NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa dels Cristalls

La Casa dels Cristalls és un edifici neoárabe de la ciutat espanyola de Melilla. Està situat al carrer General Prim, en l'Eixample Modernista. Forma part del Conjunt Històric Artístic de la Ciutat de Melilla, un Bé d'Interès Cultural i per tant, està protegit per la llei del Patrimoni Històric Espanyol. Història En els solars 24 i 25 del Barri Reina Victòria Enrique Nieto projecta un edifici de planta baixa i principal per a Miguel Barrela Arant, que no és construït, instal·lant-se sobre aquests solars la SKATING RING, una pista de patinatge sobre gel que va servir de pista de bitlles i sobre la que és construït finalment el Gran Hotel Reina Victòria entre 1920 i 1926, possiblement segons disseny de Ramón Gironella, amb la direcció arquitectònica del ingieniero militar Enrique ÁLVAREZ i de l'arquitecte Enric Nieto, encara que és possible que participessin en el seu disseny Jose Friberg i Alejandro Rodríguez Borlado. Va ser inaugurat el 29 de gener de 1927 com el Gran Hotel Reina Victòria, amb 80 habitacions i ascensor. L'empresa és ruïnosa i el 5 de setembre de 1931 se subhasta judicialment i en 1935 es transforma en un edifici d'oficines, habitatges i locals comercials per Enric Nieto per a Salavdor Guitart Puigarnau, en el cas dels baixos, adquirint possiblement la denominació de Casa dels Cristalls, post la seva façana envidrada de murs cortina. En 1983 es restaura, instal·lant-se làmines verdes en lloc de cristalls, i passant del gris, amb els detalls en pa d'or al daurat, amb la columnetes en blanc. En el 2011 va ser restaurat, segons projecte de Fernando Barceló i Susana Jiménez Garrido, consolidant-se estructurálmente, restaurant-se les façanes i interiors i canviant-se les finestres. Descripció Disposa de planta baixa, entreplanta, quatre plantes i una última reculada. Està construït amb una estructura de formigó, lleugerament armat, amb columnes que sustenten un entramat de bigues, sobre les quals es donen suport als revoltons de maó, amb envans de maó, la qual cosa permet grans espais diàfans i grans obertures. Els elements de formigó es construeixen amb un encofrat perdut, prefabricat i exteriorment ornamental, en el qual s'introdueixen les varetes d'acer i s'aboca el formigó Exterior Les seves façanes estan compostes d'una planta baixa d'obertures rectes, una entreplanta d'arcs de ferradura, amb unes mènsules de quart d'esfera que donen pas a un gegantesc mirador on unes vidrieres ocupen tot l'espai, separats i compartimentats amb columnes nassarites en la primera planta, i pilars en les dues següents plantes de les façanes laterals, acabat en arcs en la tercera planta, mentre la quarta planta compta amb galeries rematada amb ràfec sobre les quals se situa una planta reculada, mentre el xamfrà compta amb columnes fins a la quarta planta que acaba en arcs que finalitzen en un ràfec. Interior Compta amb una escala, en forma de mitjana taronja amb columnes nassarites. Referències Enllaços externs Informació detallada sobre l'Hotel Reina Victòria Arxivat 2015-06-09 a Wayback Machine. Archivado .
Casa dei cristalli

