Мианмар

Република Съюз Мианмар (на бирмански: ပြည်ထောင်စုသမ္မတမြန်မာနိုင်ငံတော်, накратко Мианмар или Мианма; преди известна като Бирмански съюз или Бирма) е държава в Югоизточна Азия. През 1989 г. официално сменя наименованието си от английското Бирма на бирманското Мианмар (заедно с това и английските наименования на много градове и местности, включително това на тогавашната си столица – от Рангун на Янгон). География Мианмар е разположена в северозападната част на полуостров Индокитай, край Бенгалския залив и Андаманско море, чрез които има над 2000 km брегова ивица на Индийския океан. По други данни бреговата ѝ линия с Индийския океан е 1385 km. Територията на страната е обширна – има площ 677 хил. km2. Граничи (в km) на запад с Бангладеш (244), на северозапад – с Индия (1539), на изток – с Лаос (235), на югоизток – с Тайланд (2115) и на север – с Китай (2347). По-голяма част от територията ѝ е с планински релеф. На запад – планините Аракан Йома, на север – крайните южни разклонения на Тибет с най-висок връх Кхакаборази – 5881 m, на изток – платото Шан. Равнинна местност е централната и южна част на страната, където е равнината Иравади. Земята на Мианмар е богата на калаена руда, волфрам, цинк и нефт. Климатът е предимно тропичен. По-големи реки са: Иравади, Салуин, Чиндуин. История Първоначално на територията на днешен Мианмар са съществували няколко държави, като най-известна е Паган или Баган (съществувала през 11 век), а държавите Ава, Пегу, Таунгу в продължение на 5 века се борят за обединението на територията – всяка под своята власт. Около 17 век Ава успява и обединява териториите и на останалите царства, което прави Бирма една от най-големите държави в Югоизточна Азия. Доминацията на страната в региона продължава до началото на 19 век, но е превзета от Великобритания след последвалите 3 колониални войни (Англо-бирманските) – първата в периода 1824 – 1826 г., втората в 1852 – 1853 г. и третата – в 1885 г. В резултат на последната от тях Бирма е включена в състава на Британска Индия. Процесът, довел до независимостта на Бирма през 1948 г., е съпроводен от освободително въстание от 1930 до 1932 г. (когато Великобритания отделя Бирма от Индия) и окупацията ѝ от японски войски в периода 1941 – 1945 г., съпътствана от тежката Бирманска кампания, част от Втората световна война. Бирма е член на ООН от 1948 г. Като република с демократично управление, страната просъществува едва 14 години – до 1962 г., когато генерал У Не Вин извършва военен преврат. Не Вин управлява страната в продължение на 26 години, налага реформи, създава Партията на бирманската социалистическа програма, революционен съвет, който обнародва политическата декларация „Бирмански път към социализма“. Този режим представлява смесица от марксизъм-ленинизъм, будизъм и нумерология. В резултат на управлението му през 1974 г. Бирма е провъзгласена за Социалистическа република Бирмански съюз. През целия период от 1948 г. до преврата през 1988 г. страната е разкъсвана от въоръжени борби срещу правителството на Не Вин. Репресивната политика води до политическа криза. Едно от най-кървавите събития е т.нар. Въстание 8888, станало на 8 август 1988 г. Тогава неколкодневните протести на студенти, учители и лекари са потушени със стрелба от страна на армията. Загиват над 10 000 души в цялата страна, повечето от които жени и деца. На парламентарните избори през 1990 г. опозиционната Национална лига за демокрация и нейният лидер Аун Сан Су Чи (местна политичка, носителка на Нобелова награда за мир през 1991 г.) печелят мнозинство с 80%, но военните отказват да предадат властта и налагат в страната военна хунта под ръководството на генерал Тан Шве (управлявал от 1992 г. до 2011 г.) Авторитарното военно управление се запазва, но в същото време се засилва борбата с корупцията и намалява държавният контрол върху икономиката. От 1962 г. страната се намира под управлението на военните. През април 2008 г. Държавният съвет на мира и развитието огласява новата конституция на Мианмар. Основният ѝ принцип е „дисциплинирана, процъфтяваща демокрация“. Според тази конституция една четвърт от депутатските места в парламента на Мианмар са запазени за военните. Между 2007 и 2010 г. се появяват редица сведения, че страната е дала началото на собствена ядрена програма за военни цели. Според двама бивши високопоставени военни от Татмадо (армията на Мианмар), цитирани от австралийския вестник Сидни морнинг херълд, страната планира да се сдобие с атомно оръжие до 2014 г. През 2007 г. Русия подписва договор с Мианмар за изграждане на ядрен център, включително доставка и конструкция на леководен 10-мегаватов изследователски реактор с ядро от 20% обогатен уран-235, хранилище за отпадъци, лаборатория за медицински изотопи и други. През лятото на 2010 г. опасенията за военна ядрена програма на Мианмар се потвърждават от тайни документи, изнесени от бившия мианмарски майор Сай Тен Вин. Според документите и последвалия им анализ от военния тръст Jane's, към 2010 г. Мианмар не разполага с необходимите технологии, данни и ноу-хау, за да започне работа по ядрено оръжие, но със сигурност работи по създаването на такъв потенциал. Според доклад на ООН един от основните партньори по ядрената програма на страната е Северна Корея, която доставя ядрени и ракетни технологии и на Сирия и Иран. Снимкови материали показват севернокорейски експерти и военни съветници, които помагат в изграждането на укрепени подземни тунели и бункери в Мианмар. Мианмарското правителство не отрича икономическо сътрудничество с КНДР, но твърдо отхвърля обвиненията, че разработва атомно