NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kościół św. Mikołaja w Peraście

Kościół św. Mikołaja (serbsko-chorw. Sveti Nikola) – kościół (parafialny) w mieście Perast nad Zatoką Kotorską w Czarnogórze. Usytuowany w centralnej części miasta, przy jego głównym placu. Obecny kościół, jednonawowy, z apsydą skierowaną ku południowemu wschodowi, został zbudowany w 1616 r. na miejscu starszego, pochodzącego z 1564 r. Skromne wnętrze nakryte jest płaskim, drewnianym stropem i posiada kamienną kazalnicę. W świątyni znajdują się stare organy – być może nawet z czasów budowy kościoła, gdyż pierwsza wzmianka o nich, dotycząca naprawy instrumentu, pochodzi z 1699 r. W 1740 r. mieszkańcy Perastu położyli po jego północno-wschodniej stronie kamień węgielny pod budowę nowego kościoła, którego projekt wykonał znany wenecki architekt Giuseppe Beati. Miała to być duża, trójnawowa bazylika, a jej koszty miały sięgnąć (według tradycji) ogromnej sumy 50 tys. złotych dukatów (tj. blisko 180 kg czystego złota). Budowa przeciągała się: powstało jedynie obszerne prezbiterium z zakrystiami, a dalsze prace przerwały w 1800 r. wojny napoleońskie. Ostatnim wybudowanym elementem zespołu jest wysoka na 55 m, siedmiokondygnacyjna dzwonnica – najwyższa na całym wschodnim wybrzeżu Adriatyku. Wzniósł ją z końcem XVII w. dalmatyński budowniczy Ivan Škarpa z wyspy Hvar. Pomimo iż dzwonnica powstała w okresie pełnego rozwoju sztuki barokowej, dominują w niej style romański i renesansowy. Wielki dzwon z 1713 r. upamiętnia pochodzących z Perastu arcybiskupów Baru, Andriję i Vićenco Zmajevićów. Dwa mniejsze dodano w roku 1797. Zegar na dzwonnicy pochodzi z Wenecji i został zainstalowany w 1730 r. Dzisiaj w prezbiterium i zakrystii znajduje się biblioteka z bogatym księgozbiorem oraz skarbiec, gromadzący m.in. cenne sprzęty i szaty liturgiczne, ofiarowane świątyni przez tutejszych kapitanów w przeciągu XVI i XVII w. Wyróżnia się tu kolekcja malowideł Tripo Kokolji (1661-1713), sławnego malarza tworzącego głównie w Peraście. Na zachodniej ścianie świątyni znajduje się tablica z tekstem wyrytym w narodowym języku, przypominającym zwycięstwo wojsk Perastu w obronie miasta nad znacznie liczniejszą armią turecką dnia 15 maja 1654 r. Na pamiątkę tego wydarzenia do dziś, corocznie 15 maja, odbywa się tzw. „Rzucanie koguta” – święto, które ma symbolizować ducha waleczności i mądrości, jakim wówczas wykazali się mieszkańcy miasta. Na placu przed kościołem, od strony morza, znajdują się popiersia trzech wybitnych mieszkańców miasta: Matiji Zmajevića (1680-1735), Marka Martinovića (1663-1716) i wspomnianego wyżej Tripo Kokolji. Bibliografia Ćirlić Branko: Przewodnik po Jugosławii, wyd. III, wyd. Sport i Turystyka, Warszawa 1989, ISBN 83-217-2277-6; Firlej-Adamczak Katarzyna, Adamczak Sławomir i in.: Czarnogóra, seria: Pascal Lajt, Wydawnictwo Pascal, Bielsko-Biała 2015, ISBN 978-83-7642-459-0; Wybrzeże Dalmacji i Czarnogóry. Le Guide vert Michelin, MagdalenaM. Suchy-Polańska (red.), ŁukaszŁ. Malinowski (oprac.), Gliwice: Wyd. Helion, 2012, ISBN 978-83-246-4387-5, OCLC 833905039 . Martinović Jovan: Boka Kotorska, Izdavački Zavod „Jugoslavija”, Beograd 1964, b. ISBN (edycja ang.). Strona poświęcona Perastowi (jęz. ang.).
Cetinje Royal Palace

