NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Donji Brčeli Monastery

The Donji Brčeli Monastery (Serbian: Манастир Доњи Брчели, romanized: Manastir Donji Brčeli), also known as Donje Brčele (Доње Брчеле), or simply Brčeli (Брчели), is a Serbian Orthodox monastery located near the village of Virpazar, Montenegro. It was founded by Jelena Balšić (1365–1443), the daughter of Prince Lazar of Serbia. Šćepan Mali, the impostor pretender of the Russian emperor, was buried here. History It was founded by Jelena Lazarević (1365–1443), daughter of Prince Lazar of Serbia and wife of Zetan lord Đurađ II. The village of Brčele had earlier been granted by King Stefan Dečanski (r. 1321–31) to the Monastery of St. Nicholas on the Vranjina island. In 1714, the Ottomans burned down the Bigovo Monastery in the Bay of Kotor, so the hegumen and monks found shelter in the Brčeli Monastery. Šćepan Mali, the impostor pretender of Russian Tsar Peter III, who managed to rule Montenegro from 1767 until his death in 1773, was buried in the monastery. Petar II Petrović-Njegoš sent Bishop Nikifor of Užice to Brčeli upon his arrival at Morača from the Principality of Serbia. In 1861, the monastery was reconstructed by Prince Nikola I Petrović of Montenegro. See also List of Serbian monasteries References Sources Džomić, Velibor V. (2006). Pravoslavlje u Crnoj Gori. ISBN 9788676600311. External links "Manastir Brčeli". Митрополија Црногорско Приморска. Archived from the original on 2016-06-02. Retrieved 2016-05-10.
Monaster Donji Brčeli

Monaster Donji Brčeli (serb. Манастир Доњи Брчели), znany również jako Donje Brčele (srb. Доње Брчеле) lub po prostu Brčeli – prawosławny klasztor serbski, obejmujący cerkiew św. Mikołaja, który znajduje się w pobliżu miejscowości Virpazar w regionie Crmnica w Czarnogórze. Historia Monaster został założony przez Jelenę Balšić (1365–1443), córkę księcia Lazara z Serbii i żonę zetańskiego władcy Đurađa II. Wcześniej, wieś Brčele została przyznana przez króla Stefana Dečanskiego klasztorowi św. Mikołaja na wyspie Vranjina. W 1714 roku, Turcy spalili Wielki Klasztor Bigovo w Zatoce Kotorskiej, więc ihumen i mnisi znaleźli schronienie w klasztorze Brčeli. Szczepan Mały, oszust, który udawał rosyjskiego cara Piotra III i rządził Czarnogórą od 1767 roku do swojej śmierci w 1773 roku, został pochowany w klasztorze. Piotr II Petrowić-Niegosz wysłał biskupa Nikifora z Užice do Brčeli po przybyciu do Morača z Księstwa Serbii. Przypisy
Монастырь Нижние Брчели

Монастырь Нижние Брчели (серб. Манастир Доње Брчеле, Доне-Брчеле) — мужской православный монастырь в Черногории, в Црмницкой нахии, в 10 км от города Бар у одноимённого села. Основан в первые десятилетия XV века Еленой Балшич, дочерью сербского князя Лазаря Хребеляновича и женой господаря Зеты Георгия II Балшича. Тогда же ею был построен соборный храм монастыря во имя Св. Николая Чудотворца. Монастырь был одним из политических центров черногорских племен Црмницкой нахии. В нем в 1770—1773 гг. провёл последние годы жизни черногорский самозванец Степан Малый, который в монастыре был убит и похоронен в церкви Св. Николая. Под полом храма находится комната, вход в которую был в полу алтаря. Вероятно, комната служила тюрьмой во времена правления Черногорией Степана Малого . В 1861 г. монастырь был обновлён черногорским князем Николаем I Петровичем-Негошем. С 1977 г. настоятелем монастыря и единственным его насельником является архимандрит (с 2004 г.) Григорий Траилович. Примечания Литература Кузеванов О. А., Милеуснич С. Брчеле монастыри // Православная энциклопедия. — М., 2003. — Т. VI : Бондаренко — Варфоломей Эдесский. — С. 279. — 39 000 экз. — ISBN 5-89572-010-2. Ссылки Страница монастыря на сайте Черногорско-приморской митрополии
Манастир Доњи Брчели

