NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Landstraat 10

Landstraat 10 is een rijksmonument aan de Landstraat in Bredevoort. Bouwkundige kenmerken Op de hoek van de Koppelstraat met de Landstraat staat een huis onder hoog wolfsdak dat in de bakstenen voorgevel is voorzien van muurankers met het jaartal 1786. In de rechter zijgevel is vakwerk aanwezig, een deuromlijsting met gecanneleerde pilasters en hoofdgestel. De linker- en voorgevel zijn in latere tijd vernieuwd. Bronnen KICH database Rijksdienst voor het Cultureel Erfgoed
Сустдейк

Сустдейк (на нидерландски: Paleis Soestdijk) е дворец в община Баарн, който дълго време е принадлежал на нидерландското кралско семейство Ораниен-Насау. История През 1638 г. територията на днешния дворец край езерцето „Zoestdijk“ е закупена от Корнелиус де Греф – регент и кмет на Амстердам, дипломат и държавник на Холандия и на Републиката на Седемте обединени провинции. Той построява там къща в селски тип с придружаващ я парк. След политическите сътресенията през 1672 г., когато Кралство Англия, Кралство Франция, Курфюрство Кьолн и Мюнстерското княжество-епископство обявяват война на Република на Седемте обединени провинции, имението е продадено от сина му Якоб де Греф на приятеля му от детството Вилем III. Той построил на място на селска къща ловен дворец, проектиран от Маурициус Пост. Палатът Сустдейк служи на кралското семейство Ораниен-Насау като лятна резиденция в продължение на много години, докато не е окупирано от французите през 1795 г., когато служи като временна резиденция за новия крал Луи Бонапарт. След освободителните войни от 1814 г. крал Вилем I получава Сустдейк поднесен от холандския народ като жест на благодарност. Оттогава дворецът, разширен няколко пъти, служил на кралското семейство като постоянно седалище и дом; Кралица Юлиана го използвала като официална резиденция. От 1971 г. до 2017 г. палатът е собственост на нидерландската държава. На 08.06.2017 г. Министерството на вътрешните работи съобщава, че дворецът и придружаващият го имот са продадени на MeyerBergman Heritage Group за 1,7 милиона евро. Дворецът и имотът ще се превърнат в съоръжение за иновации, където ще се представят институти, компании и стъртъпи. Ще има и заведения за хранене. Все още затворената горска зона е отворена за любители.
Palau de Soestdijk

El Palau de Soestdijk és una de les quatre residències oficials de la família reial neerlandesa. Fou al llarg de sis dècades la residència preferida de la reina Juliana I dels Països Baixos i del seu marit, el príncep Bernat de Lippe-Biesterfeld. Format per un cos central del qual es desprenen dues ales, el palau es troba al municipi neerlandès de Soest a la província d'Utrecht. Fou construït l'any 1678 per l'arquitecte Maurits Post per tal de convertir-se en un pavelló de caça per a l'stadhouder Guillem III d'Orange-Nassau. Durant les guerres napoleòniques, el palau fou ocupat per les forces franceses i no fou fins al final de la guerra que retornà en mans de la família reial neerlandesa. Durant la contesa patí un greu espoli. L'any 1971 la propietat del Palau passà a mans de l'Estat neerlandès, tot i que romangué per a ús de la família reial neerlandesa.
Soestdijkský palác

