Grădinile Agdal

Grădinile Agdal (sau Grădinile Aguedal) reprezintă o zonă mare de grădini și livezi istorice din Marrakesh, Maroc. Grădinile sunt situate la sud de kasbah-ul istoric al orașului și de palatul său regal. Împreună cu medina din Marrakesh și cu Grădinile Menara, Grădinile Agdal au fost înscrise de UNESCO pe lista Patrimoniului Mondial în 1985. Grădinile conțin câteva bazine de apă istorice, precum și câteva palate și pavilioane istorice, inclusiv Dar el-Hana și Dar al-Bayda. Etimologie Numele Agdal este un termen polisemantic derivat din limba tamazight (berberă), având semnificația de „pajiște împrejmuită cu ziduri” sau de pășune de vară pentru transhumanță. Același nume este utilizat și pentru parcuri și grădini similare împrejmuite cu ziduri din alte orașe istorice marocane, precum Fes, Meknès și Rabat. Istorie Perioada almohadă Tradiția creării de grădini la periferia orașului a început timpuriu, odată cu almoravizii care au fondat Marrakesh în 1070. Grădini, domenii și lacuri artificiale multiple au fost înființate în diverse situri din afara zidurilor orașului, fiind adesea numite buḥā'ir — la singular buḥayra —, un cuvânt arab care înseamnă „mare mică”, probabil cu referire la lacurile artificiale și la bazinele mari de apă. Situl pe care s-a aflat mai târziu kasbah-ul almohad, de exemplu, era deja ocupat de o grădină-livadă numită Jnan as-Saliḥa. Actualele Grădini Agdal au fost însă înființate inițial de almohazi. Cel mai mare bazin de acumulare al grădinilor, cunoscut astăzi sub numele de bazinul Dar al-Hana, se consideră că datează din timpul acestei creații originale, din perioada domniei lui Abu Yaqub Yusuf I⁠(d) (care a guvernat între 1163 și 1184). Cercetătorii au opinii diferite cu privire la faptul dacă celălalt bazin principal, cunoscut sub numele de al-Gharsiyya, datează din aceeași perioadă sau din perioada alauită. Grădinile au fost proiectate de Ahmad ibn Muhammad ibn Milhan, un inginer din al-Andalus și de origine berberă, care s-a îmbogățit datorită favorurilor sultanului în urma proiectelor sale de succes. În această perioadă, grădinile erau cunoscute inițial sub numele de al-Buḥayra (acest nume arab a fost generalizat și aplicat și altor grădini) sau ca al-Bustan (un cuvânt de origine persană care înseamnă „grădină”). La sfârșitul secolului al XII-lea, succesorul lui Abu Yaqub Yusuf, Yaqub al-Mansur⁠(d), a construit kasbahul și noile palate regale ale dinastiei sale în partea de sud a orașului. Poarta sa sudică, Bab al-Bustan, a fost numită astfel deoarece ducea spre grădinile din sudul orașului. Un studiu recent realizat de cercetători spanioli folosește indicii topografice și arheologice pentru a susține că zidurile kasbah-ului și zidurile grădinilor Agdal nu erau legate inițial între ele așa cum sunt astăzi, ci exista un spațiu deschis între ele. Istoricul Gaston Deverdun citează de asemenea surse istorice care indică faptul că zidurile nu erau conectate la kasbah nici în timpul perioadei saadite ulterioare. Studiul spaniol sugerează că incinta originală avea un profil patrulater ușor neregulat, corespunzător secțiunii mijlocii a incintei actuale a grădinilor Agdal. Această secțiune este vizibilă astăzi printr-o porțiune a zidului vestic care rulează într-o direcție ce nu este paralelă cu zidul estic. În această incintă originală, Dar al-Hana (așa cum este cunoscut astăzi) ar fi fost situat adiacent zidului sudic al grădinilor, ușor în amonte față de restul grădinilor. Același studiu spaniol a susținut că dispunerea generală a complexului Dar al-Hana, cu bazinul de acumulare și pavilionul său rezidențial situate pe axa sa mijlocie spre sud, datează din timpul proiectului almohad original. Ansamblul forma propriul său spațiu împrejmuit cu ziduri în cadrul grădinilor mai