NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Plazas de soberanía

Plazas de soberanía ("piazze di sovranità") è il termine che storicamente (secoli XIX e XX) si è dato ai possedimenti spagnoli nel Maghreb (in contrapposizione a quello che costituiva il protettorato spagnolo in Marocco). Attualmente non hanno alcun tipo di connotazione coloniale, ma unicamente amministrativa. Geografia Le due maggiori sono in realtà città autonome (simili alle comunità autonome della Spagna), con competenze maggiori a quelle del municipio (possono decretare regolazioni esecutive), ma minori rispetto a quelle di una comunità autonoma (non hanno camere legislative propriamente dette). Nel linguaggio corrente il termine di plaza de soberanía si usa a stento per Ceuta e Melilla. Le tre minori sono invece isolotti situati vicino alla costa settentrionale del Marocco, senza popolazione civile e direttamente amministrate dal Governo spagnolo. Le cinque plazas sono parte dell'Unione europea. Quando nel 1956 la Spagna abbandonò il Protettorato e riconobbe l'indipendenza del Marocco, non lasciò i posti di sovranità dal momento che non furono mai parte del protettorato. Attualmente i territori spagnoli adiacenti alle coste del Marocco sono rivendicati dagli irredentisti come parte del Grande Marocco. Territori Ne esistono cinque, divise in maggiori e minori. Le maggiori sono: Ceuta: 35°53′19″N 5°18′59″W35°53′19″N, 5°18′59″W Isola di Santa Catalina: 35°53′19″N 5°18′59″W35°53′19″N, 5°18′59″W Melilla: 35°18′N 2°56′W35°18′N, 2°56′W Le minori sono: Isole Alhucemas: 35°12′54″N 3°53′47″W35°12′54″N, 3°53′47″W Isolotto di Alhucemas: 35°12′48″N 3°53′21″W35°12′48″N, 3°53′21″W Isola della Terra: 35°12′55.83″N 3°54′08.1″W35°12′55.83″N, 3°54′08.1″W Isola del Mare: 35°13′03.65″N 3°54′02.69″W35°13′03.65″N, 3°54′02.69″W Isole Chafarinas: 35°11′N 2°26′W35°11′N, 2°26′W Isola del Congreso: 35°10′43.9″N 2°26′28.31″W35°10′43.9″N, 2°26′28.31″W Isola Isabella II: 35°10′55.77″N 2°25′46.9″W35°10′55.77″N, 2°25′46.9″W Isola del Re: 35°10′51.72″N 2°25′24.96″W35°10′51.72″N, 2°25′24.96″W Promontorio di Vélez de la Gomera: 35°10′21.29″N 4°18′02.89″W35°10′21.29″N, 4°18′02.89″W Oltre a queste anche la piccola e disabitata isola di Perejil, situata vicino alla città di Ceuta e a pochi metri dalla costa marocchina, per la quale nel 2002 vi è stata una prova di forza tra Spagna e Marocco; è stata denominata da allora come una plaza de soberanía, sebbene storicamente non sia mai stata altro che una terra di nessuno. Similmente anche l'isola di Alborán è stata investita del titolo di plaza de soberanía, sebbene anch'essa storicamente non lo sia mai stata. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Plazas de soberanía Collegamenti esterni Plazas de soberanía, su Treccani.it – Enciclopedie on line, Istituto dell'Enciclopedia Italiana. Plazas de Soberanía Española en el Norte de Africa, su sapere.it, De Agostini. (EN) Spanish North Africa, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Hiszpańskie posiadłości w Afryce Północnej

Hiszpańskie posiadłości w Afryce Północnej (hiszp. Plazas de soberanía de España en el Norte de Africa lub w skrócie Plazas de soberanía) – zbiorcza, nieoficjalna nazwa dla obszarów będących integralną częścią Hiszpanii, lecz geograficznie znajdujących się na kontynencie afrykańskim lub przynależnych do niego wyspach. Do hiszpańskich posiadłości w Afryce Północnej należą: Ceuta (18,5 km², jednostka administracyjna I rzędu – miasto autonomiczne) Melilla (12 km², jednostka administracyjna I rzędu – miasto autonomiczne) Isla de Alborán (0,0712 km², wyspa – wchodzi w skład prowincji Almería będącej częścią Andaluzji) Isla del Perejil (0,15 km², wyspa – poza podziałem administracyjnym kraju, podległa ministerstwu obrony) Islas Alhucemas (0,046 km², grupa wysp – poza podziałem administracyjnym kraju, podległe ministerstwu obrony) Islas Chafarinas (0,525 km², grupa wysp – poza podziałem administracyjnym kraju, podległe ministerstwu obrony) Peñón de Vélez de la Gomera (0,019 km², półwysep – poza podziałem administracyjnym kraju, podległy ministerstwu obrony) Zobacz też terytoria specjalne państw członkowskich Unii Europejskiej
Plazas de soberanía