Soestdijkský palác (nizozemsky: Paleis Soestdijk [paːˈlɛi(s) suzˈdɛik]) je palác dříve patřící nizozemské královské rodině. Skládá se z centrálního bloku a dvou křídel. Ačkoli je Soestdijkský palác pojmenován po vesnici Soestdijk, která je z velké části v obci Soest, leží těsně na sever od hranice s obcí Baarn v provincii Utrecht. Po více než šest desetiletí byl, až do jejich smrti v roce 2004, domovem královny Juliány a jejího manžela, prince Bernharda. Dějiny De Graeff V polovině 17. století byl na Zoestdijku postaven venkovský dům pro Cornelise de Graeff. V letech 1655 až 1660 se de Graeff podílel na výchově Viléma III. Oranžského, jak je patrné z jeho dopisů parlamentu, které psal v Soestdijku, a jeho synovci Johanu de Witt. Během léta trávila rodina v paláci hodně času a de Graeffovi synové, Pieter a Jacob de Graeff, si hráli s mladým Vilémem. V roce 1674, po rampjaaru, jej Jacob de Graeff prodal za nízkou cenu 18 755 guldenů místodržiteli Vilémovi III. Oranžsko-Nasavští Palác pak začínal jako lovecký zámeček, který v letech 1674 až 1678 postavil Maurits Post, který se také podílel na stavbě dalších dvou královských paláců, paláce Huis ten Bosch a paláce Noordeinde. Vilém opustil Nizozemsko v roce 1688, aby pobýval v Londýně jako Vilém III. Během francouzské invaze v roce 1795 byl palác zabrán jako válečná kořist a přeměněn na hostinec pro francouzské jednotky. Když se Ludvík Bonaparte stal holandským králem, nechal ho rozšířit a zařídit. V roce 1815 byl představen Vilémovi II. Nizozemskému jako uznání jeho služeb v bitvě u Waterloo. V letech 1816 až 1821 byl palác výrazně rozšířen přístavbou dvou křídel, severního neboli Baarnova křídla a jižního neboli Soestského křídla. V roce 1842 bylo jeho zařízení obohaceno o klasicistní kousky z jeho bývalého paláce v Bruselu, dnes Palais des Académies. Soestdijk se stal majetkem nizozemského státu v roce 1971, i když jej používali princezna Juliána (nizozemská královna v letech 1948 až 1980) a princ Bernhard jako své oficiální sídlo až do jejich smrti v roce 2004. Soestdijkský palác pak zůstal prázdný a nevyužitý více než rok, než byl otevřen pro veřejnost. Od jara 2006 do roku 2017 ho bylo možné navštívit. Investoři V roce 2017 byl palác prodán Made in Holland, kteří v areálu plánují vybudovat hotel, centrum akcí a 65 domů. K paláci přiléhá les Baarnse Bos. Byl vyvinut jako francouzská krajinná zahrada v letech 1733 až 1758. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Soestdijk Palace na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Soestdijkský palác na Wikimedia Commons (nizozemsky) Paleis Soestdijk (oficiální web) Ženy v královské rodině v paláci Soestdijk
Palais Soestdijk

Das Palais Soestdijk (niederländisch Paleis Soestdijk) ist ein Schloss in der Gemeinde Baarn, das lange dem niederländischen Königshaus Oranien-Nassau gehörte. Geschichte Im Jahre 1638 wurden die Gründe des heutigen Palais am sogenannten Zoestdijk von Cornelis de Graeff gekauft. Er ließ sich dort sein Landhaus mit einem dazugehörigen Park anlegen. Nach den Wirren des Rampjaares wurde die hofstede am Zoestdijk von seinem Sohn Jacob de Graeff an dessen Jugendfreund Wilhelm III. von Oranien verkauft. Dieser ließ sich an der Stelle des Landhauses ein von Maurits Post geplantes Jagdschloss erbauen. Das Palais Soestdijk diente der oranischen Familie über viele Jahre hin als Sommerrefugium, bis es im Jahre 1795 von den Franzosen besetzt wurde und dem neuen König, Louis Bonaparte, als zeitweilige Residenz diente. Nach den Befreiungskriegen von 1814 bekam König Wilhelm I. Soestdijk vom holländischen Volk zum Dank angeboten. Seitdem war das mehrmals vergrößerte Palais fester Wohnsitz der Königsfamilie; Königin Juliana zog 1937 mit Prinz Bernhard hierher, benutzte es seit 1948 als ihre offizielle Residenz und lebte auch nach ihrer Abdankung 1980 hier bis an ihr Lebensende im Jahr 2004. Ihre Tochter, die spätere Königin Beatrix, bezog das nahegelegene Schloss Drakensteyn. Von 1971 bis 2017 gehörte Palais Soestdijk dem niederländischen Staat. Am 8. Juni 2017 gab das Innenministerium bekannt, dass der Palast und das dazugehörige Anwesen für 1,7 Millionen Euro an die MeyerBergman Heritage Group verkauft wurden. Der Palast und das Anwesen werden zu einem Versuchsfeld für Innovationen, auf dem sich Institute, Unternehmen und Starter miteinander präsentieren. Es wird auch gastronomische Einrichtungen geben. Das noch geschlossene Waldgebiet ist für Freizeitbenutzer offen. Weblinks Offizielle Website (niederländisch)
Palacio de Soestdijk

