par de l'eau (là où se trouvent aujourd'hui le Nieuwezijds Voorburgwal, le Spui et le Begijnensloot, le « Fossé des béguines ») et possédait une unique entrée baptisée « Passage des béguines » (Begijnensteeg), qui comportait un pont au-dessus du Begijnensloot. La seconde entrée située sur le Spui ne fut quant à elle ajoutée qu'au XIXe siècle. Notes et références Voir aussi Articles connexes Architecture aux Pays-Bas Portail d’Amsterdam
Beginaudvar (Amszterdam)

A Beginaudvar (Begijnhof) Amszterdam házakkal körbezárt parkja, amelyet a korai 14. században alakítottak ki a beginák. Története A nagyméretű, parkosított belső udvart a közösség tulajdonában álló házak határolják minden oldalról, így az a külvilág felé zárt építészeti egységként működött évszázadokon át. Az eredeti gótikus építményeket többször átépítették. A lakóterületet a beginák, egy katolikus nőközösség alakította ki, amelynek tagjai az apácákhoz hasonló vallási társaságként, de szerzetesi fogadalom nélkül éltek. A beginaudvar egyes házait ma is egy-egy nő lakja, megőrizve így önállóságát. A beginák, hasonlatosan az apácákhoz, szüzességi fogadalmat kellett tenniük arra az időre, amíg a közösség tagjai, valamint engedelmességgel tartoztak plébánosuknak. A nővérek bármikor elhagyhatták a rendet. A nővérekre a hajadonság mellett más szabályok is vonatkoztak a nyugodt együttélés érdekében: kutyát és kakast, azok zajos mivolta miatt, nem tarthattak, barátnő csak kizárólag engedéllyel aludhatott náluk. A Beginaudvarban található a város legrégebbi, az 1420-as évekből származó épülete a Faház (Het Houten Huis), ez a 34-es ház. Egyike a városban található két fahomlokzatú épületnek, ugyanis az ilyen építkezést, több tűzvészt követően, betiltották 1521-ben. (A másik épület a Café In 't Aepjen.) A közösség többi lakóépületét a 16. század után emelték. A csatlakozó falakat bibliai tárgyú képek díszítik. Az épületek déli sorában áll az Angol templom (Engelse Kerk), amely ma protestáns imahelyként működik. Egy kápolna már 1397-ben is működött a terület északi oldalán, a templomot arra a déli területre építették, amelyet 1417-ben vásároltak meg a nővérek. Az épület 1421-ben és 1452-ben is súlyosan megrongálódott a tűzben. A protestánsok 1578-as amszterdami hatalomátvétele után a katolikus vallásgyakorlást betiltották a városba, egyedül a Beginaudvar őrizhette meg felekezeti elkötelezettségét, mivel a lakóközösség házai magántulajdonban voltak. A templomot ekkor vették el a nővérektől, akik vallásukat a 29-es és a 30-as házban kialakított kápolnában gyakorolták. Jegyzetek Források ↑ Amsterdam Info: Begijnhof in Amsterdam. Amsterdam Info. Hozzáférés: 2024. március 25.. ↑ Amsterdam Sights: Begijnhof / Beguinage. Amsterdam Sights. Hozzáférés: 2024. március 25..
Begijnhof (Amsterdam)

