NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Piràmide d'Austerlitz

La Piràmide d'Austerlitz és una piràmide esglaonada de trenta-sis metres d'alçada, construïda l'any 1804 pels soldats de Napoleó en un dels punts més alts de la serralada d'Utrecht, en el municipi de Woudenberg, als Països Baixos. Al cim de la piràmide hi ha un obelisc de pedra. Història Durant la campanya de Napoleó a Egipte al 1798, el general Auguste Marmont va quedar tan enlluernat després de veure les Piràmides de Guiza, que va decidir que havia d'aixecar-ne una a Europa. La recreació havia de seguir el model original de la piràmide de Quèops, amb la major fidelitat possible. Així fou com va néixer la piràmide d'Austerlitz, aixecada per soldats de Bonaparte a l'any 1804 com a tribut a l'emperador. El nom commemoratiu a la batalla d'Austerlitz li van posar després que Napoleó derrotés a la Tercera Coalició a finals del 1805. El propi Marmont va dirigir-ne les obres. Consistiren en aixecar un turó de terra d'una alçada de trenta-sis metres adoptant la forma esglaonada de la piràmide en que s'inspira. La piràmide original, feta de terrasses de terra i sorra, molt aviat va mostrar els efectes de l'erosió i del pas del temps. Un darrer afegit igualment d'origen egipci es va incorporar al vèrtex el 1894: un llarg obelisc de fusta de tretze metres. L'original obelisc de fusta aviat es va deteriorar i va ser enderrocat el 1808. El 1894, Johannes Bernardus de Beaufort, propietari de la finca Henschoten on s'aixecava la piràmide i alcalde de Woudenberg, va fer construir l'obelisc de pedra actual sobre la piràmide. La semblança d'aquest monument amb l'original s'acaba en la façana esglaonada, ja que com és obvi, la piràmide de Marmont no respon en cap sentit a la funció funerària ni a l'enrevessat interior arquitectònic per protegir la tomba d'un mandatari. Salvant les distancies, la piràmide que ens ocupa podria ser considerada una follie o capritx arquitectònic, que a més a més, es va construir en un temps record de vint-i-set dies. Segurament va ser aquesta la causa de que en poc temps aquesta construcció única a Europa s'anés degradant amb facilitat. Restauració Només van caldre uns quants actes vandàlics perquè aquella entusiasta obra que va mobilitzar aquells soldats napoleònics a rememorar la meravella arquitectònica que els seus ulls havien pogut contemplar, estigués a punt de desaparèixer. Fins aleshores poc coneguda, la piràmide holandesa va ser restaurada l'any 2004 i avui es conserva com una curiosa atracció turística amb la consideració de monument nacional. Referències Enllaços externs https://www.monumentdepyramidevanausterlitz.nl (neerlandès)
Pyramide van Austerlitz

Pyramide van Austerlitz (nizozemsky De Piramide van Austerlitz, v překladu do češtiny Slavkovská pyramida) je stavba s napoleonskou tematikou blízko vesničky Austerlitz u Utrechtu v Nizozemsku. Historicky se k ní váže bitva u Slavkova. Nejedná se o mírový památník, jako je Mohyla míru, ale o oslavu vojenského tažení. Po Napoleonově vítězné bitvě u Slavkova nechal Napoleonův bratr Louis Napoleon Bonaparte, král holandský, 17. srpna 1806 založit na památku vítězství ves Austerlitz (německý název pro moravský Slavkov) přebudováním tábora francouzské armády poblíž nizozemského Utrechtu. Historie stavby Francouzští vojáci v počtu 18 tisíc mužů začali budovat pyramidu v blízkosti tábora již v září roku 1804 pod vedením generála Augusta de Marmonta. Francouzská armáda okupovala Nizozemí od roku 1795 až do roku 1813. Podoba pyramidy byla zvolena vzhledem k Napoleonově fascinaci Egyptem a je vysoká 36 metrů. Obelisk umístěný na jejím vrcholu má třináct metrů a je na něm umístěna pamětní tabule s nápisem: „1804 - zahájení stavby pyramidy, 1808 - původní obelisk zbourán, 1894 - obelisk nahrazen“. Jen pro srovnání – egyptský obelisk z Luxoru na Place de la Concorde v Paříži měří 22 metrů. Pyramida se objevila také na několika malbách s krajinným motivem.