Манастир Доње Брчели је мушки манастир Српске православне цркве из 15. века. Припада Митрополији црногорско-приморској. Старешина манастира је игуман Никон (Кокотовић), са братством на челу од 12. фебруара 2013. године. Историја Налази се у Црмници код Вирпазара и припада митрополији Црногорско-приморској. Манастирски храм је посвећен Светом Николи. Подигла га је Јелена Балшић, ћерка кнеза Лазара. Књаз Никола I Петровић је обновио храм 1861. године. Интересантно је да је у манастиру сахрањен Шћепан Мали. При врху планине Коњ је пећина, у коју су из манастира Брчела монаси скривали драгоцјености у ратно доба. Марко Драговић наводи податак да је овај манастир Светог Николе био филилал манастира светог Николе Врањиснкога. Скадарски бег је дао заштиту монасима из Брчела и Цетињског манастира да им потурице из Жабљака не дирају њихове рибњаке Каруч и Олач. Тада је Цетиње и Црна Гора скадарски санџак. Старешине манастира Види још Списак манастира Српске православне цркве Референце Литература Томановић, Лазар (2007). Путописна проза. Градска библиотека и читаоница Херцег Нови. Спољашње везе [1]
Podmaine Monastery

The Podmaine Monastery (Serbian: Манастир Подмаине, romanized: Manastir Podmaine) is a Serbian Orthodox monastery built in the 15th century by the Crnojević noble family in Podmaine near Budva, Zeta (modern-day Montenegro). The monastery has two churches, smaller and older church of Presentation of the Mother of God was built by Crnojević noble family in the 15th century while bigger church (of Dormition of the Mother of God) was built in 1747. Etymology The name Podmaine (Pod-Maine) means "beneath Maine". Maine was a small Albanian tribe with territory below Lovćen, between Stanjevići Monastery and Budva. The monastery was the gathering place of the tribe, who traditionally held meetings on the feast day of St. George. History The exact year of establishment of the monastery is unknown. The church of Dormition of the Mother of God was built in the 15th century and reconstructed in 1630 while its larger church (Church of St. Petka) was built in 1747. Metropolitan Danilo I Petrović-Njegoš died in Podmaine Monastery in 1735. He was buried in the monastery but his remnants were later moved to Cetinje. Dositej Obradović lived several months in the monastery when he visited Boka in 1764. In 1830 Petar II Petrović-Njegoš, based on the request of the emperor of Russia, sold Podmaine Monastery and Stanjevići Monastery together with their estates to the Austrian Empire. Njegoš wrote parts of his masterpiece The Mountain Wreath in Podmaine Monastery. Frescoes Frescoes in the Church of St. Petka were painted by Rafail Dimitrijević from Risan in 1747 and Nicholaos Aspioti from Corfu. The monastery was burned down in 1869. In the 1979 earthquake the monastery was significantly damaged and in 2002 it was completely rebuilt and new frescoes were painted in the smaller church (dedicated to the Dormition of the Mother of God). According to some views one of the frescoes titled Sinful bishops and emperors (Serbian: Лажни епископи и цареви) presents a former Yugoslav leader Tito and heads of the uncanonical Montenegrin Orthodox Church as damned and handed over to devils who herd them down into hell in a modern version of the Last Judgment. See also List of Serbian monasteries References Further reading P. Jovićević, Andrija (2011) [1930—1939], Drevni srpski Manastiri [Ancient Serbian monasteries] (in Serbian), Nikšić: Izdavački centar Matice srpske — Društva članova u Crnoj Gori, ISBN 978-9940-580-05-6
Монастырь Подмаине