La Casa dei cristalli è un edificio neomoresco della città spagnola di Melilla. È situato nella calle Generale Prim, nell'Ensanche Modernista. Fa parte dell'Insieme storico artistico della città di Melilla, un Bene di interesse culturale e quindi protetto dalla legge del Patrimonio storico spagnolo. Storia Sui lotti 24 e 25 del quartiere Reina Victoria, Enrique Nieto progettò un edificio con un piano terra e un piano nobile, realizzando su questi lotti lo Skating Ring, una pista di pattinaggio su ghiaccio che fungeva da pista di bowling e su cui è stato poi costruito il Gran Hotel Reina Victoria tra il 1920 e il 1926, probabilmente secondo il progetto di Ramón Gironella, con la direzione dell'ingegnere militare Enrique Álvarez e dell'architetto Enrique Nieto, anche se è possibile che Jose Friberg e Alejandro Rodríguez Borlado abbiano partecipato al suo design. Fu inaugurato il 29 gennaio 1927 come Gran Hotel Reina Victoria, con 80 camere e un ascensore. L'azienda fallì presto e il 5 settembre 1931 l'immobile fu messo all'asta giudiziaria e nel 1935 fu trasformato in palazzina per uffici, abitazioni e locali commerciali da Enrique Nieto per Salavdor Guitart Puigarnau, nel caso del piano terra, acquisendo il nome di Casa de los Cristales, grazie alla sua facciata in vetro continuo. Nel 1983 è stato restaurato, installando lamine verdi al posto dei cristalli, e passando dal grigio, con dettagli in foglia oro, all'oro con colonne bianche. Nel 2011 è stato sottoposto ad un nuovo restauro, su progetto di Fernando Barceló e Susana Jiménez Garrido, consolidando la struttura, ripristinando le facciate e gli interni e cambiando i serramenti. Descrizione Dispone di piano terra, piano rialzato, quattro piani e una mansarda arretrata. È costruito con una struttura in calcestruzzo leggermente armato, con pilastri che sostengono delle travi, su cui poggiano le volte in mattoni, con tramezzi in mattoni, che consentono ampi spazi aperti e grandi aperture. Gli elementi in calcestruzzo sono realizzati con una cassaforma a perdere, prefabbricata ed esternamente ornamentale, nella quale vengono inseriti i tondini di acciaio e viene gettato il calcestruzzo. Esterno Le facciate sono costituite da un piano terra con aperture rettilinee, un piano rialzato di archi a ferro di cavallo, con mensole a quarto di sfera che lasciano il posto a un gigantesco belvedere dove alcune finestre occupano l'intero spazio, separate e compartimentate con colonne nasridi nel primo piano, e pilastri nei due piani successivi delle facciate laterali, rifiniti ad archi al terzo piano, mentre il quarto piano ha gallerie sormontate da gronda su cui si trova un pavimento incassato, mentre lo smusso ha colonne fino al quarto piano che termina con archi che sostengono la grondaia. Interni L'interno presenta una scala, a forma di mezza arancia con colonne nasridi. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Casa dei cristalli Collegamenti esterni Informazione dettagliata sull'Hotel Regna Vittoria Archiviato il 9 giugno 2015 in Internet Archive..
Fort de Victoria Chica

El Fort de Victoria Chica és un fort del segle xviii situat en la zona de la Galleda, Avinguda Càndid Lobera en el Quart Recinte Fortificat de Melilla la Vella, a la ciutat espanyola de Melilla, i que forma part del Conjunt Històric Artístic de la Ciutat de Melilla, un Bé d'Interès Cultural. Història El 19 de novembre de 1734 mitjançant una planificada acció per sorpresa i aprofitant que en aquest moment estava desguarnecido, es pren el Turó de la Galleda, situat en la rodalia de les muralles i des del qual es podia assetjar a Melilla amb foc de fuselleria i artilleria per la seva altura. Aquest mateix dia es va construir una fortificació provisional amb fustes i entre 1735 i 1736 es va realitzar la primera construcció del fort en mampoestería i que seria l'inici de totes les obres que protegien l'anomenada Altura de la Galleda. En 1778 es van reformar els murs, el cordó i es van reconstruir les garitas, les banquetas i els guardacabezas. El 19 de novembre de 1734 es construeix una fortificació triangular, reconstruïda en maçoneria a l'any següent, comptant amb forma triangular.En 1773 es plánea derrocar, però després del Lloc de Melilla de 1774-1775 és reconstruït i ampliat en 1778 segons projecte de l'enginyer Juan Caballero. El 28 de juny de 2019 es va iniciar la seva restauració. i el 5 de febrer de 2021 s'inauguren les obres, amb al presència del ministre de Transports, Mobilitat i Agenda Urbana José Luis Ábalos en representació del ministre de Foment Descripció És un fort de planta rectangular construït en pedra de la zona per als murs i maó massís per als arcs i les voltes, que està compost per una bateria a la qual s'accedeix des d'una rampa i unes voltes subterrànies. Referències
Fuerte de Victoria Chica