[zdroj?] První snaha o záchranu přišla roku 1894, kdy byl nahrazen starý obelisk, umístěna pamětní deska a založena nadace na záchranu pyramidy. V čele stál inženýr Johannes Bernardus de Beaufort, který byl hejtmanem oblasti Woudenberg. Později opět pyramida padla do zapomnění. Pozapomenutá pyramida poté obrostla náletovými dřevinami a erozí se změnila v obyčejný kopec, ze kterého vyčníval pouze rozpadající se obelisk. Pyramida byla zrestaurována a navrácena ke své dřívější podobě v letech 2001 až 2004 po rozsáhlé renovaci, na kterou provincie Utrecht uvolnila 1,2 miliónů €. Dnes je plánována jako výletní místo.12. října 2007 započala další fáze její rekonstrukce. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pyramide van Austerlitz na Wikimedia Commons 3D model, Pyramide van Austerlitz v Nizozemsku [1] Archivováno 31. 5. 2020 na Wayback Machine. video, Pyramide van Austerlitz v Nizozemsku [2] Archivováno 24. 7. 2014 na Wayback Machine. fotografie ze současnosti, článek s informacemi [3]
Pyramide von Austerlitz

Die Pyramide von Austerlitz wurde von napoleonischen Soldaten auf einer der höchsten Erhebungen im niederländischen Utrechtse Heuvelrug erbaut. Obgleich sie auf dem Gebiet der Gemeinde Woudenberg liegt, gilt sie als das Wahrzeichen des Zeister Ortsteils Austerlitz. Geschichte Auf diesem zentral gelegenen Ort in den Niederlanden hatte der französische General Auguste de Marmont 1804 ein Heereslager eingerichtet. Hier führte er innerhalb weniger Monate ein schlagkräftiges Heer zusammen, um die britischen Truppen zu vertreiben, falls diese den Angriff von 1799 wiederholen wollten. Aus Zufriedenheit mit der Schlagkraft seines neuen Heeres ließ er im Herbst 1804 die Soldaten dieses Monument aus Sand und Erde bauen. Inspiriert von den Pyramiden von Gizeh, die Marmont während des Ägyptenfeldzugs Napoleons gesehen hatte, wurde es eine Pyramide. Der Bau dauerte 29 Tage, und auf der Spitze der 36 Meter hohen Pyramide wurde ein 13 Meter hoher, hölzerner Obelisk errichtet. Die Bewohner dieser Gegend nannten den Hügel Marmontberg. 1805 zog Marmont mit seinen Truppen nach Deutschland und nahm am Koalitionskrieg teil, der in der Schlacht bei Austerlitz endete. Der neue König Ludwig Napoleon gab kurze Zeit später dem Marmontberg den Namen Pyramide von Austerlitz. 1894 gab der damalige Eigentümer und Bürgermeister von Woudenberg den Auftrag, den Holzobelisken durch einen steinernen zu ersetzen. Restaurierung Zur 200-Jahr-Feier wurde die schon stark verfallene Pyramide von Dezember 2001 bis 2004 restauriert. Dies geschah auf Initiative der Provinz Utrecht, dem Landgut Den Treek-Henschoten und der Gemeinde Woudenberg, die sich zu einer Stiftung zusammengeschlossen hatten. Im März 2004 schien es, dass die Arbeiten nicht lange halten würden, da die aufgebrachten Grassoden nicht anwuchsen – eine Folge des trockenen Sommers 2003. Mittlerweile hatte man schon über eine Million Euro für die Restaurierung ausgegeben und die Stiftung hatte kein Geld mehr für weitere Arbeiten. So wurde die Gedenkfeier im September 2004 abgesagt. Am 5. Februar 2005 bewilligte die Provinzregierung Utrecht weitere Geldmittel, um die Restaurierungsarbeiten zu beenden. Bei der Gedenkfeier am 12. Oktober 2007 wurden ein Gedenkstein enthüllt und ein Besucherzentrum über die französische Zeit eröffnet. An diesem Tag wurde die Pyramide genau 203 Jahre alt. Literatur Roland K. Blijdenstijn: De Pyramide van Austerlitz. Een herinnering aan de Franse tijd in Nederland. Stokterkade, Amsterdam 2000, ISBN 978-90-79156-05-4. Rutger Loenen: De pyramide van Austerlitz. Monument van de Franse tijd. Driebergen-Rijsenburg 2008, ISBN 978-90-78568-06-3. Siehe auch Liste neuzeitlicher Pyramiden Weblinks Stiftung Pyramide von Austerlitz (Memento vom 9. August 2002 im Internet Archive)