The Cetinje Royal Palace (Serbian: Краљевски двор Цетиње) is located in Cetinje, Montenegro, and for more than 50 years served as the seat of the Montenegrin Royal family. In 1926, it became a museum and from 1980, it was one of the departments in the National Museum of Montenegro. History The small palace was built from 1863 to 1867 as a permanent residence for Darinka, Princess of Montenegro, widow of Danilo I of Montenegro, and their infant daughter, Princess Olga. It was built in a simple style typical of Cetinje houses with certain elements of neoclassicism. The interiors were designed in style of Historicism and Art Nouveau. Architects and engineers alternate - the Austrian Wolfgang Pakler, the Italian E. Sale, Marko Đukanović and Andrija Radović (the first Montenegrin architects). According to a report by the Russian consul in Dubrovnik, the construction of their palace was quite costly (up to that point 110,000 Austrian guldens), and to satisfy their whims, its completion was financed with funds from grain aid Russia had sent to Montenegro, later sold by Prince Nicholas and his father Mirko. After their exile from Montenegro to Venice in 1867, the palace became home of King Nicholas I, his wife Queen Milena and their growing family. After Darinka's exile from Montenegro to Venice in 1867, the palace became home of her nephew, Nicholas I of Montenegro, his wife Milena of Montenegro and their growing family. The court was partially redecorated and extended on several occasions, and the final adaptation took place in 1910 for the proclamation of the Kingdom of Montenegro with the architect Fernando Balak. In the entrance hall are exposed the Montenegrin crown jewels, which are the most popular exhibition of the National Museum of Montenegro. The Royal Garden was built in 1870 as a pine alley. The Gardens were refurbished in 1971. There are many flower beds with crocuses, geraniums, tulips and rose and jasmine bushes. In the back of garden there is a cedar grove with dominant villa with a small summer-house, which served as a guest house for foreign royal visitors. See also Petrović-Njegoš dynasty References
Palacio del Rey Nikola

Palacio del Rey Nikola se encuentra en Cetiña, Montenegro,​ y durante más de cincuenta años sirvió como sede de la familia real de Montenegro. En 1926 se convirtió en un museo, a partir de 1980 fue uno de los departamentos del Museo Nacional de Montenegro. El palacete fue construido desde 1863 hasta 1867 en un estilo sencillo y típico de las casas de Cetiña con ciertos elementos del neoclasicismo. Los interiores fueron diseñados en estilo del historicismo (arte) y Art Nouveau. Véase también Museología Museografía Museos Referencias
Palais royal de Cetinje

Le Palais royal de Cetinje est situé à Cetinje, au Monténégro. Il a été pendant plus de cinquante ans le siège de la famille royale monténégrine. Devenu musée en 1926, il constitue depuis 1980 l'un des départements du Musée national du Monténégro. Histoire et description Le petit palais a été construit de 1863 à 1867 dans un style simple typique des maisons de Cetinje, avec certains éléments du néoclassicisme. Les intérieurs ont été conçus dans le style de l'historicisme et de l'Art nouveau. Dans le hall d'entrée sont exposés les joyaux de la couronne monténégrine, qui constituent l'exposition la plus populaire du Musée national du Monténégro. Jardins Le Jardin royal a été aménagé en 1870 sous la forme d'une allée de pins. Les jardins ont été rénovés en 1971. De nombreux parterres présentent une variété de fleurs : crocus, géraniums, tulipes, rosiers, jasmins… Au fond du jardin, il y a un bosquet de cèdres avec une villa dominante avec une petite maison d'été, qui servait de maison d'hôtes pour les visiteurs étrangers. Articles connexes Dynastie Petrović-Njegoš Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Cetinje Royal Palace » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du Monténégro
Palazzo di Re Nicola