El Fuerte de Victoria Chica es un fuerte del siglo XVIII situado en la zona del Cubo, avenida Cándido Lobera en el Cuarto Recinto Fortificado de Melilla la Vieja, en la ciudad española de Melilla, y que forma parte del conjunto histórico artístico de la ciudad de Melilla, un bien de interés cultural.​ Historia El 19 de noviembre de 1734​ mediante una planificada acción por sorpresa y aprovechando que en ese momento estaba desguarnecido, se toma el cerro del Cubo, situado en las cercanías de las murallas y desde el que se podía hostigar a Melilla con fuego de fusilería y artillería por su altura. Ese mismo día se construyó una fortificación provisional con maderas y entre 1735 y 1736 se realizó la primera construcción del fuerte en mampostería y que sería el inicio de todas las obras que protegían la llamada Altura del Cubo. En 1778 se reformaron los muros, el cordón y se reconstruyeron las garitas, las banquetas y los guardacabezas.​ El 19 de noviembre de 1734 se construye una fortificación triangular, reconstruida en mampostería al año siguiente, contando con forma triangular. En 1773 se planea derribar, pero tras el Sitio de Melilla de 1774-1775 es reconstruido y ampliado en 1778 según proyecto del ingeniero Juan Caballero.​​​ El 28 de junio de 2019 se inició su restauración.​​​​​ y el 5 de febrero de 2021 se inauguran las obras, con la presencia del ministro de Transportes, Movilidad y Agenda Urbana José Luis Ábalos en representación del ministro de Fomento​​​ Descripción Es un fuerte de planta rectangular construido en piedra de la zona para los muros y ladrillo macizo para los arcos y las bóvedas, que está compuesto por una batería a la que se accede desde una rampa y unas bóvedas subterráneas.​​​​​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Fuerte de Victoria Chica.
Fort de Victoria Grande

El Fort de Victoria Grande és un fort del segle xviii de la ciutat espanyola de Melilla. Està situat en l'Avinguda Càndid Llobatera, dins del conjunt dels Forts de les Victòries, del Quart Recinte Fortificat de Melilla La Vella, que forma part del Conjunt Històric Artístic de la Ciutat de Melilla, un Bé d'Interès Cultural. Història Va ser construït entre 1735 i 1736 per a evitar que els atacants instal·lessin artilleria a l'Altura de la Galleda. En 1778 es van reformar els murs, el cordó i es van reconstruir les garitas, les banquetas i els guardacabezas. En ell van estar durant el decenni absolutista José María Calatrava i Francisco Sánchez Barbero confinats, per participar en la redacció de la Constitució de 1812. Al juny de 1862 van ser disparades les bales des del Canó El Caminante, canonera més pròxima a l'angle sortint, que mira a la Luneta de Sant Antoni, de la cortina de la dreta, que mira a l'actual Parador de Turisme Don Pedro de Estopiñán. Ha servit de presó civil des de 1919 fins a 1996. , amb la inauguració de l'actual Centre Penitenciari de Melilla, estant reclosos en ell el General Manuel Romerales Quintero i Carlota O'Neill, esposa de Virgilio Leret Ruiz i autora d'Una dona en la guerra d'Espanya. Amb la inauguració de l'actual Centre Penitenciari de Melilla, va quedar abandonat. El 17 d'octubre de 2013 es van acabar les obres que van derrocar els afegits i el 30 de març de 2015 es va inaugurar després de la seva rehabilitació. Descripció Està construït amb pedra de la zona per als murs i maó massís per als arcs i voltes. Té planta septagonal, amb una entrada de pedra de cadirat en el costat oriental, després de la qual es troba un passadís als costats del qual es disposen voltes i que condueix a un pati triangular amb tres voltes en cadascun dels costats restants, un polvorí i una capella en cada angle. Sobre aquestes estades es troba una plataforma a la qual s'accedeix per dues escales bessones situades en el costat oriental. Distincions Premi Codega 2015. Premi People Choice Award dels City People Light. Referències Enllaços externs Información oficial Rehabilitación del fuerte de Victoria Grande
Fuerte del Rosario