Pyramide van Austerlitz

Pyramide van Austerlitz – piramida ziemna znajdująca się niedaleko miejscowości Austerlitz (administracyjnie położona na terenie gminy Woudenberg) w prowincji Utrecht, w Holandii. Została wybudowana w 1804 przez stacjonujących niedaleko francuskich żołnierzy. Jej wysokość wynosi 36 metrów, na jej szczycie znajduje się obelisk z 1894. Historia W lipcu 1804 niedaleko Zeist utworzony został francuski obóz wojskowy z 18 000 żołnierzy pod dowództwem generała Auguste’a Marmonta. Jesienią tego samego roku, aby zająć czymś żołnierzy, generał Marmont, zainspirowany najprawdopodobniej piramidami w Gizie (uczestniczył on w wyprawie Napoleona do Egiptu), postanowił wybudować piramidę na najwyższym z pobliskich wzniesień. Budowa trwała zaledwie 27 dni, dodatkowe 5 dni zajęły jeszcze prace wykończeniowe i stawianie 13-metrowego, drewnianego obelisku na szczycie. Uroczystości w związku z ukończeniem budowy przeprowadzono 21 października 1804. Wojska Marmonta stacjonowały pod Zeist do lipca 1805, po czym wyruszyły na wojnę z III koalicją antyfrancuską, pozostawiając po sobie pomnik w postaci piramidy. Piramidę nazywano początkowo Marmontberg (Góra Marmonta), lecz po dwóch latach nazwę tę zmieniono, by uczcić zwycięstwo Francuzów w bitwie pod Austerlitz (nazwę Austerlitz otrzymała również pobliska wioska powstała w miejscu opuszczonego obozu wojskowego). Piramida szybko zaczęła niszczeć, porastając roślinnością i zyskując nieco bardziej stożkowaty kształt. W 1808 konieczne stało się usunięcie drewnianego obelisku. W 1894 postawiono nowy, murowany obelisk znajdujący się na szczycie piramidy do dziś. Piramida stanowi ważną pozostałość po pobycie francuskich wojsk i jest uważana za ikonę tak zwanego okresu francuskiego w Holandii (okres panowania francuskiego trwający w latach 1795–1813). Stanowi zabytek i przez lata była celem wypadów turystycznych i szkolnych wycieczek. Na początku XXI wieku przeprowadzono gruntowną renowację obiektu. W 2008 piramida została ponownie udostępniona zwiedzającym. Przypisy
Wozoco

Wozoco je obytný soubor v hlavním městě Nizozemska, Amsterdamu. Vznikl podle návrhů architektů z nizozemského ateliéru MVRDV. Díky této stavbě se daný ateliér proslavil. Realizace stavby se uskutečnila v letech 1994 – 1997. Na konstrukci budovy byl použit vyztužený beton. Konzoly obrovských rozměrů jsou z ocelových nosníků. Místo stavby Místem stavby je amsterdamská čtvrť Ookmeerweg. Bydlení pro seniory WoZoCo formálně vychází ze svého okolí – sídliště ze šedesátých let 20. století, resp. z jeho typických několikapodlažních bloků. Budova respektuje původní zástavbu a celkově zlepšuje urbanistické řešení místa. Určení Určení bytového domu je pro seniory; specifickou sociální skupinu, na kterou se v minulosti při tvorbě bytových domů zapomínalo. WoZoCo je jedním z prvních obytných domů pro seniory, který není klasickým domovem důchodců. Klíčová je identifikace starších obyvatel s novým domovem, kterým se chlubí[zdroj?], protože je často navštěvován turisty z řad architektů a studentů. Charakteristika Tento bytový dům, v současnosti známý i jako Oklahoma, se stal ikonou