Il palazzo di Re Nicola (in montenegrino dvorač kralja Nikole, dворац kраља Николе) è un edificio situato a Cettigne. Residenza ufficiale della famiglia reale montenegrina dal 1867 al 1916, ospita al suo interno un museo che forma, assieme ad altri tre dipartimenti, il Museo nazionale del Montenegro. Storia Il palazzo venne costruito tra il 1863 e il 1867 secondo il tipico stile delle case di Cettigne con l'aggiunta di alcuni elementi neoclassici. Originariamente il palazzo fu realizzato con l'intento di farne la residenza di Darinka Kvekić, vedova del defunto principe Danilo I, e di sua figlia. Tuttavia, con la partenza dal paese della donna, il palazzo divenne la nuova casa del principe Nicola e della sua famiglia, che prima d'allora risiedevano nella Bilijarda. Nel 1910 il palazzo subì alcuni importanti interventi che gli conferirono l'aspetto attuale. Nel 1926 divenne sede di un museo storico che, tuttavia, venne saccheggiato durante la seconda guerra mondiale. Nel 1980 il Museo del re Nicola venne incluso all'interno del più ampio Museo nazionale del Montenegro. All'interno del museo sono custoditi alcune collezioni di armi da fuoco, gioielli, bandiere di guerra, francobolli e medaglie legate alla casata dei Petrović-Njegoš e alla storia del Montenegro. Un'altra sezione del palazzo è invece occupata dagli appartamenti reali arredati e ammobiliati con cimeli originari. Note Voci correlate Nicola I del Montenegro Cettigne Petrović-Njegoš Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su palazzo di Re Nicola Collegamenti esterni Sito ufficiale, su narodnimuzej.me.
Королевский дворец (Цетине)

Королевский дворец (черног. Краљевски дворац, Kraljevski dvorać), также дворец короля Николы (черног. дворац kраља Николе, dvorač kralja Nikole) — представительское здание в Цетине, столице Черногории, некогда дом короля Николы I. На протяжении более чем 50 лет дворец был главной резиденцией черногорской королевской семьи. История Здание было построено в 1863—1867 годах в типичном для Цетине стиле, но с некоторыми элементами неоклассицизма. Вначале дворец выглядел как обычный двухэтажный дом с террасой, но в 1871 году к нему пристроили еще два флигеля. В 1870 году на землях вокруг был разбит парк, в глубине которого был возведен гостевой домик. Интерьеры были выполнены в стилях историзма, бидермайера и (позднее) модерна. Стены покрыты шелковой тканью и украшены картинами. Паркетный пол покрыт коврами, а потолки украшены гипсовыми консолями. В 1926 году здесь открылся музей, позднее ставший филиалом Национального музея Черногории. В собрании представлены коллекции трофейного и парадного оружия, флагов, военных наград, портреты членов королевской семьи и представителей других правящих династий Европы. Также здесь есть библиотека, занимающая четыре зала, где насчитывается до 10 000 редких книг, включая ценные антикварные издания — фолианты с автографами и первые черногорские печатные издания. В холле музея выставлены королевские регалии Черногории. Галерея Примечания Ссылки Muzej kralja Nikole — Narodni muzej Crne Gore (черногор.) См. также Голубой дворец — ещё одна королевская резиденция в Цетине.
Палата краља Николе

Палата краља Николе или краљевски двор Цетиње се налази на Цетињу у Црној Гори и више од педесет године је служио као седиште српско–црногорске краљевске породице. Године 1926. постаје музеј, а од 1980. једно од одељења Владиног дома на Цетињу. Историја Мала палата је грађена од 1863. до 1867. године у једноставном стилу типичном за цетињске куће са одређеним елементима неокласицизма. Ентеријер је дизајниран у стилу историцизма и арт нува. У улазном холу су изложени црногорски крунски драгуљи, који су најпопуларнија изложба Владиног дома на Цетињу. Краљевска башта је саграђена 1870. године као алеја борова. Вртови су обновљени 1971. године. Садрже цветне леје са крокусима, геранијумима, лалама и грмовима ружа и јасмина. У задњем делу баште се налази гај кедровине са доминантном вилом са малим летњиковцем који је служио као пансион за стране посетиоце. Види још Петровићи Његоши Референце
Kungliga palatset i Cetinje

Kungliga palatset i Cetinje är ett palats i Cetinje i Montenegro. Det var kungligt residens mellan 1867 och 1918. Byggnaden uppfördes 1863-67 som änkebostad åt änkefurstinnan Darinka. När Darinka flyttade utomlands år 1867 blev palatset bostad åt monarken och hans familj, och fortsatte vara det fram till att kungariket Montenegro avskaffades år 1918. Galleri Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Kungliga palatset i Cetinje.﻿
Доклеа