Монастырь Подмаине (серб. Манастир Подмаине) — православный монастырь в городе Будва (Черногория) примерно в 2,5 км от старого города. Монастырь также известен под названием Подострог. Оба названия монастырь получил от окружающей его местности — земель общины Маини и горы Острог. История Точное время основания монастыря неизвестно, предположительно он появился во время правления средневековой сербской династии Неманичей. По легенде, Святой Савва Сербский именно из этого монастыря отправился в паломничество на Святую Землю. В XV веке в монастыре была построена небольшая каменная церковь Успения Богоматери, сохранившаяся до сего дня. По имеющейся в ней надписи, она была обновлена в 1630 году. Являлся летней резиденцией черногорских митрополитов, в частности, в нём часто бывал основатель династии Петровичей-Негошей митрополит Даниил, построивший рядом с монастырём сохранившийся до нынешних времён каменный мост. В 1718 году, по Пожаревацкому миру,территория общины Маини вместе с монастырём отошла Венецианской республике, но сам монастырь остался в собственности черногорских митрополитов. В монастыре митрополит Даниил и умер 4 января 1735 года и был похоронен в малой церкви Успения. В 1747 году черногорский митрополит Савва Петрович Негош заложил новый большой главный храм Успения Богородицы. Интерьер церкви был украшен рисанским художником Рафаилом Димитриевичем. В новый храм перенесли и прах митрополита Даниила. В 1856 году, после закрытия монастыря, его прах был перенесён на вершину Орлова Креста в Цетине. Монастырь часто посещал митрополит и поэт Пётр II Петрович, любивший прогуливаться по построенной им монастырской террасе с видом на море. В этом монастыре Пётр II Петрович написал свою поэму «Слободиада» и часть поэмы «Горский венец». В 1837 году, уступая давлению австрийцев, к которым приморские территории Черногории перешли после Наполеоновских войн, Пётр II Петрович был вынужден продать им монастырь. Австрийцы использовали монастырский комплекс в качестве военного укрепления, в малой церкви разместилась тюрьма. В 1850-е годы бывший монастырь выкупил священник из соседних Маин Филипп Танович, который поддерживал здания монастыря в относительной сохранности. Богатая библиотека монастыря была продана им сербскому просветителю Вуку Караджичу. В 1864 году монастырь пострадал от пожара. В 1869 году, при подавлении Бокельского восстания, австрийцы снова сожгли монастырь, и после этого он не восстанавливался. Монастырь оставался в собственности наследников Тановича вплоть до 1953 года, когда был национализирован государством и до 1994 года находился в ведении Института по защите памятников культуры Черногории. В 1979 году монастырские здания сильно пострадали от землетрясения. Монастырь был вновь открыт в 1995 году. Большой храм Успения был реставрирован и заново расписан Владимиром Кидишевичем в конце 1990-х — 2000 годах. Интересно, что в сцены Страшного Суда иконописец поместил среди грешников в аду югославского коммунистического лидера Иосипа Броз Тито. Настоятель монастыря с февраля 2009 года — игумен Рафаил Болевич (Рафаило Бољевић). Примечания
Манастир Подмаине

Манастир Подмаине (Манастир Подострог, Манастир Маине) налази се у Црној Гори, код Будве, на благом узвишењу изнад будванског поља, око 2 km северно од Старог града. Друго име за манастир је Подострог. У њему се налазе мањи храм Успенија Пресвете Богородице из XV века, задужбина Црнојевића и црква св. Петке из 1747. године, задужбина митрополита Саве Петровића. Име које манастир данас носи, потиче од његовог положаја према бокешком племену Маине, односно ранијој кнежини и средњевековној породици Махинић. Историја Унутрашњост ове цркве је украшена фрескама које је живописао 1747. године сликар из Рисна Рафаил Димитријевић. Ентеријер цркве краси и вредан иконостас окован сребром. Томас Брејди је имао намеру да манастир претвори у касарну. Манастир је запуштен од 1837. године. Прво су га Аустријанци држали као војно утврђење, а онда га је откупио поп Филип Тановић, те је конак дуго времена (до 1953) био приватна својина породице Тановић и запуштен. Стање се 1938. описује као бедно. Године 1953. национализован је. Храм и конак који је држава вратила Цркви у обнови су од 1995. године. Изграђени су нови конаци и други објекти, тако да је данас манастир чест центар црквених и културних догађаја. У прошлости манастир је био зборно место племена Маине. Једно време био је резиденција цетињског митрополита. У овом манастиру је често проводио време и владика Петар II Петровић Његош где је својевремено писао „Слободијаду” и поједине сегменте „Горског вијенца”. Током историје манастир је често страдао од пожара. Старешине манастира Бенедикт Јовановић игуман манастира (1997—2009) Рафаило Бољевић игуман манастира (2010—данас) Галерија Референце Спољашње везе Интернет презентација манастира МАНАСТИР УСПЕЊА ПРЕСВЕТЕ БОГОРОДИЦЕ – ПОДМАИНЕ Сви подвизи старца Саве (5. март 2019)
Stanjevići Monastery

