NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Archives du Maroc

Archives du Maroc is a Moroccan public institution responsible for the collection, preservation, and promotion of public archives. Based in Rabat, it contributes to safeguarding the national archival heritage and making it accessible to the public. History Archives du Maroc was established in 2007 by Law No. 69-99 relating to archives. This law introduced a legal framework for the organization and management of public archives in Morocco. Before this reform, archival management was handled in a fragmented manner across different public administrations. The creation of the institution made it possible to structure archival policy and centralize the management of archival holdings. Missions Archives du Maroc is responsible for implementing the State’s policy on archives. Its missions include: the collection and receipt of public archives; the preservation, classification, and management of archival holdings; the provision of access to archives for the public, in accordance with legal time limits; the promotion of archival heritage, notably through exhibitions and publications; the supervision of archival management within public administrations. It also contributes to the development of standards and practices in the field of archiving. Organization Archives du Maroc is a public institution with legal personality and financial autonomy. It operates under the authority of the Ministry of Youth, Culture and Communication. It is headed by a director and includes departments responsible for the collection, processing, preservation, and communication of archives. The institution preserves documents produced by public administrations across various sectors of state activity. Its collections include administrative, historical, and institutional archives. Activities Archives du Maroc conducts activities related to the management and dissemination of archives. It organizes exhibitions, conferences, and awareness initiatives. The institution also contributes to training and supports public administrations in managing their archival records. See also Archives Cultural heritage Bibliothèque Nationale du Royaume du Maroc References
Archives du Maroc

Archives du Maroc est un établissement public marocain chargé de la collecte, de la conservation et de la valorisation des archives publiques. Basé à Rabat, il contribue à la préservation du patrimoine archivistique national et à sa mise à disposition du public. Histoire Archives du Maroc a été créé en 2007 par la loi n° 69-99 relative aux archives. Cette loi a institué un cadre juridique pour l’organisation et la gestion des archives publiques au Maroc. Avant cette réforme, la gestion des archives était assurée de manière dispersée au sein des différentes administrations. La création de l’établissement a permis de structurer la politique archivistique et de centraliser la gestion des fonds. Missions Archives du Maroc est chargé de la mise en œuvre de la politique de l’État en matière d’archives. Ses missions comprennent notamment : la collecte et la réception des archives publiques ; la conservation, le classement et la gestion des fonds archivistiques ; la communication des archives au public, dans le respect des délais légaux ; la valorisation du patrimoine archivistique, notamment à travers des expositions et des publications ; le contrôle de la gestion des archives au sein des administrations publiques. Il intervient également dans la définition des normes et des pratiques en matière d’archivage. Organisation Archives du Maroc est un établissement public doté de la personnalité morale et de l’autonomie financière. Il est placé sous l’autorité du Ministère de la Jeunesse, de la Culture et de la Communication. Il est dirigé par un directeur et dispose de services chargés de la collecte, du traitement, de la conservation et de la communication des archives. Archives du Maroc conserve des documents produits par les administrations publiques, couvrant différents domaines de l’activité de l’État. Les fonds comprennent notamment des archives administratives, historiques et institutionnelles. Activités Archives du Maroc mène des activités liées à la gestion et à la diffusion des archives. Il organise notamment des expositions, des conférences et des actions de sensibilisation. L’établissement contribue également à la formation et à l’accompagnement des administrations dans la gestion de leurs archives. Voir aussi Archives Patrimoine culturel Références Portail du Maroc Portail de l’histoire Sciences de l’information et bibliothèques
Волубилис

Волубилис (на латински: Volubilis; на арабски: وليلي) е археологически обект в близост до Мекнес в северната част на Мароко. Градът е основан през III век пр.н.е. от финикийците и достига най-голям разцвет под римска власт. През VIII век става първата столица на династията на Идрисидите, но през следващите столетия запада и през XI век населението му е преселено в близкия град Мулай Идрис. През 1997 година Волубилис е включен в Списъка на световното наследство на ЮНЕСКО.
Volubilis