mari. Acesta era dispus după un plan simetric, aliniat cu axa nord-sud a grădinilor, care la rândul ei era aliniată cu kasbah-ul regal la nord. Canalul principal de apă care alimenta grădinile intra, de asemenea, în bazinul de acumulare dinspre sud pe această aceeași axă, trecând probabil prin palatul rezidențial. Din acest complex almohad original, doar imensul bazin de apă în sine a supraviețuit până în prezent, datorită solidității sale, deși a fost reparat de mai multe ori. Perioada saadită Pentru restul istoriei lor, grădinile au trecut printr-un ciclu de declin și reînnoire. Când erau neglijate, grădinile secau rapid și erau predispuse la deșertificare. În perioadele de reînnoire, conducătorii ulteriori au fost nevoiți să replanteze grădinile și să curețe sedimentele din bazinele de acumulare și din canale. După înfrângerea almohazilor în secolul al XIII-lea, Marrakesh a încetat să mai fie capitală, iar grădinile au cunoscut o primă perioadă de declin. Abia sub dinastia saadită, în secolul al XVI-lea, capitala a revenit în oraș, iar kasbahul, împreună cu grădinile, au fost restaurate și reamenajate. În această perioadă, grădinile au devenit cunoscute sub numele de Rawd al-Masarra (în română Grădina Fericirii). Primele lucrări de restaurare, care au vizat în principal reabilitarea sistemului de alimentare cu apă, au fost realizate de sultanul Abdallah al-Ghalib⁠(d), iar lucrările ulterioare au fost continuate de Ahmad al-Mansur⁠(d). Amândoi au lucrat de asemenea la reconstruirea kasbah-ului orașului la nord. Sursele istorice menționează de asemenea că grădinile Al-Masarra erau deschise publicului și tuturor cetățenilor orașului, o tradiție care continuă până în prezent. Pavilionul de plăcere Dar al-Hana, construit pe latura de sud a celui mai mare bazin de acumulare, este de asemenea menționat clar și descris pentru prima dată în sursele istorice din perioada saadită. Conform acestor surse, palatul a fost cel mai probabil complet reconstruit de Abdallah al-Ghalib și apoi din nou de Ahmad al-Mansur. Palatul construit de Al-Mansur, din care au rămas puține vestigii arheologice, acoperea o zonă rectangulară mare și avea două niveluri în unele părți. Planul său era dominat de o curte centrală cu un bazin rectangular lung pe axa sa nord-sud. În centrul acestui bazin se afla o platformă de marmură cu un bazin pătrat mai mic, ce avea sculpturi de leoparzi în cele patru colțuri și o coloană în centru, surmontată de sculptura unui leu prin care țâșnea apa ca o fântână arteziană. Proiectul său monumental de tip riad era similar în unele privințe cu cel al mai faimosului Palat El Badi din kasbah și este numit în sursele istorice drept una dintre marile opere ale lui Al-Mansur. La fel ca El Badi, și acesta era foarte opulent și a fost de asemenea prădat ulterior de sultanul Moulai Ismail. Ahmad al-Mansur pare, de asemenea, să fi consolidat bazinul de acumulare prin înconjurarea acestuia cu ziduri exterioare mai groase, ceea ce a înălțat totodată și aleea de pe marginea sa. Perioada alauită Grădinile au trecut printr-o altă perioadă de declin relativ după căderea saadiților, dar au fost totuși parțial întreținute și folosite ca spațiu de recreere de primii sultani alauiți (secolele al XVII-lea și al XVIII-lea). O primă restaurare a fost realizată de Mohammed ben Abdallah⁠(d) (vicerege în Marrakesh după 1747, sultan între 1757 și 1790). Mohammed ben Abdallah a fost responsabil de reconstruirea palatului regal din kasbah și de extinderea acestuia spre sud, aducându-l mai aproape de Agdal. Qubbat as-Suwayra („Pavilionul Essaouira”), care se află astăzi la marginea sudică a Marelui Mechouar și la marginea nordică a Agdalului, datează din această perioadă. Un studiu recent realizat de cercetători spanioli sugerează că în această