architektury díky své odvážné hmotě s několika až jedenáctimetrovými severními konzolami, v nichž jsou umístěny byty. Neobvyklý tvar devítipodlažní budovy vznikl kvůli požadavku investora umístit na danou úzkou parcelu sto bytů, což se však ukázalo být nemožné při zachování určitých standardů bydlení. Bytový dům Wozoco vznikl jako parafráze klasického pavlačového domu – pavlač umístěna na sever a balkony 87 malometrážních sociálních bytů orientované na jih. Tyto byty se ještě vměstnalo do úzkého pásu zastavěného území. Problém s umístěním zbývajících 13 bytů vyřešil ateliér MVRDV. Řešením jsou obrovské konzoly na severní straně objektu, kde jsou umístěny zbývající byty. Aby splnily požadavek proslunění i byty umístěné v severních konzolích, byly konzoly vysunuté až do jedenácti metrů. Byty jsou orientovány ve směru východ-západ. Fasáda Na zábradlí balkonů bylo použito různobarevné plexisklo, nebo vertikální kovové mřížky, které umožňují obyvatelům průhledy do okolí i vsedě. Živá barevnost balkónových plexiskel přispívá k charakteru a optimistickému vzhledu celého objektu. Severní fasádou probíhají zasklené pavlače. Její monotónnost však narušují konzole se stejnou povrchovou úpravou jako jižní fasáda. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Wozoco na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Wozoco na Wikimedia Commons Dagmar Glosová a kol .; Bydlení pro seniory; ERA; 2006 Wozoco na stránkách MVRDV Architecture.sk Archivováno 1. 4. 2020 na Wayback Machine. Archiweb.cz Archidose.org – WoZoCo 's Apartments Cse.polyu.edu.hk MVRDV, WoZoCo 's Apartments for Elderly People, Amsterdam, the Netherlands, 1997 – floornature.com
Ecomare

Das Ecomare ist ein Naturkundemuseum und Aquarium im Südteil der Ortschaft De Koog auf der niederländischen Insel Texel. Im Museum findet man eine Übersicht über die Pflanzen- und Tierwelt auf Texel, das Wattenmeer und die Ökologie der Nordsee. Ein Schwerpunkt liegt auf den Seehunden. Die Ursprünge liegen im Texel Museum, das 1929 gegründet wurde. Träger ist die Stichting Texels Museum. Seit 1952 gibt es ein Seehundbassin. Es gibt eine Vogel- und Seehundauffangstation. Ölverschmierte Vögel und von ihren Muttertieren zurückgelassene Jungtiere (Heuler) und gesundheitlich geschwächte Seehunde werden hier aufgenommen. Etwa 25 der Säugetiere werden jährlich aufgepäppelt und danach wieder freigelassen. Eine feste Gruppe von 20 Seehunden, die sich nicht mehr an das freie Leben gewöhnen konnten, lebt hier dauerhaft. Im Wassersaal sieht man in zumeist offenen Aquarien die Nordsee-Tierwelt. Unter anderem kann man dort auch die Seehunde unter Wasser anschauen. In der Ausstellung Leben auf einer Insel kann man die Ausdehnung der Insel Texel von der letzten Eiszeit bis heute und in die Zukunft projiziert verfolgen und die sich langsam ändernden Beziehungen zwischen Mensch und Insel nachvollziehen. Knochen von Säugetieren aus der Eiszeit, Informationen zur Arbeit der ersten Naturschützer von Texel (Jac. P. Thijsse) und Vögel der Insel sind zu besichtigen. Sicht auf See befasst sich mit Schifffahrt, Deichbau, Ölförderung und Fischerei an und auf der Nordsee. Für Besuchergruppen gibt es die Möglichkeit, fachkundige Führungen in das nahegelegene Naturschutzgebiet Nationalpark Duinen van Texel zu buchen. Weblinks Offizielle Website des Museums
Ecomare