El palacio de Soestdijk es uno de los cuatro palacios oficiales de la familia real neerlandesa. Se compone de un bloque central y dos alas. Historia Alrededor 1650, Cornelis de Graeff —regente y alcalde de Ámsterdam— fundó una casa de campo, ahora conocida como el Palacio de Soestdijk, que fue vendido más adelante por su hijo a Guillermo III de Orange-Nassau, estatúder de los Países Bajos en 1674. Su construcción se inició en 1674 y se completó en 1678, siendo renovado en 1806, 1808, 1815, 1897, 1936-1937 y 1970. Aunque debe su nombre a la localidad de Soestdijk que está en gran medida en el municipio de Soest, el palacio está justo al norte de la frontera, en el municipio de Baarn de la provincia de Utrecht. Fue el hogar por más de seis décadas de la difunta reina Juliana y su marido, el príncipe Bernardo hasta sus muertes en el 2004. Durante la invasión francesa en 1795, el palacio fue capturado como botín de guerra y se convirtió en una posada para las tropas francesas. Cuando Louis Bonaparte se convirtió en rey de Holanda, tomó posesión de él, lo amplió y reformó. El Palacio de Soestdijk pasó a ser propiedad del Estado de los Países Bajos en 1971, aunque fue usado por la princesa Juliana (Reina de los Países Bajos desde 1948-1980) y el príncipe Bernhard como su residencia oficial hasta sus muertes en 2004. El palacio de Soestdijk entonces permaneció vacío y sin uso durante más de un año antes de su apertura al público. Desde la primavera del 2006, es posible visitarlo, aunque está en espera de una decisión sobre su uso futuro. El 8 de junio de 2017, el Ministerio del Interior anunció que el palacio y las propiedades asociadas se habían vendido al MeyerBergman Heritage Group por € 1,7 millones. El palacio y la finca se convierten en un campo de pruebas para la innovación, donde se presentan institutos, empresas y entrantes. También habrá instalaciones para comer. El área forestal aún cerrada está abierta a usuarios de ocio. Véase también Anexo:100 mejores sitios del patrimonio neerlandés Véase también Casa de Orange-Nassau Palacio Noordeinde Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio de Soestdijk. Paleis Soestdijk (Página web oficial) Soestdijk Palace at the official website of the Dutch Royal Family
Palais de Soestdijk

Le palais de Soestdijk (Paleis Soestdijk en néerlandais, prononcé : [paːˈlɛis sustˈdɛik]) est l'un des quatre palais officiels de la famille royale des Pays-Bas. Le palais se trouve dans la commune de Baarn, dans la province d'Utrecht. Il est formé d'une partie centrale entourée de deux ailes. Soestdijk a été la résidence principale de la reine Juliana des Pays-Bas et du prince Bernhard de 1937 jusqu'à leur mort en 2004. Histoire Vers 1650, Cornelis de Graeff, un maire d'Amsterdam fait construire une maison sur la route de Baarn à Soest. Le stathouder Guillaume III d'Orange transforme cette maison en pavillon de chasse entre 1674 et 1678 et confie les travaux à Maurits Post (en), le fils de Pieter Post. En 1702, le stathouder de Frise Jean-Guillaume Friso hérite du titre de prince d'Orange et du palais de Soestdijk. Le palais devient la résidence d'hiver des stathouders jusqu'à la révolution batave, en 1795. Vendu à des particuliers en 1799, il est racheté par Louis Bonaparte, roi de Hollande, en 1806. Au retour des Orange-Nassau en 1813, Soestdijk est habité par le prince-héritier Guillaume et par son épouse Anna Pavlovna de Russie jusqu'à la mort de celle-ci en 1865. Il devient alors le pied-à-terre du prince Hendrik, frère de Guillaume III et gouverneur du Luxembourg. La future reine Juliana des Pays-Bas et son époux le prince Bernhard zur Lippe Biesterfeld s'installent à Soestdijk en 1937. Ils y habitent jusqu'à leur mort en 2004 (Juliana y est décédée), malgré la vente du palais à l'État néerlandais en 1971. Leur fille, la reine Béatrix y est née, puis a habité au château de Drakensteyn à Lage Vuursche à quelques kilomètres de là, avant de résider à Huis ten Bosch, à La Haye. Depuis le décès de la reine Juliana et du prince Bernhard en 2004, le palais est inoccupé mais il a été ouvert au public en décembre 2006 et l'est toujours en 2016, pour des visites trois jours par semaine. Celui-ci propose différentes expositions et est disponible pour des événements culturels. Le ministre Henk Kamp a demandé en 2015 une rapide fermeture du dossier concernant l'avenir du palais, étant prêt à verser un acompte pour qu'il devienne un musée. Notes et références Liens externes Site officiel Portail des châteaux Portail des Pays-Bas Portail de la monarchie Portail de la protection du patrimoine
Pałac Soestdijk