perioadă Agdalul a fost, la rândul său, extins spre nord, iar zidurile sale au fost unite cu zidurile kasbah-ului, așa cum sunt și astăzi. Palatul Dar al-Bayda, care se află în această extindere nordică a grădinilor, a fost de asemenea construit inițial tot de Mohammed ben Abdallah. Sultanul Abd al-Rahman⁠(d) (care a guvernat între 1822 și 1859) a fost însă cel care a început în cele din urmă replantarea și restaurarea completă a grădinilor în secolul al XIX-lea. Lucrarea a fost finalizată de succesorul său, Mohammed al IV-lea (care a guvernat între 1859 și 1873). Tot în secolul al XIX-lea, numele Agdal a început să fie folosit atât pentru aceste grădini, cât și pentru zone similare de livezi din alte orașe. Pentru a reabilita sistemul de alimentare cu apă, Abd ar-Rahman a trebuit să negocieze cu triburile berbere locale din apropierea munților pentru a reda controlul vechilor surse de apă guvernului central. Lucrările au necesitat, de asemenea, curățarea mâlului care se acumulase în bazinele de acumulare abandonate și au impus chiar și evacuarea unui sat care ajunsese să ocupe bazinul Dar al-Hana. Replantarea copacilor a durat mulți ani, începând de la extremitatea nordică și avansând spre sud. Prezența sau vestigiile altor ziduri interne în cadrul Agdalului de astăzi ar putea corespunde diferitelor faze de restaurare și extindere din această perioadă. Mohammed al IV-lea, la rândul său, a extins incinta Agdalului mai departe spre sud, creând secțiunea Agdal Barrani care se întinde la sud de Dar al-Hana, finalizând astfel conturul actual al Agdalului. Zidurile exterioare vestice ale Agdalului au fost de asemenea parțial reconstruite în timpul său, în urma unui atac al tribului Rehamna, căruia sultanul i-a ordonat ulterior să repare daunele. În același timp, pe perimetrul vestic al Agdalului a fost adăugat un mic fort de tip bastion, cunoscut sub numele de Sqallat al-Mrabit, pentru a ajuta la apărarea acestuia în viitor. În anii 1862-1863, Mohammed a construit de asemenea un nou chioșc de agrement în mijlocul Jnan ar-Redwan, zona de grădină din colțul de nord-vest al incintei. Palatul Dar al-Bayda, care a fost început mai devreme, a fost extins și finalizat în forma sa actuală de sultanul Moulai Hassan (care a guvernat între 1873 și 1894) după anul 1883. Moulai Hassan, care a fost interesat de introducerea noilor tehnologii moderne în regatul său, a adăugat de asemenea mai multe clădiri industriale în cadrul domeniilor grădinii. Pavilionul actual al palatului Dar al-Hana a fost de asemenea reconstruit la un moment dat la mijlocul secolului al XIX-lea, la o scară mai mică decât palatul anterior al lui Ahmad al-Mansur. Sursele de la începutul secolului al XX-lea menționează însă că acesta a fost lăsat neterminat, iar structura a căzut în scurt timp din nou în ruine. Acesta a fost reconstruit, reproiectat și parțial extins de arhitectul francez André Paccard (care a lucrat pentru regele Hassan al II-lea) în anii 1970 sau 1980, ceea ce a dus la structura actuală aflată pe acest sit. Descriere Geografie Grădinile acoperă 340 de hectare (3,4 km²) și se întind pe aproximativ 3 kilometri, fiind înconjurate de un zid lung de 9 kilometri. Amplasarea sa în sudul orașului, pe o pantă ușoară ce urcă spre munți, i-a permis să profite de apele care veneau direct în oraș, precum și să ajute la protejarea rețelei de alimentare cu apă a orașului prin includerea acesteia în interiorul zidurilor Agdalului. Peisajul altfel plan a permis o plantare ușoară și o dispunere regulată a parcelelor. Botanică Grădinile regale marocane, precum Agdal, au fost concepute în principal cu un scop agricol productiv. Deși nu au existat multe investigații arheologice ample asupra Agdalului, textele istorice oferă unele informații despre ceea ce se