Ecomare est un centre océanographique néerlandais situé sur l'île du Texel et consacré à la mer des Wadden et à la mer du Nord. Le centre a été fondé en 1929, et portait alors le nom de Texels Museum. Après avoir été déplacé vers les dunes à De Koog en 1975, il s'est agrandi pour devenir un centre multi-fonctionnel d'accueil des visiteurs. Le centre comprend aujourd'hui un musée d'histoire naturelle, un aquarium (présentant notamment des marsouins communs), un centre de sauvetage pour oiseaux et pinnipèdes et un parc de 70 hectares de dunes. En outre, il sert de centre d'éducation à l'environnement pour les visiteurs du Parc national Duinen van Texel. Il reçoit chaque année environ 300 000 visiteurs. Historique En 1929, H.J. Kraai, professeur à Den Burg, fonde le Musée d'histoire naturelle du Texel. La première année le musée attire 2 000 visiteurs. Ils pouvaient y voir des oiseaux, des coquillages et des objets archéologiques. Kraai était le premier directeur général de ce musée. Quand il meurt en 1941, il est remplacé par Herman van der Horst (1910-1976), un comptable et taxidermiste originaire de Haarlem. Il souhaite y créer une collection de photos et de films, et, en 1943, avec Nol Binsbergen il réalise un premier film : Texel, la perle des îles Wadden. Le musée est fermé pendant la Seconde Guerre mondiale, et en 1945 il est partiellement détruit par les bombardements. En 1947, le musée trouve refuge dans une ancienne caserne allemande. Collection Le centre est situé dans le Parc National Duinen van Texel, à proximité de De Koog sur l'île de Texel. Le musée permet d'apprendre sur la nature et les animaux vivant sur et autour de l'île de Texel, sur la région de la mer des Wadden et de la mer du Nord, ainsi que sur l'impact humain sur ces écosystèmes. Le centre est, depuis 1952, un centre de sauvetage pour mammifères marins. Une grande partie de l'année, de jeunes phoques sont ainsi pris en charge. Ce sont souvent des animaux malades, blessés ou désorientés. De nombreux oiseaux marins sont aussi pris en charge par le centre, ceux-ci souvent en état de malnutrition ou sont blessés. Un groupe permanent y est présent, d'environ dix-huit phoques (phoques communs et phoques gris). Deux marsouins communs sont également gardés à Ecomare après avoir été secourus. Le musée présente des squelettes et des modèles de grands mammifères marins. Derrière le bâtiment se trouve un parc de 50 hectares de dunes, où voules visiteurs peuvent marcher. Ecomare dispose également d'un restaurant et d'une boutique. Références Portail des musées Portail du monde maritime
Ecomare

Ecomare è un centro di documentazione sul Waddenzee (Mare del Nord) con annesso museo e acquario situato nel villaggio olandese di De Koog, nell'isola di Texel (Isole Frisone Occidentali). Il centro conta la presenza di circa 300.000 visitatori l'anno. Descrizione Ecomare si trova a nord della foresta di Fonteinsnol. Ecomare ospita al suo interno una mostra permanente sul Waddenzee e sul Mare del Nord. Vi si trova inoltre un acquario con foche e altre specie del Mare del Nord. Tra le attività del centro, vi è infatti anche il recupero e la cura delle foche malate del Waddenzee. Storia La storia di Ecomare risale agli anni trenta del XX secolo, quando il Sig. Kraai istituì il Texels Museum, un museo che contava circa 2.000 visitatori l'anno. In seguito, agli inizi degli anni cinquanta l'allora direttore del museo, Gerrit de Haan, iniziò assieme alla moglie ad occuparsi della cura delle foche, dei leoni marini e degli uccelli malati. Nel 1975 il Texels Museum si trasferì a De Koog e negli anni ottanta fu ribattezzato con il nome di "Ecomare". Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ecomare Collegamenti esterni (NL, DE, EN) Sito ufficiale, su ecomare.nl. (NL) Ecomare - Sito non ufficiale, su ecomare.webklik.nl. URL consultato il 21 agosto 2021 (archiviato dall'url originale il 26 agosto 2014).