El Fuerte del Rosario es un fuerte situado en la zona del Cubo, en la avenida Cándido Lobera de la ciudad española de Melilla, forma parte del conjunto histórico artístico de la ciudad de Melilla, un bien de interés cultural.​ Historia El fuerte forma parte del Cuarto Recinto Fortificado de Melilla. Fue construido cuando en 1778 se le añade una batería artillada a la Torre del Rosario, de entre 1735-1736.​​​ Fue rehabilitada su extremo norte, la Torre del Rosario entre marzo​ y octubre de 2013,​​ mientras entre julio de 2018​​​​​​​​​ y enero de 2019 se restauró su batería, su flanco, con foso, contraescarpa y puente, gola e interior, cubiertas y bóvedas, siendo recepcionado el 17 de enero de 2019.​​​​​ Descripción Es un fuerte rectangular construido en piedra de la zona para los muros y ladrillo macizo para los arcos y las bóvedas, que está compuesto por una batería a la que se accede desde una rampa y unas bóvedas subterráneas.​​​​​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Fuerte del Rosario.
Дворец Ассамблеи Мелильи

Дворец Ассамблеи Мелильи (исп. Palacio de la Asamblea de Melilla) — административное здание в Мелилье, где проходят заседания Ассамблеи Мелильи и городского совета. Дворец расположен в Новой Мелилье на площади Испании. Внесён в список культурного интереса Bien de Interés Cultural. В ноябре 1929 года в Мелилье был создан Муниципальный совет, после чего был объявлен конкурс на строительство муниципального дворца. Было представлено несколько проектов в разных архитектурных стилях, но не один из них не был утвёрждён. 17 мая 1935 года было решено построить здание Администрации. Но из-за начала гражданской войны в Испании в 1936 году новый конкурс был отменён. К работе приступил Энрике Ньето, автор многих зданий города в стиле каталонского модерна. Однако, Дворец был разработан в стиле ар-деко, в то время популярный в Испании. Первый камень был заложен 16 декабря 1938 года, но из-за финансовых проблем строительство было практически заморожено, ускорившись лишь во второй половине 1940-х. Ньето подал в отставку в октябре 1948 года, но продолжил работу до 31 мая 1949 года, успев спроектировать окна, пол Золотой комнаты и балюстрады зала. Торжественное открытие состоялось 29 марта 1950 года в 19:00 командующим Мелильи Галерой Паниагуа и мэром Рафаэлем Альваресом Кларо , здание было благословлено местным викарием Антонио Сеговией. 6 января 1967 года в 11:45 мэр Франсиско Мир Берланга открыл часы с карильоном. Дворец пострадал от землетрясения 25 января 2016 года, особенно серьёзно были повреждены башни, поднимался вопрос об их демонтаже. Галерея Примечания
Церковь Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии (Мелилья)