оръжие. Настоящият държавен глава – Тхин Чжо, встъпва в длъжността президент на 30 март 2016 г. Законът за извънредното положение, действащ в страната около 60 години, е отменен с постановление на президента. Държавно устройство Държавен апарат Мианмар е унитарна парламентарна република с военна диктатура. Законодателен орган в Мианмар е еднокамарен парламент „Народна асамблея“, съставена от 492 места, избират се за срок от 4 години, но в последните години не се свикват избори (от 27 май, 1990). Съдебната система в Мианмар е много ограничена, няма гаранция на справедлив съдебен процес, поради зависимостта си от изпълнителната власт. Висш съдебен орган е Върховния съд. Въоръжени сили Мианмарската армия (официално Татмадо) е на 12-о място в света по численост – близо 430 000 души. Основните клонове са сухопътни войски, военновъздушни сили и военноморски флот, а второстепенните са полиция, народна милиция и гранични войски. Армията е професионална, но правителството има правомощия да въведе наборна служба, ако националната сигурност е застрашена. Бюджетът ѝ възлиза на 7,07 млрд. щ.д. към 2005 г., или 2,1% от БВП. В течение на цялата история на независима Бирма/Мианмар Татмадо активно участва в сражения с бунтовнически групировки и армии на наркокартели, както и в потушаване на въстания срещу правителството. Основни предизвикателства пред мианмарската армия са премахването на корупцията и провеждане на модернизация. Голяма част от оръжията ѝ са от Втората световна война. Военновъздушните сили разполагат със съвсем малко модерни изтребители МиГ-29 и 40 остарели китайски Чънду J-7. След 2000 г. правителството заделя средства за купуване на по-нови оръжия, като ЗРК Бук-М1-2 и самоходни оръдия Нора Б-52. Договор, сключен с Украйна, предвижда Мианмар да произведе за собствени нужди 1000 бронетранспортьора БТР-3У до 2013 г. Административно деление Мианмар е разделена на 7 щата и 7 административни области, които са подразделени на райони. Щатите на Мианмар са: Чин Качин Кая Кайин Мон Ракхайн Шан Административните области на Мианмар са: Иравади Баго Магуе Мандалай Сикайн Танинтайи Янгон Икономика Мианмар има планова икономика. Макар и изключително богата на природни ресурси, тази страна се нарежда сред най-слабо развитите в света и е най-бавно развиващата се в Югоизточна Азия. Близо 98% от земеделските площи са оризища. Под британско управление страната е била най-големият производител на ориз в света и сред най-богатите на петрол британски колонии. След независимостта си обаче страната постепенно започва да отслабва в икономически план заради зле планираните и осъществени икономически реформи. През 1948 г. министър-председателят У Ну създава план да превърне Бирма в „страна на благоденствието“ чрез планова икономика в рамките на демократично управление. Развалените отношения с Великобритания, както и състоянието на световната икономика след Втората световна война обаче осуетяват тези планове. Износът на ориз се срива с 96%, а на минерали и метали – с над 2/3. След преврата през 1962 г. е въведен т.нар. „Бирмански път към социализма“, който води до национализация на всички отрасли с изключение на земеделието. Провалът и на тази политика превръща Бирма в една от най-бедните държави в света, увеличава инфлацията и безработицата. През 1987 г. положението се е влошило достатъчно, за да бъде причислена към списъка на ООН на най-слабо развитите страни в света. През 1988 г., със свалянето на У Не Вин от власт, Мианмар започва да изоставя неуспешно построената си социалистическа система, но контролът на правителството върху стопанската дейност остава затегнат. Позволена е частна икономическа дейност, тъй като има нужда от по-голям запас твърда валута, както и чужди инвестиции, които да подпомогнат икономиката. Въпреки това икономическата свобода в страната е оценена като най-слабата в Азия – по този показател Мианмар се нарежда на една позиция със Северна Корея. Националната валута се нарича кият и съществува в две разновидности, подобна на кубинското песо. Курсът на кията по пазарите обаче е близо 200 пъти по-слаб отколкото определеният от правителството. Огромен проблем продължава да е инфлацията, която между 2005 и 2007 г. се оценява на 30,1%, и е главната причина за икономическата криза в страната. Негативен ефект оказват търговските санкции на Европейския съюз, както и забраната за износ на продукти за САЩ. От друга страна Китай и Индия инвестират усилено в Мианмар. Други големи инвеститори са Тайланд, Сингапур и Южна Корея. Интерес към големите находища на нефт и природен газ проявяват компании от Русия, Китай, Индия и Тайланд. Мианмар изнася ориз, юта, каучук и скъпоценни камъни (рубини, сапфири). Изнася се и опиум, извличан от мака, отглеждан между Лаос и Камбоджа под контрола на трафиканти на наркотици. Население и култура Страната има население 53,6 милиона жители, около 2/3 от които са етнически бирманци. Част от другите местни народности са: мони, карени, качини, рохинга. Гъстотата на населението е 76,2 д/km2. Естественият прираст е положителен (21). Средна продължителност на живота: мъже – 57 г., жени – 62 г. Официалният език е бирмански, говорят се английски, каренски, шански. 81,6% от жителите на Мианмар са будисти (от клона тхеравада, още наричан хинаяна), християни – 5,8%, мюсюлмани (сунити) – 5,2%, индуисти – 0,9%, конфуцианци и даоисти – 0,2%, местни традиционни вярвания и култове – 6,3%. Вижте също Национално знаме на Мианмар Тазаунгдин (Фестивал на светлините) Бележки Външни препратки Официален сайт на правителството на Мианмар Архив на оригинала от 2005-12-20 в Wayback Machine.