RiF010

RiF010 is een kunstmatig watersportgebied met waterbassin in en om de Steigersgracht, in hartje Rotterdam. Het gebied bevindt zich tussen de Hoogstraat en de Blaak; het waterbassin ligt tussen de Grotemarkt en de Wezenbrug, net achter de Markthal. Het gebied wordt beheerd door een gelijknamige non-profit stichting, die eventuele winst besteedt aan culturele en sportevenementen, en het bereikbaar maken van watersport voor de jeugd. Het bassin is een betonnen kuip van 130 bij ongeveer 22 meter, en bevat bijna vier miljoen liter water. Door RiF010 is Rotterdam de eerste stad ter wereld met een 'urban surfpool', waar men kan surfen midden in de stad. De officiële opening was op 6 juli 2024, met een surffestival en een surfwedstrijd.Deze surfwedstrijd, de Rotterdam Surf Open, keert na een succesvolle eerste editie jaarlijks terug. In 2025 vindt daarnaast ook nog de "Red Bull Pool Clash" plaats, een surfwedstrijd waarbij 1 op 1 wordt gesurfd. Een luchtdruksysteem met acht motoren die het water met kracht omlaag pompen zorgt ervoor dat kunstmatige golven breken. Dat systeem, gecombineerd met diepteverschillen in de bodem, maakt dat in het waterbassin twee keer golven breken: de eerste golf is 1,5 meter hoog, de tweede een halve meter. Bij de grote golf kunnen in totaal 25 surfers tegelijkertijd de baan op. In het bassin kunnen bezoekers niet alleen surfen, maar ook bodyboarden, kajakken, en leren scubaduiken. In de wintermaanden is RiF010 gesloten. De Surfbar is in deze periode alleen in de weekends geopend. Totstandkoming In juli 2014 werd RiF010 in de Rotterdamse club BIRD uitgeroepen tot winnaar van het Stadsinitiatief 2014. Initiatiefnemer Edwin van Viegen, een voormalig filmmaker, kreeg een bedrag van 3 miljoen euro toebedeeld om zijn droom werkelijkheid te maken. Destijds was de verwachting dat in juni 2015 de eerste watersporters zouden surfen. Hiervoor was herziening van het bestemmingsplan nodig, waartegen omwonenden bezwaar maakten, uit angst voor geluids- en parkeeroverlast. Ook een projectontwikkelaar en parochiekerk Het Steiger maakten bezwaar. Juli 2015 stemt de gemeente, ondanks de bezwaren, in met de bestemmingsplanwijziging. De bewoners stapten naar de rechter, die hen in 2016 in het gelijk stelde en de vergunning vernietigde. De gemeente ging in hoger beroep, maar verloor in 2017 opnieuw. In 2019 kreeg RiF010 toch groen licht van de Raad van State, na concessies over openingstijden, geluidsoverlast en risicovermindering. Door de coronapandemie ontstond er opnieuw vertraging. Op 6 mei 2024 draaide de dochter van Van Viegen de waterkraan open, en sinds dat moment stroomt er water in het bassin. Later die maand testte Van Viegen de golven. In mei 2024 werden de totale kosten van het project door respectievelijk omroep Rijnmond en de Volkskrant geschat op 7 miljoen en meer dan 10 miljoen euro. Op 7 januari 2025 viel Edwin van Viegen die het initiatief nam voor RiF010 in de prijzen bij de Rotterdam Marketing Awards. Deze prijzen worden jaarlijks uitgereikt aan personen die een belangrijke bijdrage leveren aan het imago van de stad. Externe link Officiële website Referenties Noten Bronnen