Церковь Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии (исп. Real y Pontificia Iglesia de la Purísima Concepción) — королевская и папская католическая церковь в Мелилье. Церковь Непорочного Зачатия расположен в самой старой части Цитадели. Она была построена в 1556-1575 гг на месте снесённой в 1549 году часовни и посвящена архангелу Михаилу. Уже в 1579 году здание было серьёзно повреждено землетрясением. Восстановление по проекту итальянского инженера Джованни Баттиста Антонелли длилось до 1604 года. В 1660 году новое землетрясение незначительно повредило церковь, но она для восстановления была передана ордену капуцинов. 4 октября 1663 года храм был заново освящён, уже в честь Непорочного зачатия Девы Марии, а Франциск Ассизский объявлен покровителем Мелильи. В 1680 году ещё одно землетрясение повредило купол, позже отремонтированной Тоскано Брито к 6 декабря 1682 года. В 1751—1757 гг церковь восстанавливалась после шторма и цунами от Лиссабонского землетрясения 1755 года по проекту Антонио де Вильяльба-и-Аангуло, были перестроены своды и возведён высокий хор, колокольня, баптистерий и капеллу Богоматери Победы в главном приделе. Торжественное открытие состоялось 8 июля 1757 года. В 1831 году были заменены балки крыши, в 1859 году — крыши ризниц, в 1877 году был спроектирован атриум, закрытый каменной стеной с решётчатым обрамлением, завершенный к 1883 году. В XX веке церковь многократно ремонтировалась. В XXI веке после землетрясения 2015 года она была закрыта до 18 апреля 2017 года. Церковь Непорочного Зачатия Пресвятой Девы Марии построена из местного камня, а также цельного кирпича для стен и арок. Крыша покрыта черепицей. Фасад здания простой, с полукруглым арочным проёмом и пилястрами тосканского ордера. Над главным входом расположена ниша с изображением Непорочного зачатия. Внутри в церкви три нефа, центральный из которых выше и шире боковых. В капелле у алтаря находится главная реликвия — образ Девы Марии Победы XVI века, святой покровительницы города. Галерея Примечания
Baluarte de las Cinco Palabras

El Baluarte de las Cinco Palabras es un baluarte, antigua puerta islámica encuentra situada en el extremo noreste del Tercer Recinto Fortificado de Melilla la Vieja de la ciudad española de Melilla.​​ Historia Construido como puerta fortificado por los árabes, en el siglo XVIII la Puerta de la Alafia, puerta islámica medieval es convertida en baluarte, con la construcción de cañoneras con arcos de ladrillo sobre un cordón en su cara oeste.​​ En 1864 Francisco Roldán diseñá un puente basculante instalado al poco, en ese mismo siglo se construye sobre su cubierta y en 1905 ya su batería es sólo un pasillo con letrinas​​​​ y a fines de siglo se levantan barracones sobre el torreón.​ En el año 2007 es restaurado, aunque por problemas en las fuentes documentales la batería se sube de altura, desde la de altura de la Batería de San Fernando a la actual, a la cota original árabe de la planta alta sobre la puerta y en el 2018 se reparó al portada y el tablero del puente.​​​​​ A finales del siglo XVII era llamado Torreón del Veedor, en 1721 era llamado Baluarte de San Francisco y en 1740 recibe el nombre de Cinco Palabras por el creo en Dios que entonaban los reos antes de morir ejecutados en la orca situada en el Baluarte.​​ Descripción Está construida en piedra de la zona para los muros y ladrillo macizo para la bóveda. Cuenta en lado norte con una puerta que conduce a un túnel que comunica el Cuarto Recinto Fortificado con el Tercer Recinto Fortificado, que está coronado por un postigo en un arco sobre un matacán. En el oeste se sitúa una batería de artillería.​​​​​​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Baluarte de las Cinco Palabras.
Torre de la Vela (Melilla)