A Espanha possui cinco possessões na África, na costa norte de Marrocos, chamadas na língua espanhola plazas de soberanía: Ilha de Perejil Ilhas Chafarinas Ilhote de Alhucemas Ilhote de Vélez de la Gomera Ilha de Alborán Quando em 1956 a Espanha abandonou o protectorado e reconheceu a independência de Marrocos, não entregou conjuntamente estes territórios que nunca tinham sido parte do protectorado. As plazas mayores, Ceuta e Melilla, têm o estatuto de cidades autônomas da Espanha, com capacidade administrativa superior à de um município (podem decretar regulamentos executivos), mas inferiores às das comunidades autônomas da Espanha, uma vez que não têm câmaras legislativas propriamente ditas. As plazas menores são pequenas ilhas sem população civil e são administradas diretamente pelo Governo Espanhol. Para além destas, a ilha de Perejil, uma ilhota desabitada perto da cidade de Ceuta, a poucos metros da costa do Marrocos, foi objeto de uma confrontação entre as forças da Espanha e as daquele país africano em 2002 e tem sido desde então apelidada de plaza de soberanía, embora nunca tenha sido historicamente, tal como a ilha de Alborán, situada na metade do caminho entre a cidade espanhola de Almeria (da qual depende administrativamente) e a costa do Marrocos. Como partes de Espanha, as plazas de soberanía são igualmente parte da União Europeia, tendo o euro como moeda. A população destas possessões, basicamente, é de cerca de 150 000 habitantes, cerca de 70% de origem espanhola e os restantes africanos ou de outras origens; a língua oficial é o espanhol. Além destas possessões no Mediterrâneo, a Província de Gerona possui ainda um enclave no sul da França, uma cidade denominada Llívia. Ligação externa LaTricolor (portal republicano espanhol) Artigo da historiadora Maria Rosa de Madariaga sobre o historial das possessões espanholas em África
Шпанске суверене територије

Мјеста суверенитета (шп. Plazas de soberanía) су шпанске суверене територије у сјеверној Африци. Ово су раздвојени дијелови земљишта расути широм обале Средоземног мора који се граниче са Мароком. Назив се односи на чињеницу да су ове територије биле дио Шпаније од формирања савремене шпанске државе (1492—1556) и разликују се од афричких територија које су биле под шпанском контролом током 19. и 20. вијека. Историјски гледано, направљена је разлику између великих суверених територија, које чине градови Сеута и Мелиља, и малих суверених територија, који чини више мањих енклава и острва дуж обале. Према данашњем схватању, термин се углавном односи на мале суверене територије. Физичка географија Постоје три историјска мјеста суверенитета:
Суверенні території Іспанії