Il Begijnhof ("beghinaggio") è un complesso di 164 abitazioni, costruite tra il XV e il XVIII secolo, situato nella parte occidentale del centro di Amsterdam. Il luogo – come suggerisce il nome – è un ex-beghinaggio, fondato nel 1346 da una confraternita di beghine (donne che non avevano preso i voti, ma dedicavano la propria vita all'assistenza di malati ed anziani) provenienti dai dintorni della capitale olandese, ed è il più antico tra gli hofjes ("piccoli cortili") della città. Oggi è invece abitato per lo più da signore anziane con poche disponibilità economiche e da studenti, attratti dalle favorevoli condizioni dei canoni d'affitto; l'ultima beghina vi visse fino al 1976. Caratteristiche Le case del Begijnhof sono racchiuse a mo' di quadrilatero attorno ad un cortile (hof), al quale si accede da Spui attraverso una porticina dedicata a Sant'Orsola. La maggior parte degli edifici risale al XV e il XVIII secolo; soltanto 10 abitazioni risalgono al XV secolo. Non rimane invece nulla delle abitazioni delle beghine del XIV secolo, distrutte dai violenti incendi del 1421 e del 1452. All'interno del Begijnhof, si trovano la Engelse Kerk (Chiesa inglese), una chiesa del 1419, una chiesa cattolica clandestina costruita nel 1671 e la casa più antica di Amsterdam (al nr. 34), dalla facciata in legno (restaurata), risalente al 1460 o al 1475.Quasi tutte le case sono abbellite da formelle che illustrano episodi biblici. Galleria d'immagini Note Bibliografia Birgit Borowski, – Achim Bourmer, Karin Reitzig, – Reinhardt Strüber, Amsterdam, introduzione all'ed. italiana a cura di Carlo Unnia, trad. dal tedesco di Valentina Giuliani e Sonia Liebhardt, Baedeker, München – Istituto Geografico De Agostini, Novara, 2004 Willem Heinemeijer – Henri Peretz – Gerard Nijssen, Amsterdam, trad. in francese di Esther de Haas ed Anne Champonnois, trad. italiana a cura di Mario Bellinzona, Gallimard, Paris – Touring Club Italiano, Milano Maurizio Borgese, Le case delle beghine, in: Amsterdam, Nr.18 di Paesi e città di "Bell'Europa", Settembre 1998, Giorgio Mondadori Editore, Milano, Voci correlate Amsterdam Beghinaggi fiamminghi Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Begijnhof Collegamenti esterni Begijnhof Amsterdam - Sito ufficiale, su begijnhofamsterdam.nl. URL consultato il 15 aprile 2009 (archiviato dall'url originale il 24 marzo 2009). Immagini del Begijnhof su "Travel Duchs.com", su travel.duchs.com.
Бегинаж (Амстердам)

Бегинаж в Амстердаме — один из старейших закрытых дворов Амстердама. В настоящее время здесь также находится англиканская церковь. История Бегинаж является единственным закрытым двором Амстердама, появившимся в Средние века. Он находится внутри Сингела — первого кругового канала. Уровень земли в бегинаже средневековый, то есть на метр ниже, чем в окружающем его старом городе. Точную дату появления бегинажа установить не удается. В 1346 году бегинки занимали только один дом, упоминающийся в документах того времени как beghynhuys. Двор в целом впервые упомянут в 1389, возможно, в связи с ростом религиозного значения города после явления чуда 15 марта 1345 года. Изначально бегинаж был полностью окружён водой и имел единственный вход с переулка Бегинок (нид. Begijnensteeg) через мост. Другой вход, с площади Спёй, появился только в XIX веке. Архитектура Бегинаж отличается от других дворов Амстердама тем, что не был основан частными лицами. Бегинки вели монашеский образ жизни, но пользовались большей свободой по сравнению с монахинями. Хотя они принимали на себя обеты, у них оставалось право покинуть общину в любое время, в том числе при вступлении в брак. Высокие амстердамские дома Дома в бегинаже высокие, что характерно для Амстердама и одновременно обеспечивает относительную уединённость двора. Это единственный двор, дома в котором носят название самого бегинажа. В отличие от других дворов, дома не формируют ряды из примыкающих друг к другу строений, а представляют собой 47 отдельных зданий, каждое со своей индивидуальностью. Большинство фасадов относится к XVII и XVIII векам, но сами здания более ранней постройки. 18 из них до сих пор демонстрируют готическую каркасную технологию. Деревянный дом Древний восстановленный деревянный дом (нид. Houten Huys, Begijnhof 34, на фото) известен как один из двух сохранившихся в Амстердаме деревянных домов (второй расположен по адресу Zeedijk 1, также не учтены деревянные дома в присоединённых к городу деревнях). Дом построен примерно в 1528 году и является старейшим деревянным домом в Амстердаме. В бегинаже две зелёные лужайки по обеим сторонам от церкви. Ворота Старые ворота бегинажа, восстановленные в 1907, были построены в 1574 году. Изображения на воротах посвящены Святой Урсуле, покровительнице амстердамских бегинок. Ворота с площади Спёй, построенные около 1725 года, были заменены на сегодняшнее здание в XIX веке. Изображения католических святых встречаются воротах и многих других зданиях бегинажа. Примечания Ссылки Сайт бегинажа в Амстердаме
Бехейнхоф (Амстердам)