La Torre de la Vela , llamada popularmente la Casa del Reloj, es una antigua torre vigía, con un cuartel adosado, de la ciudad española de Melilla. Alberga una sala de exposiciones artísticas.Se encuentra en la plaza de los Aljibes de Melilla la Vieja, y forma parte del conjunto histórico artístico de la ciudad de Melilla, un bien de interés cultural.​ Historia Sala de armas en el siglo XVII, se reforma en el siglo XVIII y alberga la vivienda del jefe del Batallón Disciplinario. Es reconstruida tras el sitio de 1774-1775, siendo muy reformada en 1862 al transformarse en cuartel de artillería, siendo ampliada con una planta, albergando después en su planta baja la Junta de Arbitrios. En 1985 Rafael Gómez Martín realizó un proyecto de restauración que es ejecutado entre el 13 de mayo de 1986 y 1988 por cubiertas y MZOV SA, para ser convertido en Museo Municipal de Melila, derribándose la última planta y guardando la forma de la remodelación del siglo XIX.​ Albergo el Museo Andrés García Ibáñez de Arte Moderno y Contemporáneo​ después de ser reformado por Acciona Infraestructuras según proyecto del estudio de arquitectos CHACEL 8 Arquitectura​​​​​​​​​ Descripción La Torre de la Vela, propiamente dicha, es una torre de cuatro plantas, y se culmina con una espadaña, en la que se encuentra la campana que fue fundida en 1686 por Francisco Melgar, y que tiene pintadas las cifras 6. 08. 192 (en referencia a la matanza de Monte Arruit), que finaliza en frontón triangular. A esta torre, se le añade una edificación estrecha y alargada horizontalmente, con planta baja y alta, más un retranqueado, con vanos de arcos escarzanos los bajos y ventanas, y con balcones cuadrados los altos. El edificio está edificado en piedra, paredes, ladrillo macizo, arcos y bóvedas, y madera, vigas y planchas y tejas para el tejado. Cuenta con una planta baja y alta.​ También en su interior alberga la capilla de la Enramada, del siglo XVI, unas mazmorras y la Batería de la Muralla Real, del siglo XVIII.​​​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre de la Vela. Museo Andrés García Ibáñez de Arte Moderno y Contemporáneo Reportaje fotográfico
Ukaimeden

Ukaimeden (amazic en caràcters llatins: Ukayemdan; amazic en alfabet tifinagh: ⵓⴽⴰⵢⴻⵎⴷⴰⵏ) és una estació d'esquí a les muntanyes de l'Atles prop de Jebel Toubkal, a uns 80 quilòmetres de Marràqueix, al Marroc. És la principal estació d'esquí del Marroc. L'Ukaimeden és un cim arrodonit que culmina a 3.273 m altitud i forma part de la serralada de l'Alt Atles. Des del cim, es pot observar una bonica perspectiva de la muntanya més alta de la serralada de l'Atles, el Toubkal. El domini esquiable, situat entre 2.500 i 3.200 m, és el més ben equipat i amb més neu de tot el Marroc. Cobreix aproximadament 300 hectàrees que es concentren en el flanc nord de l'Ukaimeden. Recentment, s'ha construït un telecadira que et permet baixar per unes pistes més aviat curtes. La neu hi és abundant de manera normal des de novembre fins a finals de març. A l'esplanada, hi ha alguns hotels i instal·lacions de lloguer d'esquís que, quan la neu ho permet, veuen l'aigua d'un embassament que tanca la vall. L'indret ha estat popular entre els marroquins rics durant molts anys i ha esdevingut una de les destinacions d'hivern més elegants del país, sempre tenint en compte que és un escenari africà. Per la seva proximitat a Marràqueix, amb un accés relativament fàcil des de la ciutat, i per les seves opcions de fora pista, també s'hi poden trobar esquiadors europeus. Hi ha certa coexistència de rites, tradicions i drets d'ús dels pastos berebers que reconeixen els drets del règim de l'agdal, l'art rupestre, els túmuls i altres restes arqueològiques disperses en el paisatge de Oukaïmeden. Es dona un cert equilibri a la vall entre tradició i modernitat, malgrat al declivi progressiu de les formes de vida tradicionals. Referències