Суверенні території Іспанії (ісп. Plazas de soberanía — дослівно «місця суверенітету») — збірна назва володінь Іспанії у Північній Африці. Цей термін повинен був підкреслити належність цих територій до Іспанії на відміну від решти території Іспанського Марокко, над яким вона здійснювала протекторат. Протекторат скінчився у 1956 році, коли була проголошена незалежність Марокко, і зараз терміном «plazas de soberanía» називаються території, над котрими Іспанія зберегла контроль. Існує п'ять «фортець суверенітету»: дві великі (ісп. plazas mayores) — Сеута і Мелілья, і три дрібні (ісп. plazas menores) — острови Чафарінас, острови Алусемас і Пеньйон-де-Велес-де-ла-Гомера (початково також острів, але зараз внаслідок дії морських течій з'єднаний з континентом піщаною косою). Острів Перехіль, що був об'єктом іспансько-марокканської кризи у 2002 році, останнім часом вважається шостою «фортецею суверенітету», але у точному значенні слова він не є справжньою «фортецею», тому що на ньому не розташовано жодного іспанського військового — це скоріше «нічия земля», нейтральна територія. «Великі фортеці», Сеута і Мелілья, зараз мають статус автономних міст і користуються ширшими правами у внутрішніх справах, ніж звичайні міські ради, але не такими широкими, як автономні області, які є складовими частинами іспанської федеративної держави. Таким чином, термін «фортеця суверенітету» стосовно цих двох міст є зараз дещо застарілим. «Дрібні фортеці» — це крихітні острівці, розташовані у безпосередній близькості від марокканського узбережжя. Вони не мають постійного громадянського населення і керуються безпосередньо мадридськім урядом. На всіх них розташовані невеликі гарнізони іспанських військових. «Фортеці суверенітету», оскільки вони є частиною Іспанії, входять до складу Євросоюзу, на їх території діють іспанські і європейські закони і ходить валюта євро. Сумарне населення цих територій налічує 145336 осіб; ця кількість ділиться приблизно навпіл між Сеутою і Мелільєю, хоча Сеута трохи більша за населенням. «Фортецями суверенітету» Іспанія володіє починаючи з XIV–XV сторіччя, і тому, коли вона скасувала свій протекторат на півночі Марокко і визнала марокканську незалежність, вона не повернула Марокко ці території, вважаючи їх частиною самої Іспанії, а не протекторату. До того ж, «дрібні фортеці» не були окремо згадані в договорі про марокканську незалежність, що дало Іспанії додаткову формальну підставу не повертати їх. Марокко не визнає іспанського суверенітету над цими територіями. Див. також Європейські анклави в Північній Африці до 1830 Посилання Сеута і Мелілья // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 2003. — Т. 5 : П — С. — 736 с. — ISBN 966-7492-05-2. (ісп.) Islas y Peñones en el Norte de África. (ісп.) Las plazas menores de soberania: Chafarinas, Velez y Alhucemas.
Пеньон де Алхусемас

Пеньон де Алхусемас (на испански: Peñón de Alhucemas – Скала Алхусемас), или само Алхусемас, е остров край африканския бряг, част от Суверенните територии (Plazas de soberanía) на Испания. Той е най-големият остров в малкия архипелаг Алхусемас, включващ още необитаемите острови Исла де Мар (на 900 м северозападно) и Исла де Тиера (на 100 м югозападно от него и на 140 метра от мароканския бряг). Островите са испански от 1559 г., когато са предадени на Испания от мароканската династия Саади срещу защита от Османската империя. През 1673 г. Испания изпраща там постоянен гарнизон, който продължава да заема острова. Сега във форта има 60 войници. Пеньон де Алхусемас е разположен само на 570 метра от брега на Мароко (югоизточно от град Ал Хосейма), на 84 km западно от Мелиля и на 146 km източно от Сеута. Островчето представлява издигната скала с височина 27 m, дължина 70 m, ширина 50 m и обща площ от 1,5 хектара. То е изцяло заето от форт с няколко сгради, кула, църква и вертолетна площадка. Няма постоянно население, само испански военен гарнизон. Чрез малък мост е свързан с островчето Ла Пулпера, използвано за гробище.
Penyal d'Alhucemas

El penyal d'Alhucemas és una illa espanyola a la costa africana, a la badia d'Al-Hoceima entre els caps Quilates i Morro Viejo (segons els noms espanyols) a uns 800 metres de les platges de Sfiha i Souani. Forma part del conjunt anomenat illes Alhucemas, que inclou també dos petits illots més propers a la costa, illa de la Mar i illa de Terra (Tierra). La seva superfície és d'1,5 hectàrees i la màxima altura és 27 metres. La distància màxima (ESE a ONO) és de 175 metres i la major amplada és de 83 metres. Hi havia antigament un far de sisena classe. Els amazics l'anomenen Hayerat n Nekor. Els romans anomenaren les illes Ad sex insulae. El 1560 el sultà Muley Abdallah al-Galib Billah va cedir les illes Alhucemas a Felip II per fer-les servir de base en la lluita contra els turcs, però no hi va haver una ocupació permanent. El penyal fou posteriorment utilitzat com a base de pirates, fins que fou ocupat per una esquadra espanyola formada pels vaixells San Agustín i Sant Carlos, i dirigida pel príncep de Montesacro, el 28 d'agost de 1673. El 1838 els presoners polítics absolutistes al penyal es van revoltar i arrossegant a una part de la guarnició, van proclamar a En Carles; 280 homes van embarcar en dos vaixells mercants i van poder arribar a Oran on foren detinguts pels francesos i enviats a Toulon, retornat a Espanya l'equip militar. El 1902 França va reconèixer la sobirania espanyola sobre el penyal. El 1921 fou atacat per Abd el-Krim. El penyal va arribar a tenir una població de més de 350 habitants incloent la guarnició i les famílies (320 a començaments del segle xx). Tenia 32 cases, 4 quarters, parc d'artilleria, hospital i les fortificacions, i fins a la conferència d'Algesires (1906) fou colònia penitenciaria.
Peñón de Alhucemas