Доклеа, преминало в Дукля, е античния град на територията на Черна гора по името на който възниква названието на първото средновековно държавно образувание на южните славяни по тези места. От антична Доклеа са се запазили до днешно време останки от градския ѝ център. Доклеа е важен административен и културен център по римско време. Неговият план е типичен за римските градове от 1 век пр.н.е. Освен паметниците от римската епоха, в археологическия обект са открити два некропола, две християнски църкви от 5 и 6 век и една по-малка кръстовидна църква от 9 век. Източници Античен град Доклеа Вижте също Зета
Duklja (ciudad)

Duklja, (también Dioclea o Diocleia) fue una ciudad de Doclea, en la actual Montenegro, que se encontraba situada a tres kilómetros de la actual capital montenegrina, Podgorica. Historia Duklja era el asentamiento más grande de una de las tribus ilirias denominada Docleatae. Fundada en el primer decenio del siglo I en un territorio que había sido ocupado en torno al año 35 a. C. por Augusto,​ la ciudad se adaptó al agreste terreno en su ubicación. Entonces contaba con una población en torno a los 10000 habitantes, una densidad relativamente alta en relación con los 10 km de radio que tenía en ese momento. Su desarrollo contó con una óptima ubicación geográfica, un clima favorable, una posición defensiva muy importante y unas condiciones económicas positivas. Bajo el Imperio Romano Tras la división administrativa del Imperio romano en 297, Diocleia se convirtió en capital de la recién creada provincia de Praevalitana. En los siglos IV y V padeció las invasiones bárbaras de los ostrogodos y en 518 un terremoto la destruyó. Reedificada posteriormente por los eslavos emigrados posteriormente, poco a poco perdió su antiguo carácter. En el siglo X las numerosas invasiones desembocaron en su ruina. En 1077 el papa Gregorio VII reconoció la independencia del principado de Duklja, manteniéndose tributarios del Imperio bizantino. En el siglo XII el territorio montenegrino fue anexionado por el rey serbio Stefan Nemanja, convirtiendo a los habitantes católicos a la Iglesia Ortodoxa. Duklja recuperó su autonomía tras la caída del reino serbio a mediados del siglo XIV, dentro del Principado de Zeta, gobernado por la dinastía montenegrina de los Balsic desde 1356. En el siglo XV, los turcos derrotaron y subyugaron la zona que no recuperó su independencia hasta la derrota del Imperio otomano en 1918 en la I Guerra Mundial. En ese año, el rey serbio Petar Karadjordjevic ocupó Montenegro que llegó a formar parte de Yugoslavia en 1920. Personajes famosos Diocleciano. Stefan Nemanja. Referencias Enlaces externos Culture of Podgorica: The town of Duklja, in Montenegrin Montenegrin Heritage: Ancient Doclea, in English «Localización». Consultado el 27 de octubre de 2010.
Doclea

Doclea (latinsko Dioclea, tudi Diocleia, grško Διοκλεις [Diokleis], črnogorsko Дукља [Duklja]), zgodovinsko naselje ilirskega plemena Dokleatov, ki je ležalo na izlivu reke Zete v Moračo, približno tri kilometre severno od sedanjega črnogorskega glavnega mesta Podgorice. Duklja je bila glavno mesto države Duklje. Zgodovina Duklja je bila največje naselje Dokleatov. Ustanovljena je bila v prvem desetletju prvega stoletja našega štetja. Spadala je med velika mesta, saj je štela 8.000-10.000 prebivalcev. Relativno velika gostota prebivalstva na površini s polmerom nekaj več kot deset kilometrov je bila posledica ugodnega geografskega položaja, primernih klimatskih pogojev, pozitivnih gospodarskih tokov in dobrega obrambnega položaja, ki je bil v tistem času še kako pomemben. Po novi upravni delitvi Rimskega cesarstva leta 297 je postala glavno mesto novoustanovljene province Prevalitanije (latinsko: Praevalitana ali Prevalis). V 4. in 5. stoletju so jo osvojila barbarska plemena in je začela izgubljati svojo moč. Na začetku 5. stoletja so jo opustošili Ostrogoti, leta 518 pa jo je porušil močan potres. Ko si je opomogla, so jo leta 620 ponovno opustošili, tokrat Slovani, ki so se priselili v njeno okolico. Po tem opustošenju je dokončno izgubila svoj antični značaj. Po uvedbi krščanstva je postala sedež škofije. Arheoška odkritja Duklja je bila kljub svojemu pomenu že v 10. stoletju popolnoma porušena. V dosedanjnih arheoloških izkopavanjih so odkrili obrambni zid, javni trg (forum), temelje več krščanskih bazilik, pokopališče, več raznih kipov in plošč z napisi in druge predmete. Glej tudi Prevalitanija Sklici Zunanje povezave Antički grad Doclea Karta antičnega Balkana
Bukumirsko jezero

