NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Кућа Ритвелд Шредер

Кућа Ритвелд Шредер (хол. Rietveld Schröderhuis), позната и као Шредер кућа у Утрехту је кућа коју је 1924. године изградио холандски архитекта Герит Ритвелд за своју супругу Трус Шредер, мајку троје деце, која је тражила да кућа буде са што мање зидова. Налази се између обичних терасастих кућа поред пута. Кућа је, по многима, најбољи пример културе Де Стијла. Госпођа Шредер је у кући живела све до своје смрти 1985. године када ју је рестаурирао Бертус Мулдер у музеј отворен за посетиоце. Због тога што представља незаобилазан пример напретка модерне архитектуре 20. века, 2000. године је доспела на УНЕСКО-в списак Светске баштине у Европи. Архитектура Кућа Ритвелд Шредер је споља и изнутра радикално прекинула са традиционалном архитектуром. Ова кућа са два спрата је изграђена на крају терасе других кућа у низу, али је потпуно другачија од њих. Унутра недостаје статична акумулација соба, већ су простори динамични, отворени и повезани. Приземље је задржало мало традиције у организацији кухиње и три спаваће собе око средишта степеништа. Дневни боравак на спрату је заправо велики отворени простор у којем се налази само, одвојено, тоалет и купатило. Ритвелд је намеравао да остави овај простор такав какав је. Али госпођа Шредер је желела да он буде више функционалан, што је добивено низом клизећих и преклопних панела. Када је потпуно отвореног простора постоје бројне комбинације различитих облика и намена просторија. Фасада је велики колаж плоча и линија чији су делови намерно одвојених облика и чине нам се како клизе један поред другог. На овај начин је омогућено да се направи неколико балкона. Попут Ритвелдове столице, сваки део има свој засебан облик, место и боју. Примарне боје фасаде, поред беле и сиве позадине, те црних прозора и њихових оквира, су одабране да ојачају пластичност и чврстоћу куће. Галерија Референце Спољашње везе Званични веб-сајт Макета куће Ритвелд Шредер у музеју у Утрехту Видео обилазак куће Шредер
Villa Schröder

Villa Schröder (Rietveld Schröderhuis) är ett bostadshus i Utrecht i Nederländerna, ritat av arkitekten Gerrit Rietveld. Huset uppfördes 1924 för Truus Schröder och hennes barn som bestämt att huset så långt som möjligt skulle designas utan väggar. Huset är ett av de mest kända exemplen på De Stijl-arkitektur och möjligen den enda "sanna" De Stijl-byggnaden. Beskrivning Det skiljer sig radikalt, såväl interiört som exteriört, från tidigare arkitektur. Det två våningar höga huset har byggts mot gaveln till ett radhus, men gör inga som helst försök att passa in i den omgivande bebyggelsen. Inomhus finns ingen statisk indelning av rum; istället finns ett dynamiskt, förändringsbart öppet område. Bottenvåningen kan sägas vara traditionell; kring en trappa placerad i mitten av huset, finns köket och tre sitt-/sovrum. Övervåningen angavs som vindsvåning för att tillmötesgå planmyndigheternas brandskyddsbestämmelser. Den utgör, med undantag för en toalett och ett badrum, ett stort, öppet område. Rietveld ville låta övervåningen förbli sådan, men Truus Schröder kände att den borde kunna användas både som en öppen och som en indelad yta. Detta uppnåddes med ett system av skjut- och svängbara paneler. När hela ytan är till fullo indelad, består våningen av tre sovrum, badrum och ett vardagsrum. Mellan detta och den helöppna planlösningen finns en ändlös serie av varianter, som var och en skapar sina egna spatiala möjligheter. Fasaden är ett collage