Бехейнхоф (Begijnhof) — один з найстаріших гоф'є в Амстердамі, Нідерланди, де зосереджена група історичних будівель, переважно приватних житлових будинків. Як випливає з назви, спочатку це був бегінаж. Нині тут також знаходяться дві церкви — католицька Хаутен Хайс та Англійська реформатська церква. Історія Бехейнхоф — це єдиний внутрішній двір в Амстердамі, який був заснований в середні віки, і тому лежить у межах Сінгел — найглибшого каналу системи кругових каналів Амстердама. Бехейнхоф знаходиться на середньовічному рівні вулиці, що на метр нижче решти старого центру міста. Неясно, коли саме був заснований Бегінки і бегарди, відомо що 1346 році бегінки проживали в будинку. Внутрішній дворик уперше згадується в 1389 році, ймовірно, після того, як релігійний статус міста зріс завдяки Амстердамському євхаристійному диву 1345 року. Спочатку Бегійнхоф був повністю оточений водою (Nieuwezijds Voorburgwal, Spui і Begijnensloot), з єдиним входом, що знаходився на Бегінейстеге, який мав міст через Бегиненслот. Отже, задні фасади були непроникними для води. Прохід через Спуй датується лише 19 століттям. Характеристика Бегійнхоф відрізняється від звичайного амстердамського гоф'є тим, що цей будинок для людей похилого віку був заснований не приватними особами. Він мав більшу схожість з монастирем, хоча бегінки користувалися більшою свободою, ніж монахині в монастирі. Хоча бегінки дотримувалися цнотливості, вважали себе зобов'язаними щодня відвідувати Святу Месу і молитися на різні офіційні молитви, вони могли вільно покинути двір у будь-який час, щоб одружитися. Високі амстердамські будинки Будинки у дворі високі, характерні для Амстердаму. Бехейнхоф — єдиний двір, будинки якого мають адреси, що мають назву самого гоф'є. На відміну від більшості дворів, будинки тут не утворюють рядів; натомість тут є 47 міських будинків, кожен з яких має свій індивідуальний вигляд, і більшість із них мають фасади 17 та 18 століть. Однак самі споруди, як правило, побудовані раніше, вісімнадцять з них все ще мають готичний дерев'яний каркас. Дерев'яний дім Стародавній, відреставрований дерев'яний будинок (Het Houten Huys, 34 Begijnhof) відомий як один із двох дерев'яних будинків, що все ще існують в центрі Амстердама (інший — Zeedijk 1). Цей будинок датується приблизно 1528 роком і є найстарішим дерев'яним будинком в Амстердамі. Ворота Старі ворота Begijnesloot, відновлені в 1907 році, датуються 1574 роком і мають фронтонний камінь із зображенням Святої Урсули, покровительки амстердамських бегінків. Спау ворота 1725-х років були замінені в 19-му столітті. Бегійнхоф має велику кількість фронтонних каменів, багато з яких демонструють римо-католицький стиль. Примітки
De Pijp