Peñón de Alhucemas (Peñón: spanisch für „Felsblock“) (Tarifit-Berberisch: Tagzirt n Nekor, Arabisch: Tazrut n Nekor) ist eine zu Spanien gehörende Insel vor der Küste Nordafrikas; sie liegt ca. 400 Meter vor der marokkanischen Mittelmeerküste nahe der Stadt Al Hoceïma. Maße Die knapp zwei Hektar große Insel misst ca. 220 m in Ost-West-Richtung sowie maximal 84 m in Nord-Süd-Richtung; ihre Höhe einschließlich des Kirchturms beträgt ca. 27 m. Fast die gesamte Insel wird umschlossen von einem Mauerring mit leicht vorspringenden Bastionen. Verwaltung Die Insel wird direkt von der Regierung in Madrid verwaltet, gehört nicht zu einer der Autonomen Regionen Spaniens und ist somit eine Plaza de soberanía. Sie gehört jedoch zur EU und zur Eurozone. Einen ähnlichen Status haben die Städte Ceuta und Melilla sowie die Regionen Peñón de Vélez de la Gomera, Islas Chafarinas und Isla del Perejil. Geschichte Der Peñón de Alhucemas und die nahen Eilande Isla de Mar und Isla de Tierra werden zusammen als Alhucemas-Inseln bezeichnet. Im Jahr 1560 wurden die zusammengenommen nur 0,06 km² großen Inseln während der Türkenkriege vom regionalen Sultan an Spanien abgetreten. Im Jahr 1921 gab es während des Rifkriegs den Versuch einer Einnahme durch den Rebellenführer Abd al-Karim. Der Peñón de Alhucemas wird lediglich von einer kleinen Garnison militärisch genutzt und ist ansonsten nicht bewohnt. Der Turm einer ehemaligen Kirche ist weithin sichtbar. Auf den Inseln gibt es keinen Hafen, es ist nur ein Ankerplatz vorhanden. Weblinks Peñón de Alhucemas – Fotos + Fakten (englisch) Einzelnachweise
Peñón de Alhucemas

El peñón de Alhucemas (en árabe: صخرة الحسيمة) es un islote del Mediterráneo occidental, perteneciente a España y situado en la bahía homónima, a 700 metros de la costa de Marruecos y a 84 km del territorio español más próximo, Melilla. Integra, junto con dos islotes deshabitados (isla de Tierra e isla de Mar), situados a apenas 50 metros de la costa de Marruecos, y a 800 y 900 metros de distancia desde el peñón, las islas Alhucemas. Geografía Mide unos 170 metros de largo por 86 de ancho, cuenta con una extensión superficial aproximada de 0,015 km² y tiene una altitud máxima de 27 metros en su parte norte. La isla tiene unos 480 m de perímetro, y la mayor parte es en forma de acantilado. Está toda ella compuesta por edificios de diferentes épocas, restos de fortificaciones y baterías. Dispone de una iglesia, un faro, varias casas, un puerto y un fuerte con almacenes. También dispone de un aljibe, que periódicamente se rellena con agua traída en barco desde la península. Es el punto de amarre de varios cables submarinos unidos a Melilla, Ceuta y la península ibérica. Lo custodian de forma permanente fuerzas militares pertenecientes al Tercio "Gran Capitán" 1° de la Legión de Melilla. Unido a la isla principal mediante un pequeño puente se encuentra el diminuto islote llamado La Pulpera, que sirvió en tiempos de cementerio. Historia El peñón de Alhucemas fue entregado por el sultán saadí Muley Abdalá en 1560 a la Corona española (en tiempos de Felipe II) a cambio de la protección de las invasiones otomanas. Fue ocupado definitivamente en tiempos de Carlos II, el 28 de agosto de 1673, por una flota comandada por el marqués de Montesarchio, Andrés Dávalos. Llegó a contar con más de 300 habitantes que ejercían el comercio con la cercana cabila de Beni Urriaguel. Se convirtió en un penal de presos comunes, políticos y desterrados. En 1838 sufrió una sublevación de los presos políticos. En 1902 Francia reconoció la soberanía española del peñón. Con el fin de dotar a los habitantes de la isla de una hora de referencia, se erigió su torre con un reloj. La obra se debe al gobernador de la isla, el teniente coronel Mariano Arqués Chavarría, padre del escritor Enrique Arqués. Ostentó el mando en la plaza desde el 1 de noviembre de 1904 al 31 de mayo de 1907.​ Fue atacado en 1921 por Abd el-Krim durante la guerra del Rif. En 1922 las baterías cabileñas hundieron el vapor Juan de Juanes, que ejercía las funciones de correo con Melilla. Está situado todavía hoy a unos 150 metros al norte de la isla. En 1925 participó en el desembarco de Alhucemas como posición avanzada de combate, ya que tenía 24 piezas de artillería con obuses de 155 y cañones de 7,5 a fin de apoyar la operación, con independencia de la artillería móvil de las unidades de desembarco. Las islas Alhucemas llegaron a tener una población de 350 habitantes.​ Véase también Peñón de Vélez de la Gomera Islas Chafarinas Isla de Perejil Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre las islas Alhucemas. Islotes españoles. Alhucemas Vídeo del Ministerio de Defensa (26 de abril de 2013)
Peñón de Alhucemas