Pałac Soestdijk (nid. Paleis Soestdijk) – jeden z czterech oficjalnych pałaców Niderlandzkiej rodziny królewskiej. Położony w prowincji Utrecht. Część wsi Soestdijk została włączona do miasta Soest, część, włącznie z pałacem, znajduje się w gminie Baarn. W połowie XVII wieku zbudowano dla Cornelisa de Graeff, burmistrza Amsterdamu posiadłość wiejską w Soestdijk. Po wojnie 1672 roku syn Cornelisa, Jacoba de Graeff, sprzedał posiadłość księciu Wilhelmowi III Orańskiemu. Wtedy rozpoczęto budowę pałacu, początkowo jako pałacyku myśliwskiego. Budowniczym był holenderski architekt Pieter Post, twórca dwóch innych pałaców królewskich (Paleis Noordeinde i Paleis Huis ten Bosch). W 1795 roku pałac został zajęty przez wojska francuskie. Po 1806 roku pałac objął Ludwik Bonaparte, król Holandii, który rozbudował i wyposażył pałac. W 1815 pałac podarowano Wilhelmowi II Holenderskiemu za jego zasługi w Bitwie pod Waterloo. W 1842 wyposażenie pałacu wzbogacono, przenosząc do niego meble z pałacu w Brukseli. Pałac przeszedł na własność państwa w 1971 roku. Od 1937 był oficjalną rezydencją królowej Juliany i jej męża Bernharda do ich śmierci w 2004. Od 2006 pałac udostępniono do zwiedzania. Rozważa się jego przeznaczenie na inne cele. Zobacz też Rezydencje holenderskiej rodziny królewskiej Bibliografia Opis na stronie rodziny królewskiej
Palácio Soestdijk

O Palácio Soestdijk (em neerlandês Paleis Soestdijk) é um dos quatro palácios oficiais da família real dos Países Baixos. Consiste em um bloco central e duas alas. História Embora seja nomeado a partir do vilarejo de Soestdijk, localizado em grande parte no município de Soest, o palácio está situado logo ao norte da fronteira com o município de Baarn, na província de Utrecht. Foi residência da rainha Juliana dos Países Baixos por cerca de seis décadas. Ela e seu marido, o príncipe Bernardo de Lippe-Biesterfeld, viveram aqui até a morte de ambos, em 2004. O palácio foi originalmente construído como uma cabana de caça, 1638 para o regente da Amesterdã Cornelis de Graeff, e entre 1674 e 1678, para o príncipe Guilherme de Orange, que era também stadtholder dos Países Baixos. O arquiteto, Maurits Post, também foi o responsável pelo projeto de dois outros palácios reais, o Huis ten Bosch e o Palácio Noordeinde. Guilherme deixou seu país em 1688, ao mudar-se para Londres para viver como Guilherme III da Inglaterra, em virtude de seu casamento com Maria II. Durante a invasão francesa em 1795, o palácio foi apoderado como espólio de guerra e transformado em uma estalagem pelas tropas francesas. Quando Luís Bonaparte se tornou rei da Holanda, ele aumentou e inclusive remobiliou Soestdijk. Entretanto, não morou aqui por muito tempo, e o palácio ficou abandonado até sua abdicação, em 1810. Foi presenteado a Guilherme II dos Países Baixos em 1815, em reconhecimento aos seus serviços na Batalha de Waterloo. Em 1842, recebeu móveis neoclássicos de seu ex-palácio em Bruxelas, hoje chamado Palais des Académies. Soestdijk tornou-se propriedade do Estado em 1971. Permaneceu inabitado por um ano antes de sua abertura ao público. Referências Ligações externas «Página oficial do Palácio Soestdijk» (em neerlandês)
Сустдейк