av plan och linjer vars komponenter är på ett avsiktligt sätt åtskilda och till synes verkar glida förbi varandra. Detta ger möjlighet att ha flera balkonger. Liksom Rietvelds Röd och blå stol, har varje komponent sin egen form, position och färg. Färgerna valdes för att förstärka fasadernas plasticitet; fasadytorna är i vitt och i olika nyanser av grått, fönster- och dörrkarmar svarta, därtill ett antal linjära element i primärfärger. Truus Schröder bodde i huset fram till sin död 1985. Huset restaurerades av arkitekten Bertus Mulder och är i dag ett museum öppet för allmänheten. Huset ligger i Utrecht i ett område med ordinär nederländsk radhusbebyggelse, intill en motorväg från 1960-talet. Det blev ett världsarv år 2000. Se även Zig Zag-stolen Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Rietveld Schröder House, 31 maj 2007. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Villa Schröder. www.rietveldschroederhuis.nl Centraal Museum Utrecht Video tour of Schroder House Galinsky page, with photos
Будинок Шредер

Будинок Шредер (нід. Rietveld Schröderhuis) — будівля в місті Утрехт, Нідерланди, зведена за проектом видатного архітектора й дизайнера Герріта Рітвельда (1924), що засобом архітектури уособлює мистецьку концепцію арт-групи «Стиль» — неопластицизм. Вважається, що будинок є чи не єдиним зразком архітектури у стилі неопластицизму, водночас будучи чи не найвідомішим витвором цього художнього напрямку загалом. Опис Будинок Шредер — двоповерховий, загальна площа будівлі становить 125 м². Перший поверх спроектований у більш-менш класичному дусі, а другий названо горищем, задля того, щоб на нього не поширювалися повністю декотрі архітектурні вимоги. Так, на ньому відсутній традиційний поділ на кімнати, стіни існували згідно з бажанням пані Шредер тільки у формі перегородок, «неопластичну» обстанову доповнювали меблі, здатні розбиратись, та двері, що відкривалися за допомогою механічних кнопок і важелів. У будинку немає системи центрального опалення і плити, їх замінено на труби з гарячою водою під вікнами і приспособом - «буржуйкою», а спеціальний ліфт із кухні на другий поверх доставляє їжу. Замість завісок використовуються кольорові фанерні щити. Будинок за задумом автора проекту виходить вікнами не на вулицю, а у зворотний бік — на тому місці на час будівництва планувалася нова вулиця, і зрештою мав відкриватися з вікон будинку гарний вид. Однак, замість нової вулиці на тому місці в 1964 році побудували автостраду. Історія Споруда була побудована в 1924 році як житловий будинок в Утрехті Геррітом Рітвельдом на замовлення пані Трюс Шредер (Truus Schröder-Schräder) для неї та її трьох дітей. Вона доручила побудувати будинок, бажано, щоб був без стін, і будівничому вдалося здійснити бажання замовниці. Пані Шредер прожила в цьому будинку до самої смерті (1985). Згодом будинок був відреставрований Бертусом Мюлдером і перетворений на музей, про що заздалегідь подбала власниця, створивши фонд Рітвельда-Шредер для цих потреб. У 1975 році Будинок Шредер був включений до списку пам'яток національної архітектури. У 2000 році на своїй 24-й сесії ЮНЕСКО внесла пам'ятку до списку об'єктів Світової спадщини від Нідерландів, згідно з критеріями I і II. Примітки Джерела і посилання Офіційна вебсторінка пам'ятки [Архівовано 4 травня 2011 у Wayback Machine.] Документація пам'ятки на сайті Світової спадщини ЮНЕСКО [Архівовано 18 жовтня 2011 у Wayback Machine.] (англ.) Відеотур Будинком Шредера [Архівовано 31 жовтня 2005 у Wayback Machine.]