Volubilis (arabsky وليلي‎, Walīlī) je částečně odkryté římské město v Maroku, které se nachází nedaleko města Meknes, mezi Fesem a Rabatem. Bylo založeno v úrodné zemědělské oblasti a od 3. století př. n. l. rozvíjeno jako fénické (a později kartágské) osídlení. Od 1. století n. l. začal rapidní růst pod Římskou nadvládou a město se zvětšilo na plochu 40 hektarů s obvodovou zdí o délce 2,6 km. Ve 2. století n. l. ve městě přibylo mnoho významných staveb, včetně baziliky, chrámu a vítězného oblouku. Prosperita Volubilis, která pocházela převážně z pěstování olivovníků, také podnítila výstavbu mnoha cenných domů s mozaikovou podlahou. Město kolem roku 285 padlo do rukou místních kmenů a Římu se již nikdy nepodařilo navrátit jej do svých rukou, hlavně kvůli jeho vzdálenosti a špatným možnostem obrany. Město poté zůstalo obydlené ještě po 700 let. V pozdním 8. století z Volubilis vládl Idris ibn Abdallah, zakladatel státu Maroko. Město bylo opuštěno až v 11. století poté, co byla vláda přesunuta do Fesu. Většina místní populace se přestěhovala do nového města Moulay Idriss Zerhoun, které je od Volubilis vzdáleno asi 5 km. Od roku 1997 jsou ruiny Volubilis součástí seznamu světového dědictví UNESCO. Fotogalerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Volubilis na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Volubilis na Wikimedia Commons
Volubilis

Volubilis (arabisk: وليلي, Walili) er en romersk ruinby i Marokko, beliggende nær byen Meknes mellem Fez og Rabat. Volubilis er den bedst bevarede romerske by i denne del af Nordafrika, og blev af den grund opført på UNESCOs verdensarvliste i 1997. I oldtiden var Volubilis en betydningsfuld romersk by, ved rigets vestligste grænser. Byen blev anlagt på samme sted som en tidligere kathagensk bosættelse fra før 300 f.Kr. Volubilis var provinshovedstad i den romerske provins Mauretania Tingitana; dette var en frugtbar region som eksporterede korn og olivenolie, blandt andet til Rom. Romerne forlod det meste af Marokko omkring år 300; men beholdt Volubilis til byen efter alt at dømme blev ødelagt af et jordskælv i slutningen af 300-tallet. Fra 500-tallet findes der imidlertid en lille gruppe gravminder skrevet på latin som tyder på at der da fandtes et kristent samfund her, som fortsat brugte romersk datering. Møntfund viser at byen var okkuperet af Abbasiderne, flere af disse mønter har indskriften Walila. Fyrsten Idris I, som grundlagde Idrisiddynastiet og lagde grundlaget for muslimsk indflydelse i Marokko, indtog byen i 788. Byen var da styret af Awraba-klanen, som hurtigt anerkendte Idris' overhøjhed og udråbte ham til imam. På tre korte år havde han befæstet sin magt i regionen, før han døde og efterlod sig en gravid fyrstinde af Awrabaafstamning og en loaal slave, Rashid. Rashid fungerede som regent ind til Idris II voksede til. På dette tidspunkt var hoffet imidlertid flyttet til Fez, og efterladt Volubilis til Awrabaerne. Ruinerne Ruinerne blev skadet under Jordskælvet i Lissabon i 1755, og i de følgende år blev marmoren her fjernet og brugt til byggeprojekter i den nærliggende by Meknes. Franske arkæologer begyndte udgravninger her i 1915, og omfattende rester af romerbyen er blevet afdækket. Siden 2000 er udgravningerne udført af University College London og det marokkanske Institut National des Sciences de l’Archéologie et du Patrimoine, under ledelse af Elizabeth Fentress, Gaetano Palumbo og Hassan Limane. Disse udgravninger har afdækket det som ser ud til at være Idris' palads, nedenfor og vest for romerbyen. Udgravningerne har også afdækket en middelalderby. Bygningsrester fra romertiden Eksterne kilder og henvisninger The Volubilis Project, oversigter og udgravingsrapporter
Volubilis