Le Peñón de Alhucemas (rocher d'Alhucemas ou rocher d'Al Hoceïma), encore appelé par les Rifains du nord du Maroc île de Nekkor, est une petite île méditerranéenne au large des côtes du Maroc, qui constitue une des quatre territoires de souveraineté espagnoles. Outre l'île elle-même, y sont rattachés deux îlots inoccupés : l'isla de Mar (« île de Mer ») et l'isla de Tierra (« île de Terre ») ; l'ensemble forme les îles Alhucemas. L'île est située à 800 m au large du Maroc, face à la ville d'Al Hoceïma (en espagnol Alhucemas, autrefois Villa Sanjurjo), à 155 km à l'est de Ceuta et 100 km à l'ouest de Melilla. Comme les autres plazas de soberanía, elle est revendiquée par le Maroc qui la considère comme étant occupée. Description Administrativement, l'île est rattachée à Melilla. Le Peñón de Alhucemas est un rocher long de 170 m, large de 85 m haut de 27 m, avec une superficie de 15 ha. Il est situé à 800 m de la côte et est occupée par un fort, quelques maisons et une église construits à différentes époques. L'île de Mer est un îlot plat, de 4 m de hauteur. L'île de Terre est une plateforme rocheuse haute de 11 m. Histoire La présence espagnole remonte à 1559 : plusieurs territoires furent concédés à l'Espagne par le sultan saadien Moulay Abdallah al-Ghalib Billah, en échange d'une assistance contre les armées turques. Le 28 août 1673, Charles II, roi d'Espagne, y envoya une garnison. La souveraineté espagnole a été permanente depuis lors. Les îles sont situées non loin des points d'atterrissage utilisés par la France et l'Espagne en 1925 pendant la Guerre du Rif. La souveraineté espagnole est contestée par le Maroc. Au début du siècle, le rocher était habité par près de 400 personnes (bagnards compris) et comptait de nombreux commerces. Proclamée colonie espagnole en 1885, son statut évoluera en 1956, ou l'île rejoindra les plazas de soberania Espagnoles. Aujourd'hui, le fort accueille quelque 350 militaires. Notes et références Voir aussi Bibliographie Mónica Ceberio, Ignacio Cembrero et Miguel González, « Des îlots et des rochers bien encombrants », Courrier international, no 1142,‎ 20 septembre 2012 (ISSN 1154-516X) Articles connexes Plazas de soberanía Îles Alhucemas - Isla de Mar - Isla de Tierra Portail des îles Portail de la mer Méditerranée Ceuta, Melilla et plazas de Soberanía
Peñón de Alhucemas