Liebfrauenbasilika (Zwolle)

Die Liebfrauenbasilika (niederländisch Basiliek van Onze-Lieve-Vrouw-ten-Hemelopneming) ist eine katholische Kirche in der niederländischen Stadt Zwolle. Geschichte Die heutige Kirche entstand in vier Bauphasen. Der Chor entstand in den Jahren 1394 bis 1399. Anschließend folgten der Bau des Querhauses und des östlichsten Mittelschiffjochs, das 1417 vollendet wurde. 1454 stand das Kirchenschiff. Von 1463 bis 1484 wurde der Turm gebaut, der im Volksmund wegen des Aussehens der 1540 aufgesetzten Laterne mit Kuppel „Peperbus“ (Pfefferstreuer) genannt wird. Zwischen 1580 und 1810 wurde die Kirche für profane Zwecke genutzt. 1809 wurde sie den Katholiken übergeben, die sie nach Reparaturen 1811 für den Gottesdienst in Gebrauch nahmen. Die während einer Restaurierung 1871 angefügten Seitenschiffe wurden 1975 wieder entfernt. 1999 erhob Papst Johannes Paul II. die Kirche zur Basilica minor. Seit 2006 liegen die Überreste des Thomas von Kempen in der Liebfrauenbasilika. Architektur In ihrer wiederhergestellten ursprünglichen Form ist die Liebfrauenkirche eine in Backstein errichtete Saalkirche mit Querhaus und Chor. Das Kirchenschiff ist im Innern als kreuzrippengewölbte Wandpfeilerkirche gestaltet, der Chorraum schließt in fünf Seiten des Achtecks. Der vorgesetzte strebepfeilerlose Kirchturm geht nach drei Geschossen in einen 1540 aufgesetzten oktogonalen Aufsatz in Renaissanceformen mit kuppelförmigem Abschluss über. Ausstattung Der Kirchenraum hat weitgehend seine historistische Ausstattung bewahrt, darunter das Triumphkreuz mit Johannes und Maria, Baldachinaltar, Dreisitz und Chorgestühl. Die Farbverglasung der Kirche mit Szenen aus dem Marienleben (Mariä Geburt, Mariä Tempelgang, Marientod, Aufnahme Mariens in den Himmel) schuf die Düsseldorfer Glasmalerwerkstatt Hertel & Lersch. Orgel Die Orgel wurde 1896 von dem Orgelbauer Michael Maarschalkerweerd (Utrecht) erbaut. Das Orgelgehäuse stammt aus dem Jahr 1697. Es wurde für die Orgel in der Observantenkirche in Münster erbaut. Nach der Schließung der Kirche während der Französischen Besetzung Westfalens wurde das Orgelgehäuse nach Zwolle verkauft. Das Instrument hat 38 Register auf drei Manualen und Pedal. Koppeln: II/I, I/P, II/P Weblinks Website der Basilika Einzelnachweise
Basilique Notre-Dame-de-l'Assomption de Zwolle

La basilique Notre-Dame-de-l'Assomption (en néerlandais : basiliek van Onze-Lieve-Vrouw-ten-Hemelopneming) est une église catholique de Zwolle aux Pays-Bas. Dédiée à l'Assomption de la B.V.M., elle dépend de l'archidiocèse d'Utrecht. Histoire Une chapelle dédiée à Notre-Dame est construite à l'origine, comme filiale de l'église Saint-Michel de Zwolle. L'église actuelle, donnant sur l'Ossenmarkt, est construite en quatre phases. La première phase date de 1394 à 1399 pour la construction du chœur, ensuite c'est au tour du transept et de la baie orientale de la nef qui sont achevés en 1417. Les travaux reprennent en 1452 pour terminer la nef en 1454. Enfin, la tour (connue sous le nom de Peperbus, poivrière en français) est élevée entre 1463 et 1484 avec une lanterne coiffée d'une petite coupole en 1540. En 1580, le catholicisme est banni de la région et l'édifice sert à des usages civils. L'église est rendue en 1809 aux catholiques qui la restaurent. Des bas-côtés sont ajoutés en 1871. Ils sont retirés en 1975 à cause de la chute brutale de la pratique catholique dans le pays. Le pape Jean-Paul II lui octroie le titre de basilique mineure le 18 octobre 1999, à l'occasion de son six-centième anniversaire. Une image de saint Michel, patron de la ville, est particulièrement vénérée dans cette basilique. Thomas a Kempis Les restes de Thomas a Kempis, auteur de L'Imitation de Jésus-Christ, ont été transférés dans cette basilique à la Pentecôte 2006. Ils se trouvaient auparavant à l'église Saint-Michel qui a dû fermer ses portes en 2005, à cause du manque de fidèles, et à l'origine au cimetière Bergklooster. Orgue L'orgue de la basilique a été fabriqué en 1896 par Michael Maarschalkerweerd d'Utrecht, tandis que le buffet d'orgue date de l'année 1697. Il a été bâti pour l'église des Franciscains observants de Münster. Après la fermeture de l'église pendant l'occupation des Français en Westphalie, le buffet a été vendu à Zwolle. L'instrument possède trente-huit registres pour trois claviers et un pédalier. Illustrations Notes et références Liens externes (nl) Site officiel de la paroisse Portail des Pays-Bas Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Basiliek van Onze-Lieve-Vrouw-ten-Hemelopneming (Zwolle)