The Stanjevići Monastery (Serbian: Манастир Стањевићи, romanized: Manastir Stanjevići) is located north of the town of Budva, Montenegro. Founded by Nikola Stanjević, the monastery is remembered as the Prince-Bishopric of Montenegro and the place where the praviteljstvo suda (judicial administration) and zakonik (legal code) for Montenegro and the Brda was promulgated and enacted in 1798 by 50 members of the council and Vladika Petar I Petrović-Njegoš. It is also considered the cultural centre of the Paštrovići. See also List of Serbian monasteries References
Монастырь Станевичи

Монастырь Станевичи (серб. Манастир Стањевићи) — православный монастырь в Черногории высоко в горах на побережье Адриатического моря, у села Побори в районе города Будва. Находится на высоте 600 м над уровнем моря. Название получил по поборскому родовому братству. История В XIV веке при сербском деспоте Стефане Лазаревиче его воевода Юрий Черноевич (дед Ивана Черноевича), господарь Грбаля и Светомихольской метохии, построил на месте нынешнего монастыря дворец и невдалеке, на вершине Джурджевец, крепостцу с храмом Св. Георгия. В 1714 году черногорский митрополит Данило Шчепчевич Негош переселился в Станевичи из разорённого тогда турками Цетинского монастыря. В 1718 году по Пожаревацкому миру Венецианской республики и Османской империи территория адриатического Приморья с монастырями Станевичи и Подмаине официально отошла к Венеции. Данило, совершив поездку в Россию, привёз оттуда средства на обновление Станевичей и основал там нынешний монастырь, ставший его летней резиденцией и после его возвращения в Цетине. Около 1724 года Данило I построил в Станевичах церковь Св. Троицы, а старое здание дворца Черноевича превратил в келейный корпус. Преемник митрополита Данилы I, митрополит Савва Петрович, завершил строительство в монастыре и при нём он стал одним из политических и духовных центров Черногории, летней резиденцией митрополита, в которой он принимал и российских эмиссаров Степана Пучкова и Юрия Долгорукова. В 1780 году Савва Петрович основал в монастыре школу для будущих священников, которую посещал его племянник Пётр I Петрович. В 1798 года Пётр I Петрович и черногорские старшины в Станевичах представили народу первый (после сербского Законника Стефана Душана) писаный законник Черногории, который тут же был единогласно принят на народном собрании и впоследствии получил название «Законник святого Петра». Вторая часть Законника была принята в Цетине в 1803 г. После Наполеоновских войн территория Венецианского Приморья отошла к Австрийской империи, но собственником монастыря по-прежнему оставался черногорский митрополит. Преемник Петра I Петровича, его племянник Пётр II Петрович Негош, в Станевичах написал свою религиозно-философскую поэму «Лучи микрокосма». Посещали монастырь сербские просветители Досифей Обрадович и Вук Караджич. В 1837 г., при размежевании границы с Австрийской империей, Пётр II Петрович был вынужден продать австрийцам здания монастыря, находившиеся на австрийской территории. Австрийцы превратили монастырь в крепость, защищавшую их территорию от черногорцев. В 1869 г., во время антиавстрийского восстания в Приморье и Боке Которской, жители общины Побори заняли монастырь, но при подавлении восстания ушли из него, взорвав оборонительные сооружения, которые с тех пор не восстанавливались, а монастырь оказался заброшен. Руины монастыря значительно пострадали от землетрясения 1979 г. В 1994 года к монастырю был проложен насыпной автомобильный путь и начато восстановление монастырской жизни в Станевичах. Настоятелем монастыря с 2004 г. является иеромонах Ефрем Дабанович. Примечания
Манастир Стањевићи