Il Peñón de Alhucemas (in berbero Tagzirt n Nekur), o Isolotto di Alhucemas, è una piccola isola del Mar Mediterraneo che costituisce un possedimento spagnolo a 300 m dalla costa marocchina nei pressi della città di al-Hoseyma (in spagnolo: Alhucemas). Il nome in spagnolo e in arabo significa Rocca di al-Ḥoseyma. L'isola, che è rivendicata dal Marocco a causa della sua appartenenza geografica all'Africa, è governata direttamente da Madrid ma non appartiene a nessuna delle regioni autonome spagnole. Ufficialmente si tratta di una plaza de soberanía en el Norte de África ed è abitata stabilmente da una guarnigione di una sessantina di militari appartenenti al Cuerpo de Regulares de Melilla. Geografia L'isolotto di Alhucemas è situato 155 km ad est di Ceuta e 100 km ad ovest di Melilla nella baia di Al Hoceima, a 4 km dalla città omonima. Assieme alle vicine Isole de Mar e de Tierra costituisce il minuscolo arcipelago delle Isole Alhucemas. Essa misura 170 m × 86 m, per una superficie totale di 0,015 km², e raggiunge i 15 metri di altezza sul livello del mare. L'isola ha i versanti alquanto dirupati e non è dotata di un porto, bensì di un modesto ancoraggio. Sull'isola si trovano delle fortificazioni con magazzini, alcune case, una chiesa e un faro. Storia Nel 1559 il sultano Abd Allah al-Ghalib cedette le isole Alhucemas a Filippo II di Spagna in cambio di assistenza nella lotta contro l'Impero ottomano. Il 28 agosto 1673 Andrea d'Avalos marchese di Montesarchio venne inviato da Madrid sul Peñón de Alhucemas con una squadra per stabilirvi una guarnigione. Da quel momento la presenza spagnola sull'isola non ha avuto interruzioni. Nel 1921 il Peñón de Alhucemas venne attaccato dalle truppe berbere di 'Abd al Krīm. Dal 1956, anno della cessazione del protettorato francese e spagnolo sul Marocco, Rabat rivendica la sovranità sull'isolotto, che tuttavia non è nominato espressamente nel testo dell'indipendenza marocchina. Al contrario, la Spagna fonda la propria sovranità sulla base del secolare possesso ininterrotto, al pari delle altre enclave spagnole in Nordafrica (Ceuta, Melilla, le isole Chafarinas e il Peñón de Vélez de la Gomera). Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Peñón de Alhucemas Collegamenti esterni Alhucemas, Peñón de-, su sapere.it, De Agostini. (CA) Peñón de Alhucemas, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana.
Peñón de Alhucemas

Het Peñón de Alhucemas (Riffijns: Ṭaẓruṭ n Nqur, Arabisch: Sakhrat Al Hoceima) is een van de Spaanse territoria in Noord-Afrika (de zogenaamde Plazas de soberanía), samen met de kustenclaves Ceuta en Melilla, het Peñón de Vélez de la Gomera de Islas Chafarinas, en het betwiste rotseiland Isla Perejil. Geografie Peñón de Alhucemas en de rotseilanden Isla de Mar en Isla de Tierra, westelijker gelegen, vormen samen de Alhucemas-eilanden. Ze liggen 300 meter van de kustlijn van de Marokkaanse stad Al Hoceima (ook Alhucema, ten tijde van de Spaanse kolonisatie vanaf 1925 enkele jaren Villa Sanjurjo genaamd) verwijderd, 155 kilometer ten oosten van Ceuta en 100 km ten westen van Melilla. De rots Peñón de Alhucemas is een klein eiland, 170 meter bij 86 meter groot, met een maximale hoogte van 27 meter boven zeeniveau. De rots wordt volledig ingenomen door een fort, verschillende huizen en een kerk. Geschiedenis De Spaanse soevereiniteit gaat terug tot 1559, toen het door sultan Muley Abdallah el Galib Billah aan Spanje werd gegeven als beloning voor de steun tegen de Ottomaanse legers. In 1673 zond Spanje een garnizoen naar het eiland, dat sedertdien permanent bezet bleef. Op dit ogenblik verblijft een zestigtal soldaten in het fort. Vlak bij het eiland ligt de landingsplaats van de Spaanse en Franse expeditietroepen tijdens de Rifoorlog van 1925. Tevens werd het ook gebruikt om van hieruit beschietingen uit te voeren op plaatsen zoals Ajdir, Azghar en Ait Hicham. De Riffijnse benaming voor dit eiland is Tazrut n N'kur (Rots van N'Kour). N'Kour is een oud rijk dat zetelde langs de baai van Al Hoceima. De Spaanse soevereiniteit over het Peñon wordt door Marokko betwist sinds de onafhankelijkheid van dat land in 1956. Het werd echter niet vermeld tussen de door Spanje overgedragen gebieden in de verdragen die de Marokkaanse onafhankelijkheid begeleidden. Galerij Zie ook Spaans-Marokko