Bukumirsko jezero (cyr. Букумирско језеро) – jezioro polodowcowe w Czarnogórze. Charakterystyka Jest położone w gminie Podgorica, na wysokości 1440 m n.p.m. Jego powierzchnia wynosi 1982 m². Jego wymiary to: długość – 210 metrów, szerokość – 130 metrów, a głębokość maksymalna to 16 m. Długość linii brzegowej wynosi 585 m. Galeria zdjęć Przypisy
Букумирско језеро

Букумирско језеро је ледничко језеро у Кучкој крајини, у источном делу Црне Горе. Захвата површину од 19.320 m². Дуго је 210 м, широко 130 м, а дубоко до 16,8 м. Дужина језерске обале износи 585 м. Лежи у северном подножју планине Жијово, на моренској пречаги између Торача, Загона и Ђебезе на, висини од 1448 м. Недалеко је од изворишних делова Веруше. Водом се пуни путем падавина, отапањем снега и из повремених извора са катуна Ивановића. Ниво воде у језеру има незнатне осцилације које износе ±1 м. Вода у језеру је алкална. Биљни и животињски свет Око 15% површине Букумирског језера обрасло је бујном барском вегетацијом која је у експанзији. Букумирско језеро је станиште црногорског даждевњака (Triturus alpestris montenegrinus), у народу познатог као „жмигавац”, ендемске врсте коју је 1951. открио и први описао Милутин Радовановић. Ова подврста планинског мрмољка (Triturus alpestris). Језеро је у више наврата порибљавано, због чега је црногорски даждевњак готово ишчезао из језера. Природне лепоте и занимљивости Језеро, заједно са планинским масивом Кучке крајине, представља један од најсликовитијих пејзажа у околини. У близини језера налазе се катуни Поповића и Језера. Букумирско језеро постаје све популарнија туристичка дестинација, посебно лети, када је вода довољно топла за пливање, а околне ливаде постају добро место за камповање. Северна страна језера је стеновита, док је јужна приступачнија, прекривена вегетацијом. Вода у језеру је чиста, прозирна до 4 м дубине. Локално становништво користи језеро и као појило за стоку током лета. Легенда о имену Према народној легенди, језеро је име добило по Букумирима, номадском народу који је живео око језера. И Павле Ровински је записао да се по народној легенди у Бокумирском језеру налази неко биће караконџула, која утопи свакога ко се усуди да плива у њему, а назив приписује Бокумирима и наводи их као богумиле. Како стићи до језера До језера води 50-ак километара дуг асфалтирани пут од Подгорице преко Медуна, Убала, Кржање и Стравча. Види још Језера Црне Горе Референце Литература Radojičić, Branko (2010). . „Reljef i vode Prokletija” (PDF). Nacionalni parkovi. Podgorica: JP "Nacionalni parkovi Crne Gore". 11 (septembar-oktobar): 9—14. Архивирано из оригинала (PDF) 03. 02. 2016. г. Приступљено 4. 9. 2017. Аполонович Ровински, Павел (1998). Етнографија Црне Горе, том II. ЦИД - Подгорица. Спољашње везе „Podgorica: Biciklom kroz Kučku krajinu”. MONTENEGRO BIKING. Архивирано из оригинала 18. 10. 2017. г. Приступљено 4. 9. 2017.
Манастир Војнићи