Basiliek van Onze-Lieve-Vrouw-ten-Hemelopneming is een middeleeuwse kruiskerk aan de Ossenmarkt 40 in Zwolle. De basiliek is het Eucharistisch Centrum van de parochie Thomas a Kempis. De kerk was oorspronkelijk een kapel, ondergeschikt aan de Sint-Michaëlskerk, en heette toen Onze-Lieve-Vrouwekapel. Geschiedenis Het gebouw kwam in vier fasen tot stand. Tijdens de eerste bouwfase van de kerk, die duurde van 1394 tot 1399, werd het koor gebouwd. Deze werd op 26 november 1399 ingezegend. Hierna werden het transept en de eerste oostelijke travee van het schip gebouwd, hetgeen in 1417 werd voltooid. In 1454 was het schip gereed. Van 1463 tot 1482 volgde de eerste fase van de toren. Deze werd in 1540 voorzien van een lantaarn, zonder bekroning. Het duurde tot 1727 voordat er een uivormige kap op werd gezet. Op 11 januari 1815 raakte de toren in brand door blikseminslag. Door geldgebrek duurde het tot 1828 dat de toren gerepareerd werd, met een koperen koepeldak. Deze bekroning gaf de Onze Lieve Vrouwentoren de bijnaam Peperbus. Architect Herman Klinkert voerde de restauratie uit. Tussen 1580 en 1810 is de basiliek voor allerlei niet-kerkelijke doeleinden gebruikt. In 1809 werd de kerk aan de rooms-katholieken gegeven, die het gebouw na de nodige reparaties en aanpassingen in 1811 weer in gebruik namen. De kerk kreeg een neo-classisistische inrichting. Onder leiding van mgr. Otto Spitzen werd in 1871 de kerk met processiegangen uitgebreid. In de jaren daarna volgde een neogotische inrichting. Het atelier van Friedrich Mengelberg uit Utrecht verzorgde de inrichting met een ciborium en drie altaren. Een apostelbalk met calvariegroep scheidt koor en schip. De gewelven werden beschilderd met de Arma Christi, de zeven martelwerktuigen waarmee Christus werd gepijnigd. In 1896 bouwde Michaël Maarschalkerweerd een groot orgel in de reeds bestaande orgelkas. Bij de restauratie van 1975-1981 werden de processiegangen weer verwijderd en kreeg de kerk haar zuivere kruisvorm weer terug. Paus Johannes Paulus II verleende op 18 oktober 1999, bij het 600-jarig bestaan, de eretitel van basiliek. Op het Hoogfeest van Maria ten Hemelopneming (15 augustus) wordt het zilveren beeld van Maria met kind, een beeld uit het atelier van Hellner, in processie rond de kerk gedragen voor aanvang van de plechtige eucharistieviering. Bezienswaardigheden Sinds Pinksteren 2006 worden hier de resten bewaard van Thomas a Kempis. Deze lagen oorspronkelijk begraven op Begraafplaats Bergklooster, daarna werden ze bewaard in de Sint-Michaelskerk die in 2005 haar deuren sloot. Ook wordt hier een beeld van Sint-Michaël bewaard, de schutspatroon van de stad Zwolle. Dit is afkomstig van de voormalige Diezerpoort. Externe link Website van de basiliek Website van de Thomas a Kempis parochie Fotogalerij
Bazylika Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny w Zwolle

Bazylika Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny (nid. Basiliek van Onze-Lieve-Vrouw-ten-Hemelopneming) – rzymskokatolicka świątynia znajdująca się w holenderskim mieście Zwolle. Historia W 1393 rozpoczęto budowę kaplicy, ufundowanej w testamencie przez radnego Gerardusa van Spoeldego. 26 listopada 1399 świątynia została konsekrowana przez bpa Hubertusa Schencka, miała wielkość prezbiterium dzisiejszej bazyliki. Do roku 1417 rozbudowano ją o transept i część nawy. Reszta nawy powstała w latach 1452–1454, w następnych latach wykonano wyposażenie wnętrza. W 1463 rozpoczęto budowę wieży, w 1483 zawieszono sześć dzwonów wykonanych przez Geerta van Woua. W 1498 założono 20-osobowy chór męski wykonujący chorał gregoriański. Najwyższą kondygnację wieży wzniesiono w latach 1538–1540. 