Bahnhof ’s-Gravenpolder-’s-Heer Abtskerke

Der Bahnhof ’s Gravenpolder-’s-Heer Abtskerke (Gha) ist ein ehemaliger Bahnhof in der niederländischen Gemeinde Borsele. Er wurde 1926 von der Südbevelandschen Eisenbahngesellschaft (SZB) als Haltepunkt für die beiden benachbarten Dörfer ’s-Gravenpolder und ’s-Heer Abtskerke an der Bahnlinie Goes – Hoedekenskerke errichtet und mit Inbetriebnahme der Strecke am 19. Mai 1927 eröffnet. Zwei Jahre nach Kriegsende wurde der Bahnhof am 4. Mai 1947 geschlossen. Heute dient er der Museumsbahn Goes – Borsele (SGB) als Haltepunkt. Die Anlage steht als Rijksmonument unter Denkmalschutz. Beschreibung Der Bahnhof wurde wie die meisten anderen Bahnhöfe an der Strecke in der Typenbauweise (ZB standaard) der SZB errichtet. Auf rechteckigem Grundriss steht ein einstöckiger Backsteinbau, dem ein Satteldach aufsitzt. Neben dem Dienstraum enthielt der Bahnhof auch eine Wohnung und einen kleinen Güterschuppen, der ebenfalls unter Denkmalschutz steht. Weblinks Station ’s-Gravenpolder-’s-Heer Abtskerke. In: stationsweb.nl (niederländisch) Einzelnachweise
Station 's-Gravenpolder-'s-Heer Abtskerke

's Gravenpolder-'s-Heer Abtskerke was een halte aan de tramlijn Goes - Hoedekenskerke - Borsselen (nu gespeld als Borssele) - Goes van de voormalige Spoorweg-Maatschappij Zuid-Beveland gelegen tussen 's-Gravenpolder en 's-Heer Abtskerke in de provincie Zeeland. Het stationsgebouw en de goederenloods, beide uit 1926, bestaan nog steeds, het zijn rijksmonumenten. Het station ligt aan de museumspoorlijn van de Stoomtrein Goes-Borsele (SGB). Zie ook Lijst van rijksmonumenten in 's-Heer Abtskerke Externe links Station 's-Gravenpolder-'s-Heer Abtskerke op Stationsweb Rijksdienst voor het cultureel erfgoed
Eemscentrale

De Eemscentrale is een elektriciteitscentrale gevestigd ten noorden van Delfzijl, in de Eemshaven. De huidige eigenaar van deze centrale is Engie Energie Nederland. De centrale bestaat uit een deel dat sinds 1978 actief is en een nieuw deel dat sinds 1996 operationeel is. Beide delen gebruiken koelwater uit de Waddenzee. In het nieuwe deel van de centrale staan vijf gasgestookte STEG-eenheden die tezamen voor 1750 MW aan elektriciteit produceren. Twee eenheden zijn enkele jaren uit productie genomen maar zijn in de tweede helft van 2020 na groot onderhoud weer in gebruik. In het oude deel van de centrale staat een gasgestookte combi-eenheid met oorspronkelijk een vermogen van 588 MW en na een verbouwing in 1987 uitgebreid tot 675 MW en een gasturbine-generator met een vermogen van 23 MW. Deze combi-eenheid werd in 2000 volledig gerenoveerd en heeft nu een capaciteit van slechts 131 MW. Ook staan op het terrein negen windmolens met een totaal opgesteld vermogen van 27 MW.