Манастир Војнићи припада Митрополији црногорско-приморској Српске православне цркве. Налази се на обронцима Паштровичке горе, у селу Војнићи, недалеко од Дуљева, изнад манастира Прасквица. Прошлост манастира Иако нема поузданих историјских извора да потврде настанак манастира, верује се да потиче са краја 10. века. У манастиру постоје два храма, старији посвећен Светом Димитрију, који је од настанка манастира и други посвећен Светом Николи, подигнутом током 13. века. Манастир је скоро у потпуности срушен током земљотреса 1667. године. Од тог времена монашки живот у овом манастиру је потпуно престао. После вишевековне запуштености и заборава, обнова је почела 2004. године. После веома сложене обнове манастирских цркава, обновљен је и мали конак и почела градња већег конака. Црква Светог Димитрија Црква посвећена Светом Димитрију, као главни манастирски храм, иако старији по години подизања, био је у већем обиму сачуван. Основа грађевине је једнобродна са полукружном олтарском апсидом и једноделним звоником на преслицу, димензија 6,5m x 4m. Олтарски део је укопан у терен, тако да апсида нема спољњег зида, него је видљив само њен кров, зидана је од уских правилних тесаника. Главна фасада има готичке, витке пропорције, док је оквир пространих врата је од монолитних елемената. Над надвратником је плитка лучна ниша, а изнад ње је уски правоугаони отвор. Карактеристично је да храм нема прозора. Осветљење је добијао кроз врата и отвор изнад њих. Часна трпеза је прислоњена уз апсидални зид, слично као у малом храму Успења Пресвете Богородице манастира Подмаине. Живописан је фрескама и по њиховим остацима може се закључити да је сликарство било квалитетно, вешто прилагођено димензијама и разуђености унутрашњости. Остаци бојеног слоја су у топлим тоновима црвене, љубичасте и мрке боје. Фреске Светог Димитрија оквирно се датују у 16-17. век. Црква Светог Николе Као мања, црква посвећена Светом Николи, налази се паралелно са главном, већом црквом Светог Димитрија и пострадала је у већем обиму. Свод јој је био обрушен, као и део главне фасаде са звоником. Црква има карактеристичну једнобродну основу са равно завршеним олтарским делом, без полукружне апсиде. На подужним зидовима видљиве су простране четвртасте нише. Грађена је нешто крупнијим притесаним каменом. Поред рушевина црквице налазили су се трагови остатака зграда манастирских конака. Данас је манастир Војнићи женски, слави Светог Серафима (15. јануар). Види још Списак манастира Српске православне цркве Референце Спољашње везе Званична презентација манастира Митрополија црногорско-приморска/Манастир Војнићи [1]
Gradište Monastery

Gradište Monastery is in Buljarica, Montenegro, not far from Petrovac na Moru. Gradište was originally a medieval inn of the old Serbian Empire. It also was affiliated with Kosovo's Visoki Dečani Monastery. Founded in 1116, the monastery consists of three churches and a dormitory. The three churches are St. Nicholas', built in 1610; the Assumption of the Holy Mother of God, whose frescoes date from 1620s; and Saint Sava's, both the former built in 1855 and the latter built in the early 1500s. History Gradište Monastery is in Buljarica, Montenegro, not far from Petrovac na Moru. Like Reževići Monastery, Gradište was originally a medieval inn of the old Serbian Empire Zeta. It also was affiliated with Kosovo's Visoki Dečani Monastery. Founded in 1116, Gradište was mentioned in a document from the time of King Milutin in 1307. The monastery buildings comprise a dormitory building and three churches. The three churches are St. Nicholas', built in 1610; the Assumption of the Holy Mother of God, whose frescoes date from 1620s; and Saint Sava's, both the former built in 1855 and the latter built in the early 1500s. Saint Sava Church houses an iconostasis painted in 1864 by the Greek icon painter Nicholas Aspiotis, and an unusual painting of St Christopher with an animal head. Church of St Nicholas The Church of St Nicholas contains frescoes painted in 1619–1620. The cycle is a historiography of St George, and contains scenes identified in 1960 by Veljko Đurić as Saint George Confessing Christianity, The Whipping of Saint George, and The Torture of Saint George on a Wheel. At the time of Đurić's work, the frescoes were uncleaned. Later cleaning and study after the frescoes were damaged in an earthquake revealed a further scene, identified by Bojan Popović as Deliverance from the Limestone Quarry. Aleksandar Čilikov identified two more scenes from the Saint George cycle that were too fragmented to identify. References