Volubilis, cel mai important sit arheologic roman din Maroc. Este situat la 5 km de Moulay Idriss, 27 km de Meknès și 83 km de Fès. Istoric Între anii 40-280 Volubilis (reședința administrativă a provinciei romane Mauretania-Tingitana) a fost o localitate de cca 20.000 locuitori (în perioada de maximă înflorire), dotată cu atributele unei așezări romane dezvoltate (Capitol, Forum, Basilică, Arc de Triumf, terme, mozaicuri etc). În jurul anului 280, în urma invaziilor berbere repetate, romanii au abandonat localitatea, mutând centrul administrativ al provinciei la Tingis (azi: Tanger). Cele mai de preț resturi romane sunt mozaicurile de paviment, foarte bine conservate, din casele unor locuitori înstăriți. Originea numelui Numele „Volubilis” se crede că ar fi o latinizare a cuvântului berber „oualilt” (oleandru, plantă care crește abundent în zonă) Patrimoniu mondial UNESCO Situl arheologic Volubilis face parte din patrimoniul mondial UNESCO. Referințe Galerie de imagini Legături externe
Волюбилис

Волюбилис (Volubilis) — город, который был расположен на юго-западе Римской империи. Его развалины расположены в Марокко у города Мулай-Идрис, в 35 км к северу от автомагистрали A2 между Фесом и Рабатом (съезд на Мекнес). С 1997 года находится под охраной ЮНЕСКО как памятник Всемирного наследия. Время возникновения Волюбилиса теряется во мгле веков. Поселение на его месте существовало со времён неолита. В III в. до н. э. город принадлежал Карфагену. На рубеже тысячелетий Волюбилис становится крупным центром эллинистической культуры Мавретанского царства, которым правил Юба II. После убийства в 40 году царя Птолемея город вошёл в состав империи как центр провинции Мавретания Тингитанская. Название означает на латыни «щедрость», намекая на плодородие почвы. Основные строительные работы в Волюбилисе велись во II веке. Тогда был построен форум с базиликой и проложен акведук. Хорошо сохранилась триумфальная арка (217) в честь эдикта Каракаллы. Вскоре после её строительства римские магистраты перебрались в Танжер. Последующая история Волюбилиса плохо освещена древними авторами. Из археологических раскопок, которые велись в Волюбилисе французскими учёными с 1915 года и возобновились в XXI веке, следует, что античный город был разрушен землетрясением. Был повреждён акведук и жители стали селиться у самой реки. Когда в 788 году в эти места пришёл потомок Мухаммеда — Идрис ибн Абдаллах, он избрал Волюбилис своей первой резиденцией. Согласно обнаруженным в результате раскопок монетам и документам, исламизация города началась до его прибытия. Вместе с тем, четыре надписи на могилах вокруг Триумфальной арки, датируемые 599—655 годами, свидетельствуют о том, что Волюбилис в этот период был христианским городом. К XI веку Волюбилис был заброшен после того, как резиденция власти была перенесена в Фес. Большая часть местного населения была переведена в новый город Мулай-Идрис-Зерхун, примерно в 5 км от Волюбилиса. Арабское селение на месте античного города (поныне известное как Валила) понесло значительный урон во время Лиссабонского землетрясения 1755 года, после чего было окончательно заброшено. Население перебралось в соседний город Мулай-Идрис. Галерея Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Волюбилис Официальный сайт археологического заповедника
Волубилис