planta aici și în alte grădini, cum ar fi Menara. Acestea indică faptul că, încă de la începuturile sale, Agdalul a fost plantat cu tipuri similare de copaci și culturi, majoritatea fiind pomi fructiferi și măslini. În perioada almohazilor au sosit pentru prima dată în Maroc lămâiul și portocalul, din Asia. De asemenea, au fost plantate vițe-de-vie, iar vinul a fost consumat de-a lungul istoriei la unele festivități regale, în ciuda caracterului său tabu, deși producția de vin din regiune era concentrată mai la sud, de-a lungul râului Neffis. În secolele următoare, se menționează că în grădini au fost cultivate diverse culturi. Pe lângă măslini (cea mai răspândită cultură), lămâi, portocali și viță-de-vie, alte culturi includeau: rodierul, socul, mirtul, trandafirii, iasomia, caisul și piersicul. Un recensământ al grădinilor din 1916, din timpul administrației coloniale franceze, a numărat 29 227 de măslini, 9851 de portocali și 11 717 alți pomi fructiferi, inclusiv rodieri, pentru un total de 50 795 de copaci. Acest număr este în esență reprezentativ pentru grădinile actuale. Culturile și copacii sunt plantați în zone diferite, în funcție de necesitățile lor de apă. Sistemul de irigații În trecut, apa pentru grădini era asigurată de o rețea de canale subterane și șanțuri, cunoscute sub numele de khettara⁠(d), care aduceau apa din munții Atlasul Înalt, de la mulți kilometri depărtare, în special din bazinul râului Ourika situat la sud. De asemenea, apa era deviată din râuri prin construirea de baraje și canale de suprafață. Bazinele enorme de apă din interiorul grădinii serveau ca rezervoare din care apa putea fi redistribuită în zona înconjurătoare printr-o rețea de șanțuri. Bazinele acumulau, de asemenea, apa pentru ca aprovizionarea să poată fi garantată pe tot parcursul anului, inclusiv în timpul iernii. Cel mai mare bazin, cel de la Dar al-Hana, are o formă dreptunghiulară regulată, măsurând 208 pe 181 de metri, cu o capacitate de 83 000 de metri cubi. Este construit din pământ bătătorit amestecat cu var și pietriș. Al doilea rezervor ca mărime, al-Gharsiyya, are o formă patrulateră puțin mai neregulată și prezintă o insulă pătrată în centru. În vremurile moderne, însă, pe măsură ce nevoile de apă ale orașului au crescut, o khettara modernă, cu un debit de curgere mult mai mare, a fost săpată în anii 1932-1933 pentru a uda Agdalul. Cu toate acestea, nici chiar această nouă khettara nu a fost suficientă, iar o mare parte din apă era în continuare necesară pentru orașul aflat în dezvoltare, astfel că, în secolul al XX-lea, apa pentru grădini și pentru oraș a început să fie extrasă direct din pânza freatică din zona orașului. Clădiri și pavilioane Dar al-Hana Dar al-Hana, un pavilion somptuos, se află pe latura sudică a celui mai mare și mai vechi bazin al Agdalului. Clădirea și bazinul erau înconjurate de propriul zid de incintă dreptunghiular, cu o poartă principală la nord, aliniată cu axa principală nord-sud a grădinilor care pornea de la kasbah-ul orașului. Această poartă de nord include un foișor de observație (menzeh) ridicat deasupra ei. Pe lângă acest pavilion rezidențial, în apropiere se află alte câteva structuri istorice care făceau parte din ansamblu. Chiar lângă clădire, pe latura sa estică, se găsește o remiză pentru bărci legată direct de bazin. Grajdurile sultanului erau găzduite într-o clădire aflată la scurtă distanță spre sud-vest, formată din nouă săli boltite lungi, compartimentate prin șiruri de arcade. Pe marginea estică a bazinului se văd vestigiile unui pavilion mult mai mic, datând din perioada saadiană, care probabil că privea cândva spre o construcție similară aflată pe latura vestică. În colțul de nord-vest al incintei se află un depozit folosit în trecut pentru muniții, iar imediat