1 grudnia 1578 świątynia przeszła w ręce kalwinistów, na dwa lata przed przejęciem sąsiedniego Grote Kerk. Budynek przestał pełnić funkcję sakralne, był użytkowany jako pracownia organowa przez synów Arpa Schnitgera, był schronieniem podczas powodzi rzeki IJssel, wykorzystywano go również na cele wojskowe m.in. jako strzelnica czy magazyn. Status katolików zmienił się po rewolucji francuskiej, w 1809 król Ludwik Bonaparte przywrócił świątynię do kultu religijnego jako kościół katolicki. Po drobnym remoncie w 1811 odprawiono pierwszą mszę. Wieża pozostała jednak własnością miasta. W 1815 hełm wieży został zniszczony przez pożar, w 1828 zastąpiono go miedzianym dachem. W latach 1870–1871 dobudowano dwie nawy boczne, nadając świątyni układ bazylikowy; rozebrano je podczas restauracji z lat 1975–1980. 18 października 1999 papież Jan Paweł II wyniósł kościół do godności bazyliki mniejszej. Architektura i wyposażenie Świątynia jednonawowa, z transeptem. Reprezentuje styl późnogotycki, wnętrze ma cechy neogotyku. Wieża kościelna, znana jako Peperbus, ma wysokość 75 m. Na wysokości 51 m urządzono taras widokowy, prowadzi na niego 236 stopni schodów. W bazylice znajduje się szkatuła z 1674 ze szczątkami Tomasza à Kempisa, przypuszczalnego autora popularnej książki-poradnika O naśladowaniu Chrystusa. Przy północnej ścianie nawy ustawiono figurę św. Jana Chrzciciela z 1614 roku. Chrzcielnicę zaprojektował w 1871 roku Friedrich Wilhelm Mengelberg i wyrzeźbił w następnym roku Gerard Brom. Organy ufundowała w 1894 rodzina Heerkensów-van Sonsbeecków, wykonał je warsztat Michaëla Maarschalkerweerda. Na wieży kościoła wisi dzwon z 1484 o średnicy 124 cm i dzwon z 1714 o średnicy 157,6 cm, wchodzą one w skład 42-dzwonowego karylionu, uzupełnionego odlewami John Taylor & Co z 1929, w tym trzema dzwonami bujanymi o średnicach: 116,7, 104,1 i 91,6 cm. Galeria Przypisy
Bazilica Adormirea Maicii Domnului din Zwolle

Bazilica „Adormirea Maicii Domnului” din Zwolle (în neerlandeză Basiliek van Onze-Lieve-Vrouw-ten-Hemelopneming) este o biserică catolică construită în stil gotic, în secolele al XIV-lea-al XV-lea. Este loc de pelerinaj și face parte din categoria bazilicilor minore. Istorie Bazilica actuală a fost construită în patru etape. Capela a fost construită în 1394-1399. Construcția naosului a fost finalizată în 1454. Din 1463 până în 1484 a fost construit turnul, din cauza aspectului, cupola montată în 1540, a fost denumită de către localnici « Peperbus ». Asupra Țărilor de Jos s-au abătut tulburările religioase. La 15 iunie 1580, preotul Hendricus a predicat pentru ultima oară în bazilică, sprijinindu-se pe textul Sf. Evanghelii după Sf. Luca, capitolul 21, versetul 9, după care a fost exilat din oraș. Ca urmare a Reformei Religioase Protestante, cultul romano-catolic și-a desfășurat în mod clandestin activitatea. Între 1580 și 1810, biserica a fost folosită în scopuri seculare: circ, adăpost pentru familiile nevoiașe, magazie de lemne, magazie de fân, ateliere, loc de exerciții militare (tir)... În 1809, Napoleon I a redat catolicilor bazilica, pe care, după reparații, o folosesc în serviciul religios din 1811. Adăugate, în timpul lucrărilor de restaurare din 1871, transeptele au fost eliminate în 1975. Turnul bisericii (« Peperbus ») a rămas, până astăzi, în administrarea și în folosința autorităților locale. Bazilica a fost resfințită de cardinalul Willebrands, în anul 1981, pentru prima oară după preluarea ei de către catolici, în 1809. Papa Ioan Paul al II-lea a fost în bazilică, la 18 octombrie 1999, la cea de-a 600 aniversare a acesteia și a ridicat-o la categoria de basilica minor. Moaștele Fericitului Thomas a Kempis Din 2006, moaștele / relicvele Fericitului Thomas a Kempis se află în Bazilica „Adormirea Maicii Domnului” din Zwolle. Până în 2005, moaștele / relicvele Fericitului Thomas a Kempis se aflau într-unul din altarele Bisericii Sf. Mihail din Zwolle. Galerie de imagini Note Legături externe en fr de es nl Pagina web a Bazilicii „Adormirea Maicii Domnului” din Zwolle Arhivat în 9 iunie 2011, la Wayback Machine.