Волубилис (арап. وليلي) је археолошки локалитет римског града 29 км северно од града Мекнес, између Феса и Рабата у северном Мароку. Његове рушевине се сматрају најбољим римским споменицима у северозападној Африци, због чега су 1982. године уписане на УНЕСКО-ова листа места светске баштине у Африци . Историја На овом локалитету пронађени су трагови људског обитовања још из доба неолита, а пронађене вазе подсећају на оне ископане у Анаиз-Вилену ( Шпанија ) 2000. године које припадају бакарном добу. Римљани су 40. године подигли свој град на остацима феничког места које је овде постојало најкасније у 3. веку п. н. е.. Волубилис је постао важан град на западној граници Римског царства и средиште производње маслиновог уља и узгоја пшенице, што је довело до богаћења града који је постао средиште римске провинције Тингитанска Мауританија . Град је привукао многе странце који су се населили. Између осталог, пронађени су и трагови јеврејске заједнице. Након што су Римљани нагло напустили град 285. године (за време цара Диоклецијана), локална племена су га наставила насељавати све до 17. века. Иако га је срушио потрес крајем 4. века, делимично је обновљен у 6. веку о чему сведочи и група надгробних споменика са натписима на латинском језику (од 599. до 655. године) који је дуго остао живим језиком у граду. Абасиди су га освојили у 7. веку, што је доказано пронађеним новцем и назвао га Валијем. Године 788. локално племе Авраба је примило Алијевог потомка, Идриса I., и прогласили га својим имамом. Након што је организовао своју имовину, постао је господар целокупног подручја и основао своју престоницу Фес, гдје је почео да су кује новац. После његове смрти 791. године, његов верни роб Рашид је управљао Волубилисом, док је његов син, рођен од принцезе Авре, Идрис II, није одрастао. У 11. веку, као и други "краљевски градови Марока", уништили су га Алморавиди. 1755. Волубилис је задесио катастрофалан земљотрес, након чега је уништен како би се његово камење искористило за градњу палате Мулаија Исмаила у оближњем Мекнесу. Пре тога, то је био један од најбоље очуваних римских градова на свету. 1915. Француска је започела археолошка ископавања која су трајала до 1920-их. Од 2000. године, Лондонски универзитет, у сарадњи са Мароканским институтом за науку и археологију, наставио је истраживати локалитет, откривајући остатке средњевековног града. Већина налаза са локације изложена је у Археолошком музеју у Рабату. Знаменитости Границе археолошког локалитета од 48 хектара чине римске ниске зидине изграђене од 168-169. године. Зидови су имали око 40 кула и осам градских портала. Јужни и западни делови су изграђени на благој падини брда, на неколико тераса, а североисточни део на равном пољу је монументално подручје са славолуком од којег се пружа мрежа правилних улица. У центру форума било је капитола, бања и базилика. Пронађено је много римских споменика, укључујући мозаике, мермерне и бронзане скулптуре и стотине натписа који су и даље заштићени. Референце
Volubilis

Volubilis är ett fornminne i Marocko nära staden Meknès mellan Fès och Rabat. Här finns de bäst bevarande utgrävningarna i nordvästra Afrika. 1997 blev Volubilis uppsatt på Unescos världsarvslista. Under antiken var Volubilis en viktig romersk stad i den västligaste delen av det romerska riket. Staden byggdes omkring år 40, sannolikt på platsen där det tidigare legat en kartagisk bosättning på 300-talet f.Kr. Historia Volubilis utgjorde administrativt centrum i den provins som kallades Mauretania Tingitana. Den bördiga jorden i provinsen gav många handelsvaror. Spannmål och olivolja exporterades till Rom och bidrog till provinsens välstånd och utveckling. På 200-talet förlorade Romarriket makten i Nordafrika, men trots detta övergavs inte Volubilis. Man fortsatte faktiskt att använda latin som vardagsspråk ända fram tills de arabiska erövringarna ägde rum på 600-talet. Volubilis stod kvar ända fram till 1700-talet, då staden revs och delar av marmorn användes för byggnationer i det närliggande Meknès. 1915 påbörjade franska arkeologer utgrävningarna i Volubilis. Historiska sevärdheter i Volubilis: Basilikan Romerska badet (thermae) Jupitertemplet Kapitolium Triumfbågen Mosaik Spannmålsmagasin Externa länkar UNESCO World Heritage Centre - Archaeological Site of Volubilis Lexicorient - Volubilis
Волюбіліс