Манастир Стањевићи је манастир Митрополије црногорско-приморске Српске православне цркве из 1338. године. Манастир се налази поред села Побори у рејону општине Будва, на 800 метара надморске висине. Историја Као ктитор манастира помиње се велики војвода Никола Стањевић. Док је војвода Ђурађ Ћурашевић Црнојевић, деда Ивана Црнојевића, подигао у близини данашњег манастира тврђаву Ђурђевац дворац на брду Ђурђевцу, војно утврђење са храмом посвећеном Светом Георгију. Након турских упада у Цетиње 1714. године, владика Данило прелази у Стањевиће. По повратку из Русије саградио је храм који је посветио Светој Тројици а некадашњи дворац Црнојевића је обновио и претворио у манастирски конак 1724. године. После његовог повратка на Цетиње извјестан број монаха остаје у Стањевићима. Извјесне поправке и доградњу манастирског комплекса врши митрополит Сава Петровић. Митрополит Данило се упокојио у светој обитељи 1735. и био је сахрањен у њој. Ту је почивао до 1856. године када је трудом књаза Данила пренесен на Цетиње. Данас му је гроб на Орловом кршу, брду изнад Цетињског манастира. 1780. године у манастиру је отворена свештеничка школа, коју је похађао и Свети Петар Цетињски. 1839. године манастир Стањевићи је уступљен Аустрији и од тада почиње процес њиховог руинирања. 1994. године започета је обнова манастирског комплекса. Обнову је, благословом Митрополита црногорско-приморског, Амфилохија, започео јеромонах Димитрије Благојевић, а наставио јеромонах Јефрем Дабановић послије упокојења оца Димитрија 2004. године. Братство манастира Ове 2013. године братство сачињавају: настојатељ манастира од 2004. године архимандрит Јефрем (Дабановић), затим јерођакон Јован и послушник Веско. Сабрат манастира је и монах др Павле Кондић. Референце Спољашње везе [1] [2] [3] 680 година манастира Стањевићи (СПЦ, 28. мај 2018) Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (28. мај 2018) Монах др Павле (Кондић): Научни скуп „Седам векова манастира Свете Тројице - Стањевићи (1338-2018)“ (СПЦ, 13. септембар 2018) Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (14. септембар 2018) Мушки Манастири (митрополија)
Lake Grahovo

Lake Grahovo (Montenegrin: Граховско језеро, Grahovsko jezero) is a lake in Nikšić municipality, near the town of Grahovo in southwestern Montenegro. It is an artificial lake which is an accumulation of the Grahovo River. Bottom of the lake is mostly dolomite-based. The lake itself is 700 meters long, 200 meters wide and 25 meters deep. The dam is 30 metres high, and three meters wide. The lake is a significant water reservoir used for the agricultural production of Grahovo, but is also used for sport and recreation. Construction of the dam was initiated in 1952, finished in 1962, while it has undergone a reconstruction in 1988. The source of the lake is in the area of Ševrljuga See also Grahovo, Nikšić Grahovac, Nikšić References Literature Vujačić, Marko (1990). Crnogorski i Hercegovački Junaci.
Граховско језеро

Граховско језеро је језеро у општини Никшић, у близини насеља Грахово у југозападној Црној Гори. Опште информације Језеро је вештачко и акумулација је језера Грахово. Дно језера је углавном на бази доломита. Само језеро је дугачко 700 м, широко 200, а дубоко 25 метара. Брана је висока 30 метара, а широка три метра. Језеро је значајан резервоар воде који се користи за пољопривредну производњу Грахова, али се користи и за спорт и рекреацију. Изградња бране је започета 1952. године, завршена 1962. године, док је реконструкција била 1988. године. Извор језера је у атару села Шеврљуге. Референце Литература Вујачић, Марко (1990). Црногорски и херцеговачки јунаци.
Most Moračica