Java-eiland

Die Insel Java (niederländisch Java-eiland) ist eine künstliche Insel und ein Stadtviertel im östlichen Hafengebiet von Amsterdam. Sie liegt in einer Bucht des IJ, einem niederländischen See. Die Insel hatte am 1. Januar 2024 3.130 Einwohner auf einer Landfläche von 17 Hektar. Java ist im Süden über die Jan-Schaefer-Brücke mit dem östlichen Hafengebiet von Amsterdam verbunden. Die Straßennamen auf der Insel beziehen sich auf die gleichnamige indonesische Insel. Geschichte Mit dem Bau eines Anlegeplatzes wurde bereits im 19. Jahrhundert begonnen. Ursprünglich diente die Insel als Wellenbrecher für das östliche Hafengebiet, ebenso wie die angrenzende KNSM-Insel. Später wurde sie um die IJkade erweitert und mit Baggergut aus dem Nordseekanal erhöht. An dem so entstandenen Hafengelände legte unter anderem die Niederländische Dampfschifffahrtsgesellschaft (Stoomvaart Maatschappij Nederland) an, die Linien nach Niederländisch-Indien bediente. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde in den 1950er-Jahren als Folge der Dekolonisation Indonesiens kein Handel mehr in den Osten betrieben. In den 1980er-Jahren nahmen Hausbesetzer, Künstler und städtische Nomaden davon Besitz. In den 1990er-Jahren wurde das Gebiet für Wohnzwecke saniert. Die meisten Gebäude wurden abgerissen. Die Insel wird von vier 1995 angelegten Kanälen durchflossen, mit postmodernen Kanal-Häusern von verschiedenen Architekten sowie Rad- und Fußwegbrücken. Weblinks Architektur der Bebauung bei architektur-exkursion.de Einzelnachweise
Java-eiland

Java-eiland (literally, "Java Island") is a neighbourhood of Amsterdam, Netherlands. It is located on a peninsula, surrounded on three sides by water and on the east by the KNSM Island neighbourhood. History The peninsula was created by dredging water at the end of the 19th century and was used for shipping services. The Stoomvaart Maatschappij Nederland was located here which ran services to the Dutch East Indies, particularly to the island of Java. After the Second World War and the independence of Indonesia, trade nearly came to a standstill. In the 1980s, squatters, artists and the homeless had taken over many of the buildings in the area. The name "Java Island" was given to the area when it was designated for housing in the 1990s. In the 1990s the area was transformed into residential units according to a master plan by Amsterdam architect Sjoerd Soeters. Except for one building owned by port authorities, all the old buildings were razed. As for transport, tram line 7 terminates at Azartplein (Azart Square), on the eastern edge of Java-eiland. Notable architecture includes four small canals with post-modernist canal houses from various architects, cycle and pedestrian bridges by Guy Rombouts and Monica Droste, and at the Azartplein two building by the Swiss architectural firm Diener & Diener. The neighbourhood is slated to be the future home of a national museum on slavery, which is to be opened in 2030. David Brandwagt, a worker for the municipality of Amsterdam, stating that Java-eiland was chosen as the location due to the public's desire that it was important for the museum to be near water, as well as have room for a park and to be in a prominent and central location but is still accessible. References