Волюбіліс (араб. وليلي Walili) — археологічна пам'ятка в Марокко, розташована поблизу Мекнеса між Фесом та Рабатом. Найближче місто — Мулей Ідріс. Волюбіліс являє собою руїни давньоримського поселення, які в цій частині північної Африки збереглися найкраще з-поміж існуючих. В 1997 році занесений до Світової спадщини ЮНЕСКО Давньоримський період У давні часи Волюбіліс був важливим давньоримським містом, розташованим поблизу найвіддаленішого західного кордону давньоримських завоювань. Він був збудований на місці поселення карфагенян, яке існувало на цьому місці з 3-го ст. до н. е., і яке, своєю чергою, розташоване на місці поселення часів Неоліту. У стародавньому Римі Волюбіліс був адміністративним центром провінції Мавританія Тінгітанська. Назва «Волюбіліс» (латиною — «Щедрість») вказує на плодючі землі провінції, яка виробляла зерно та оливкову олію, експортовані до Риму, і які були основними чинниками її багатства та квітучості Післяримський період Більша частина Марокко була залишена римлянами в III ст., проте Волюбіліс, на відміну від інших римських поселень, не був покинутий мешканцями. Ймовірно, місто було зруйноване під час землетрусу наприкінці IV ст. Волюбіліс знову був заселений в VI ст. — невелика кількість надгробків із написами латиною вказує на існування громади, яка вела відлік свого існування від дати заснування провінції. Знайдені монети показують, що місто також було населеним під час правління Аббасидів: на деяких із монет можна побачити напис Walila. Джерела, що описують прихід Ідріса І в 788, вказують на те, що в цей час місто знаходилося під владою племені авраба, яке вітало нащадка Алі і невдовзі проголосило його імамом. Протягом трьох років Ідріс I зконсолідував більшу частину території, заснував перше поселення в Фесі та почав карбування грошей. Ідріс I помер 791 року, залишивши вагітну дружину з племені авраба на ім'я Кенза. Вірний раб Ідріса I Рашид був регентом до настання повноліття Ідріса II, після чого двір перемістився до Феса, залишивши керування містом аврабі. Розкопки Будівлі Волюбіліса були сильно пошкоджені під час Лісабонського землетрусу 1755 року, окрім того, в XVIII ст. частина мармуру з руїн була використана для будівель у сусідньому Мекнесі. В 1915 році французи розпочали археологічні розкопки, які тривали впродовж 1920-х і під час яких було знайдено велику кількість залишків давньоримського міста. Починаючи з 2000 року, розкопки ведуться під орудою University College London та Державного інституту археології та історичного насліддя Марокко (Institut National des Sciences de l'Archéologie et du Patrimoine). Під час розкопок було знайдено рештки, які, ймовірно, є залишками резиденції Ідріса І. Також було знайдено частину раннього середньовічного міста. На сьогодні велика кількість знайдених пам'яток відкрита для огляду в Археологічному музеї Рабата. Історичні споруди Базиліка Терми Храм Юпітера Капітолій Триумфальна арка на честь едикту Каракалли Мозаїка Олійні Зерносховище Галерея Джерела Посилання The Volubilis Project [Архівовано 1 квітня 2022 у Wayback Machine.] Volubilis on the UNESCO Website [Архівовано 24 жовтня 2012 у Wayback Machine.]
Jardines de Agdal

Los Jardines de Agdal​ (en árabe: حدائق أكدال‎) son los jardines más antiguos de Marrakech. Se encuentran al sur de Dar al-Majzén (el Palacio Real) y la medina de Marrakech, en Marruecos. Su nombre deriva del término en la lengua bereber para «prado vallado». Con una superficie de unos 3,4 km2, los jardines incluyen bosquecillos de naranjos, limoneros, higueras, albaricoqueros y granados en parcelas rectangulares, unidas por pasarelas de oliva forrada. Junto a la medina de Marrakech y los Jardines de Menara, los jardines de Agdal fueron listadas por la Unesco como Patrimonio de la Humanidad en 1985. Los jardines fueron creados como un huerto por Abd al-Mumin de la dinastía almohade en el siglo XII. Fueron renovados por la dinastía saadí y luego ampliados durante el reinado de Abderrahmán en el siglo XIX, cuando fueron encerrados con paredes de adobe. Véase también Jardines Botánicos de México Jardines botánicos tropicales del rancho Kaia Jardines Brookside Jardines Burnley Referencias
Jardins de l'Agdal