Сустдейк (нид. Soestdijk) — бывший дворец нидерландской королевский семьи. Состоит из центрального корпуса, северного и южного крыла. История Хотя дворец назван по имени деревни Сустдейк, находящийся в городе Суст, дворец находится к северу от неё в городе Барн, Утрехт. Дворец на протяжении более шести десятилетий был домом королевы Юлианы и её супруга принца Бернарда до их смерти в 2004 году. В середине семнадцатого века на месте дворца был построен дом для мэра Амстердама Корнелиса де Граффа. После Года бедствий (1672 год) его сын Якоб де Графф продал его Вильгельму III Оранскому. После, в 1674—1678 годах, здание было перестроено в охотничий домик архитектором Маурицем Постом, который был также архитектором двух других королевских дворцов — Хёйс-тен-Бос и двореца Нордейнде. Во время французского нашествия 1795 года здание было захвачено и в нём разместились французские военные. Когда Людовик Бонапарт стал королём Голландии, здание было сильно расширено и перестроено. В 1815 году дворец преподнесли в дар принцу Виллему Оранскому, как благодарность за битву при Ватерлоо. В 1816—1820 годах дворец был достроен, у него появились два крыла, северное и южное. В 1842 году была обновлена мебель во дворце, перевезенная из Академического дворца в Брюсселе, который ранее принадлежал Виллему II. Королева Юлиана иногда использовала дворец для официальных приемов, например в 1979 году, когда во дворце принимали членов японской императорской семьи. В 1971 году дворец стал собственностью государства, хотя там продолжала проживать королева Юлиана вместе с мужем. Сустдейк считался их официальной резиденций до их смерти в 2004 году. Во дворце также проживали принцессы Ирена и Кристина вместе со своими семьями. Королева Юлиана умерла 20 марта 2004 года, её муж продолжал проживать во дворце до собственной смерти 1 декабря того же года. После их смерти дворец оставался пустым и не использовался на протяжении года, пока он не был открыт для широкой публики весной 2006 года. 19 мая 2009 года королева Беатрикс открыла перед дворцом бронзовую статую своих родителей — принцессы Юлианы и принца Бернарда. Фотогалерея Примечания Ссылки Дворец Сустдейк — официальный сайт (нид.) История дворца (фр.)
Soestdijk

Soestdijk är ett av nederländska kungafamiljens fyra officiella palats och ligger utanför Baarn. Det var prinsessan sedermera drottning Julianas och prins Bernhards hem i över 60 år. Bakgrund Under den franska invasionen 1795 blev palatset krigsbyte och användes som värdshus åt franska trupper. När Louis Bonaparte blev nederländsk kung tog han över kontrollen och byggde ut det. 1815 gavs åt Vilhelm II av Nederländerna för hans insatser vid slaget vid Waterloo. 1842 berikades det med nyklassiska möbler från hans tidigare palats i Bryssel, nuvarande Paleis der Academiën. Soestdijk blev den nederländska statens egendom 1971, även om det användes som drottning Julianas och prins Bernhards hem till deras död 2004. Det stod därefter tomt och oanvänt i över ett år innan det öppnades för allmänheten. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Soestdijk.﻿ Soestdijk Palace (engelska)
Verzorgingsplaats Langveld

Verzorgingsplaats Langveld is een Nederlandse verzorgingsplaats die ligt aan de A76 Aken-Geleen tussen de Duitse grens en afrit 7, nabij Bocholtz in de gemeente Heerlen. Bij de verzorgingsplaats ligt een tankstation van Esso en een vestiging van Subway. Voorheen was er een restaurant van achtereenvolgens AC Restaurants en A-Wok. Aan de andere kant van de snelweg ligt verzorgingsplaats Tienbaan.
Mercat d'Albert Cuyp