la est de acesta sunt ruinele unei mori acționate de animale. Pavilionul rezidențial în sine este construit probabil pe locul fostului palat saadian al lui Ahmad al-Mansur, unele vestigii minore ale acestuia din urmă fiind integrate în clădirea de astăzi. După Al-Mansur, palatul a fost reconstruit în secolul al XIX-lea de alauiți, dar la o scară mult mai mică. În timp ce palatul saadian avea un plan dreptunghiular mare care se extindea spre sud dincolo de perimetrul zidului de incintă ce înconjura bazinul, palatul din secolul al XIX-lea a păstrat doar extremitatea nordică a acestuia, formând o clădire dreptunghiulară mică care trebuia să aibă două etaje, dar al cărei etaj al doilea nu a fost niciodată finalizat. La rândul său, acesta a căzut în ruină în secolul al XX-lea, până când, în anii 1970 sau 1980, regele Hassan al II-lea a cerut unui arhitect francez, André Paccard, să reconstruiască pavilionul. Structura din secolul al XX-lea, care există și astăzi, a șters cea mai mare parte din fosta structură, dar a păstrat o parte din planul acesteia și a extins-o spre nord, mai aproape de marginea bazinului. Noua structură, construită din beton, a fost de asemenea mai înaltă, crescând înălțimea zidurilor, dar păstrând unele urme ale unui zid zimțat anterior, care ar putea data chiar din perioada palatului construit de Abdallah al-Ghalib în secolul al XVI-lea. Cu toate acestea, chiar și clădirea lui Paccard a fost lăsată neterminată. Sultanul Mohammed al IV-lea a murit în bazin când barca sa cu aburi s-a răsturnat acolo, în 1873. Dar al-Bayda Dar al-Bayda, principalul palat din interiorul grădinilor, cuprinde un complex de structuri aflate în interiorul propriului zid de incintă. Structura principală a palatului din secolul al XVIII-lea, care a fost extinsă ulterior de Moulay Hassan la sfârșitul secolului al XIX-lea, constă în trei curți interioare dispuse de la nord la sud, fiecare având un plan diferit. Curțile de nord și de sud au forme dreptunghiulare. Cea de nord avea inițial un bazin de apă pătrat în centru, în timp ce cea de sud avea o fântână centrală în formă de stea. Curtea centrală, mai mare, aflată între ele, are un plan pătrat. Inițial, și aceasta avea un bazin de apă central, însă elementele sale cele mai distinctive sunt cele două pavilioane-turn pătrate care se înalță din colțurile sale vestice, fiecare fiind acoperit cu țigle verzi în formă piramidală, și un chioșc mare cu opt laturi situat la mijloc, între ele. Acest chioșc, Qubbat al-Ghana'im, se ridică sub forma unei cupole ascuțite cu opt laturi și este înconjurat la nivelul solului de un portic sau o galerie circulară. În secolul al XX-lea, întregul palat a fost transformat pentru a fi folosit ca spital militar. La un moment dat, pe latura vestică a palatului a fost adăugată și o curte dreptunghiulară mare, iar alte camere și structuri au fost adăugate succesiv mai târziu în cursul secolului al XX-lea. Note Lectură suplimentară Navarro, Julio; Garrido, Fidel; Almela, Íñigo (2017). „The Agdal of Marrakesh (Twelfth to Twentieth Centuries): An Agricultural Space for Caliphs and Sultans. Part 1: History (Agdalul din Marrakech (secolele al XII-lea până la al XX-lea): Un spațiu agricol pentru califi și sultani. Partea 1: Istorie)”. Muqarnas (în engleză). 34 (1): 23–42. Navarro, Julio; Garrido, Fidel; Almela, Íñigo (2018). „The Agdal of Marrakesh (Twelfth to Twentieth Centuries): An Agricultural Space for Caliphs and Sultans. Part II: Hydraulics, Architecture, and Agriculture (Agdalul din Marrakech (secolele al XII-lea până la al XX-lea): Un spațiu agricol pentru califi și sultani. Partea a II-a: Hidraulică, arhitectură și agricultură)”. Muqarnas (în engleză). 35 (1): 1–64. Legături externe Materiale media legate de Grădinile Agdal la Wikimedia Commons