De Pijp ist ein Stadtviertel in Amsterdam-Zuid, das am südlichen Rand der Amsterdamer Innenstadt liegt. Das Viertel zählt 35.650 Einwohner (Stand: 1. Januar 2024), darunter viele Menschen fremder Herkunft und Studenten. Der südliche Teil (Nieuwe Pijp) des Viertels wurde Anfang des 20. Jahrhunderts nach der Stadtplanung des Architekten Hendrik Petrus Berlage im Stil der Amsterdamer Schule gebaut. Viele Straßen sind nach niederländischen Malern benannt. Touristenattraktionen sind der Albert Cuyp-Markt, der in der Albert-Cuyp-Straße stattfindet, die Heinekenbrauerei, die Diamantschleiferei Asscher und das Okura-Hotel. Die vielen Cafés sind unter anderem Treffpunkt der Studenten. Mitten im Viertel liegt der Sarphatipark. Am Westrand befindet sich ein Prostitutionsgebiet der Stadt. Persönlichkeiten André Hazes, geboren in De Pijp, 2005 wurde ein Standbild errichtet Piet Mondriaan Frederik van Eeden Herman Gorter Ellen Hoog, niederländische Feldhockeyspielerin Einzelnachweise
Huis te Eerbeek

Das Huis te Eerbeek ist eine Villa aus dem 14. Jahrhundert am nordöstlichen Rand des Dorfes Eerbeek der Gemeinde Brummen in der niederländischen Provinz Gelderland. Es wird heute als Hotel genutzt. Geschichte Ursprünglich war das Gebäude eine dreiflügelige Anlage mit einem umgebenden Graben und wurde von den Herren von Bronckhorst als Jagdschloss genutzt. Weil Joost von Bronckhorst-Batenburg 1553 kinderlos starb, kam das Anwesen an seine Nichte Irmgard von Wisch und deren Ehemann Georg von Limburg-Styrum. Die Familie Limburg-Styrum hatte den Besitz lange gehalten, bis 1658 Otto von Limburg-Styrum wegen hoher Schulden an Goswijn de Buininck verkaufte. Im Jahr 1665 wurde auf Huis te Eerbeek wegen des Englisch-Niederländischen Kriegs ein Kriegsrat abgehalten. Anfang des 20. Jahrhunderts lebten der deutsch-niederländische Zoologe Max Wilhelm Carl Weber († 1937) und seine Frau die Algologin Anna Weber-van Bosse († 1942) auf Huis te Eerbeek, wo sie ein kleines Laboratorium eingerichtet hatte. Die Webers betrieben die Ländereien, pflegten die Gärten mit exotischen Pflanzen und hielten zeitweise exotische Tiere, wie Paradiesvögel oder einen Kasuar von der Siboga-Expedition. Weblinks Einzelnachweise
Huis te Eerbeek

Het Huis te Eerbeek is een landhuis met omliggend landgoed in de plaats Eerbeek, in de Nederlandse provincie Gelderland. Het is van oorsprong een havezate uit de hoge middeleeuwen. Dit versterkte stenen huis bestond uit drie vleugels en was omringd door een slotgracht. De heren van Bronckhorst gebruikten het als jachtslot. In 1417 werd het bij de verdeling van de nalatenschap van Gijsbert VI van Bronckhorst toebedeeld aan zijn oudste zoon Willem V van Bronckhorst. Doordat Joost van Bronckhorst-Borculo in 1553 kinderloos stierf, kwam het landgoed in handen van het huis Limburg Stirum. Deze familie had het landgoed vele jaren in haar bezit. Ook zij gebruikten het als jachtslot. In 1665 werd in het huis een krijgsraad gehouden vanwege de Tweede Engels-Nederlandse Oorlog. In 1822 werd het gebouw in neoclassicistische stijl geheel opnieuw opgetrokken. Van 1895 tot 1937 waren huis en landgoed eigendom van twee biologen, Max Wilhelm Carl Weber en zijn echtgenote Anna Weber-van Bosse. De laatste legateerde het bezit bij haar dood in 1942 aan Geldersch Landschap & Kasteelen. Het landhuis werd uiteindelijk onderdeel van een hotelcomplex. Naast het huis staat een koetshuis waar een van de beheerders van het hotel woont. Het Geldersch Landschap beheert het omliggende landgoed.