El mercat d'Albert Cuyp Market és un mercat al carrer d'Amsterdam, la capital dels Països Baixos, a l'Albert Cuypstraat entre Ferdinand Bolstraat i Van Woustraat, al barri de De Pijp del districte Oud-Zuid de la ciutat. El carrer i el mercat reben el nom d'Aelbert Cuyp, pintor neerlandès del segle xvii. El mercat va començar de manera espontània com un aplec de venedors ambulants i parades de menjar per a emportar. El 1905, el govern municipal va decidir establir-hi un mercat, que al principi només se celebrava els dissabtes al vespre fins que el 1912 es va convertir en un mercat diürn obert sis dies a la setmana.S'hi pot comprar tant verdura, fruita i peix com roba, càmeres o productes d'origen multicultural. El 2005 es va inaugurar una estàtua del cantant André Hazes a l'Albert Cuypstraat, amb un significat simbòlic, ja que el carrer va ser el lloc on l'actor John Kraaijkamp Sr. va descobrir el seu talent com a artista de carrer. Referències
Albert Cuyp (Markt)

Der Albert Cuypmarkt ist der größte Tagesmarkt in Amsterdam und der bekannteste in den Niederlanden. Seinen Namen hat der Markt von dem niederländischen Landschaftsmaler Albert Cuyp. Der Markt, de Cuyp, wie er im Volksmund genannt wird, in der Albert Cuypstraat im Amsterdamer Stadtviertel De Pijp wurde 1904 als Samstagsmarkt mit Handkarren und Straßenverkäufern eröffnet. Seit 1912 wird er bis heute (Stand 2012) sechs Tage in der Woche gehalten (Montag bis Samstag). Am Beginn des 20. Jahrhunderts war de Pijp ein Arbeiterviertel mit ca. 15.000 Einwohnern und „Armut, Prostitution und Alkoholismus waren das tägliche Leben“. Geschichte Der Name De Pijp soll 1892 entstanden sein, als noch ein Stadtgraben vorhanden war und dieser mit einer Pijpenla (schlauchartiger Graben) verglichen wurde. Eine andere Erklärung führt den Namen darauf zurück, dass das Stadtviertel als erstes außerhalb des Stadtzentrums an Gasleitungen (Pijpen) angeschlossen wurde durch die Gaspijpencompanie. Der Albert Cuypmarkt entstand in einem Gebiet, wo früher Sägemühlen standen; der Stadtgraben wurde trockengelegt und die Sägemühlen abgebaut. Um 1900 bestand die Bevölkerung des Stadtviertels „YY“, später De Pijp genannt, aus Handwerkern, mittleren Beamten, Studenten, Künstlern und kleinen Betrieben. In der Albert Cuypstraat waren stets mehr Händler anzutreffen, die viel Publikum anzogen und von der Polizei wegen Verkehrsbehinderung weggejagt wurden. Offiziell wurde dann 1905 die bestehende Situation von der Gemeinde legalisiert. 1930 wohnten noch rund 75.000 Menschen in De Pijp; während des Zweiten Weltkrieges war die Anzahl der Bevölkerung um die Hälfte zurückgegangen. In den 1960er und 1970er Jahren wurde aus dem Stadtviertel-Markt der größte Handelsmarkt in den Niederlanden. Heute besuchen in den Sommermonaten täglich fast 20.000 Menschen den Markt mit seinen rund 300 Verkaufsständen und 1 km Länge und seinem internationalen Nahrungsmittelangebot an Geflügel, Fisch, Backwaren, Obst, Gemüse sowie Blumen, Kleidung, elektrische Artikel, Schmuck und vieles andere mehr. Er gilt als größter Wochenmarkt in Europa. 2005 feierte der Markt sein 100-jähriges Bestehen. Außer den Verkaufsständen gibt es zahlreiche Cafés, kleine und große Restaurants mit internationaler Küche, Spezialgeschäfte mit zum Beispiel Kräutern, Tee, Warenläden mit Kleidung, Haushaltsartikeln und anderen Artikel. War De Pijp und die Albert Cuypstraat einst ein typisches Arbeiterviertel, ist es heute, ähnlich dem Dappermarkt in Amsterdam-Oost, multikulturell geworden und gilt als Quartier Latin von Amsterdam mit internationaler Atmosphäre aus Kunst, Geschäften, Restaurants, kulturellen Einrichtungen und etwa 40 Nationalitäten. Weblinks Artikel über den Albert Cuypmarkt Einzelnachweise