Most Moračica (v srbské cyrilici Мост Морачица) je dálniční most, který se nachází na dálnici A1 v Černé Hoře. Jedná se o největší most, který se po svém dokončení červenci 2022 v zemi nachází, a délkou překoná i Đurđevićův most přes řeku Taru. Nachází se na budovaném úseku Smokovac–Mateševo dálnice mezi městy Bar a Boljare. Most z předpjatého betonu je téměř kilometr dlouhý (960 m); a překonává údolí řeky Morači. Betonová stavba má celkem pět pilířů, z nichž nejvyšší má 161 m a dvě podpěry. Maximální vzdálenost mezi nimi je 190 m. Šířka mostu je 23,4 m. Rozpětí jednotlivých polí je 95 + 170 + 3 × 190 + 125 m, střední pilíř má v základně rozměr 33 × 26 m. Pilíře byly vybetonovány v průběhu jara, léta a podzimu roku 2017 a následně budou stavební práce pokračovat s dokončením vrchní části stavby. Most navrhla společnost China Road and Bridge Corporation. Na stavbě pracovali i dělníci z Čínské lidové republiky. Na staveništi pracovalo okolo 150 lidí a betonování sloupů se odvíjelo rychlostí 1 m denně. Stavební práce probíhaly jak ve dne, tak i v noci. Očekává se, že výsledné náklady na výstavbu mostu dosáhnou částky 200 milionů USD. Na most bylo vynaloženo 74,5 milionů eur. Galerie Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Most Moračica na Wikimedia Commons
Moračabrücke

Die Moračabrücke (auch Moračicabrücke, serbisch Мост Морачица Most Moračica) ist eine Autobahnbrücke in Montenegro, die nach Verzögerungen im Juli 2022 dem Verkehr übergeben wurde. Sie überspannt die Morača beim Dorf Moračica nördlich von Podgorica und dient dem Ausbau des Autoput Bar–Boljare. Die Moračabrücke wurde von der China Road and Bridge Corporation gebaut. Die Kosten werden mit über 70 Millionen Euro beziffert. Die von CCCC Highway Consultants entworfene Spannbeton-Hohlkastenbrücke ist insgesamt 960 m lang und 23,4 m breit. Sie überspannt das Flussbett der Morača in 195 m Höhe. Ihre sechs Öffnungen haben Pfeilerachsabstände von 95 + 170 + 3×190 + 125 m. Der höchste der fünf Stahlbeton-Pfeiler misst 158,5 m. Die Brücke hat einen einheitlichen Fahrbahnträger für beide Richtungsfahrbahnen mit einem zweizelligen, gevouteten Hohlkasten mit trapezförmigem Querschnitt, der mit den Pfeilern monolithisch verbunden ist. Der rechteckige Hohlquerschnitt der Pfeiler ist im oberen Abschnitt aufgeteilt in je zwei Lamellen, die sich an die temperaturbedingten Änderungen der Länge der Brücke anpassen können. Die Brücke wurde im Freivorbau hergestellt. Die Kragarme wurden zu einem Durchlaufträger zusammenbetoniert, so dass die fertige Brücke aus mehreren Rahmen besteht. Im Gegensatz zu den bestehenden Verkehrswegen führt die neue Autobahn nicht durch die Schlucht der Morača, sondern auf dem Hochplateau zwischen den Schluchten der Flüsse Morača und Mala Rijeka. Im Teil der Moračaschlucht südlich der Brücke gewinnt die neue Autobahn, durch mehrere Tunnels und über Brücken führend, allmählich an Höhe, um dann über die Brücke zum Hochplateau auf der anderen Talseite zu gelangen. Wenig südwestlich der Brücke schließt sich ein erster, über 800 m langer Tunnel an. Weblinks Einzelnachweise
Viadotto Morača

Il viadotto Morača è un viadotto autostradale del Montenegro, sito lungo l'autostrada A-1 (in questo tratto parte delle strade europee E65 ed E80), poco a nord di Podgorica. Esso valica a grande altezza la valle del fiume Morača. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul viadotto Morača