Les jardins de l'Agdal sont les plus anciens jardins de Marrakech, conçus au XIIe siècle sous le règne d'Abd el-Moumen, un souverain almohade. Ces jardins touchent au sud la zone du palais Dar El Makhzen. Les premiers arbres ont été plantés au XIIe siècle par les Almohades. La forme actuelle des jardins ainsi que les murs d'enceinte ne datent que du XIXe siècle. Les grenadiers, orangers et oliviers sont irrigués grâce à plusieurs réservoirs remplis d'eau du Haut Atlas. Au bord du Es Sala, le plus grand des bassins d'eau se trouve le Dar El Hana, un palais avec une terrasse panoramique d'où l'on peut admirer la chaîne du haut Atlas au-delà des jardins. Le mot Agdal dérive de la langue berbère et signifie «prairie clos». Aujourd'hui, les jardins de l'Agdal s'étendent sur plusieurs kilomètres au sud du Palais royal, ce jardin à la végétation plus varié que ceux de la Ménara, dispose de plusieurs pavillons. Le jardin de l'Agdal se trouve dans le périmètre du site de la médina de Marrakech inscrit au patrimoine mondial de l'UNESCO. Références Voir aussi Marrakech Jardin Majorelle Jardins de la Ménara Jardin Arsat Moulay Abdessalam Portail du jardinage et de l’horticulture Portail de Marrakech
Giardini Agdal

I giardini Agdal sono giardini di circa 400 ettari di superficie, situati a sud del Dar el-Makhzen, il palazzo reale, nella medina di Marrakech, in Marocco. Il loro nome deriva dal berbero "agdal" che significa "prato chiuso". I giardini hanno al loro interno boschetti di aranci, limoni, fichi, albicocchi, melograni e ulivi. Insieme alla medina di Marrakech e ai giardini Menara, i giardini Agdal sono stati dichiarati dall'UNESCO come patrimonio mondiale dell'umanità nel 1985. Storia I giardini sono stati creati come frutteti del palazzo del califfo 'Abd al-Mu'min, fondatore della dinastia almohade nel XII secolo. Vennero rinnovati dalla dinastia Sa'diana e infine ampliati durante il regno del sultano alawide Mulay 'Abd al-Rahman nel XIX secolo, quando furono circondati con mura di pisé. Sistema di irrigazione I giardini sono irrigati da una rete di canali sotterranei e fossati, noti come khettera, che portano l'acqua dalle montagne dell'Alto Atlante. La Dar el-Hana, un piccolo padiglione, si trova accanto alla grande piscina, il Sahraj el-Hana, che venne utilizzato in passato dai sultani per addestrare le truppe reali a nuotare. Il sultano Muhammad IV morì nella piscina nel 1873 quando la sua barca a vapore si capovolse facendolo annegare. Questi giardini vennero descritti in passato anche da viaggiatori europei come Thomas Le Gendre e Adriaen Matham (XVII secolo). Quest'ultimo parlò di 26.000 alberi di ulivo. Note Bibliografia Page at gardenvisit.com, su gardenvisit.com. Footprint travel guides (text from Footprint Marrakech & the High Atlas Handbook: The Travel Guide, p. 102, Published by Footprint Travel Guides, 2001, ISBN 1-903471-12-5) Travelingo.org (text from The Rough Guide to Morocco, p. 370, Published by Rough Guides, 2001, ISBN 1-85828-601-8) UNESCO listing, su whc.unesco.org. Richard Covington, The art and science of water, 2006, Saudi Aramco World, su saudiaramcoworld.com. URL consultato il 20 giugno 2014 (archiviato dall'url originale il 20 luglio 2006). Voci correlate Giardini Menara Giardini Majorelle Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su giardini Agdal