NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Rondoni (isola)

Rondoni (in montenegrino Mamula/Мамула) è un'isola del Montenegro situata all'ingresso delle Bocche di Cattaro, nel mare Adriatico. Geografia L'isola si trova all'ingresso della baia di Castelnuovo (Herceg Novi), tra punta d'Ostro (Oštri rt), l'estremo punto meridionale della penisola Vittaglina e di tutta la Croazia, e punta d'Arza o Xaniza (rt Mirišta/Arza), che si trova sulla penisola Lustizza (Луштица, Luštica) e segna il confine meridionale dell'insenatura di valle Lustizza o porto Xaniza (Жаницкий залив, Žanjice uvala). Rondoni, di forma arrotondata, ha un diametro di circa 60 m; dista circa 920 m da punta d'Arza e 1,93 m da punta d'Ostro. Isole adiacenti Gospa (o ostrvo Žanjice), piccolo scoglio a nord di punta Xaniza, a soli 90 m di distanza, che ospita un monastero fortificato e la chiesa della Presentazione della Vergine, la cui costruzione risale al XII secolo. Storia A punta d'Ostro, Rondoni e punta Xaniza si trovano tre fortezze del XIX sec. costruite a difesa dell'accesso alle Bocche di Cattaro: forte Ostro, forte Mamula, che porta il nome del generale austroungarico Lazar Mamula, e forte Arza (Крепость Арза). Nel 1941, durante la seconda guerra mondiale, la fortezza di Rondoni venne usata come prigione. Note Voci correlate Isole dell'Adriatico Bocche di Cattaro Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Mamula
Mamula

Mamula (ook wel: Lastavica) is een eiland in de Adriatische Zee, in het zuidwesten van de Montenegrijnse gemeente Herceg Novi. Het eiland ligt ongeveer 3,4 zeemijlen van de plaats Herceg Novi zelf, en ligt zeer strategisch bij de ingang van de Baai van Kotor, tussen de twee schiereilanden Prevlaka en Luštica. Over het eiland Het eiland Mamula is cirkelvormig, en heeft een diameter van ongeveer 200 m. Op het Mamula staat een fort, gebouwd in de 19e eeuw, door de Oostenrijk-Hongaarse generaal Lazar Mamula. In de Tweede Wereldoorlog werd dit fort gebruikt door de Italiaanse Fascisten gebruikt als gevangenis, die bekendstond om zijn wrede martelpraktijken. Het eiland Mamula wordt slechts bezocht door dagjesmensen (voornamelijk uit Herceg Novi), die met de boten aanleggen en gebruikmaken van het strand op het eiland. Het eiland is tegenwoordig in gebruik als een controversieel luxe resort.
Mamula

Mamula (serb. Мамула) lub Lastavica, wł. Rondoni) – niewielka skalista wyspa położona na Morzu Adriatyckim, przy wejściu do Zatoki Kotorskiej, w odległości 6,3 km od Herceg Novi, w Czarnogórze. Wyspa znajduje się pomiędzy dwoma półwyspami – Prevlaką a Lušticą. W przeszłości należała do Republiki Weneckiej i nosiła nazwę Rondoni (Rondino). Na wyspie znajduje się twierdza, zbudowana na polecenie namiestnika Królestwa Dalmacji, generała armii austro-węgierskiej Lazara Mamuli w połowie XIX w. W czasie II wojny światowej twierdza była od maja 1942 wykorzystywana przez Włochów jako więzienie (Campo Mamula). Liczba więźniów, która przewinęła się przez Campo Mamula sięgała 1500. W 1959 serbski reżyser Velimir Stojanović nakręcił film fabularny Campo Mamula, nawiązujący do wydarzeń z okresu okupacji włoskiej. Po rozpadzie Jugosławii Mamula była przedmiotem sporu Chorwacji i Czarnogóry stanowiąc część Federalnej Republiki Jugosławii (do 1947 wyspa należała do katastru Dubrownika). Na wyspie stoi latarnia morska, której światło jest widoczne z odległości 6 mil morskich. Przypisy Bibliografia Informacje o wyspie Peter Dragičević: Lonely Planet Montenegro. Lonely Planet: 2009, s. 81. ISBN 978-1-74179-440-3.
Мамула (остров)

Мамула (серб. Mamula; разг. серб. Lastavica) — остров в Которском заливе Адриатического моря, расположенный между полуостровами Луштица и Превлака, напротив города Херцег-Нови (Черногория). История Во времена правления Венецианской республики остров носил название Рондина (итал. Rondina). В 1853 году австро-венгерский генерал славянского происхождения барон Лазарь Мамула построил на острове занимающую большую часть его территории крепость. Вместе с аналогичными фортами на мысе Арза (полуостров Луштица) и мысе Оштро (полуостров Превлака), возведенными в то же время предположительно также Лазарем Мамулой, она стала частью австро-венгерской системы укреплений для защиты Которского залива от нападения с моря. Во время Второй мировой войны контролировавшие регион итальянские власти с 30 мая 1942 года разместили на острове концентрационный лагерь. В 2016 году правительство Черногории, несмотря на возражения бывших узников концлагеря, одобрило планы по преобразованию острова и крепости в отель. В культуре Югославский фильм «Campo Mamula» (реж. Велимир Стоянович, 1959 год) рассказывает историю концлагеря на острове. Сербский фильм «Mamula» (реж. Милан Тодорович, 2014 год) рассказывает пугающую историю о живущей на острове русалке. Примечания См. также Мамула
Mamula (otok)

Mamula je majhen črnogorski otoček na vhodu v kotorski zaliv. Mamula, ki se v pomorskih kartah imenuje Lastavica, ali pa tudi Velika (Vela, Velja) Žanjica, leži pred vhodom v Boko Kotorsko med rtoma Oštri rt in Mirišta, ter manjšim zalivom Žajnice na polotoku Luštica. Otoček, ki je oddaljen okoli 7 km od Herceg Novija je skoraj pravilne okrogle oblike premera okoli 200 m. Najvišji vrh je visok 16 mnm. Na Mamuli se nahaja trdnjava, ki je bila postavljena sredi 19. stoletja. Trdnjavo je dal zgraditi avstro-ogrski general Lazar Mamula kot obrambno postojanko pred vstopom v kotorski zaliv. Med obema svetovnima vojmama je bila na otočku kaznilnica. V času fašistične okupacije v letih 1941 do 1944 je bila utrdba spremenjena v koncentracijsko taborišče. Zaprti in mučeni so bili mnogi antfašistični rodoljubi iz Boke Kotorske in okolice. Na otočki nasproti zaliva Žajnice stoji cerkev postavljena sredi 18. stoletja. Zraven cerkve so ostanki samostana. Po razpadu Socialistična federativna republika Jugoslavija je bil otoček povod za ozemeljski spor med Hrvaško in Zvezno republiko Jugoslavijo. V kulturnem in zgodovinskem smislu otoček sicer bolj pripada Hrvaški, a ker je bliže črnogorski obali, je bil dodeljen Zvezni republiki Jugoslaviji. Po razpadu le-te pa je sedaj otoček pripada Črni gori. Mogočna trdnjava na otočku počasi propada, toda kljub vsemu je otoček velika turistična zanimivost. Na otočku stoji svetilnik, ki oddaja svetlobni signal: B Bl 3s. Nazivni domet svetilnika je 6 milj. Glej tudi seznam otokov v Črni gori
Мамула (острво)

Мамула (колоквијални назив за острво Ластавица, а раније и Велика Жањица) је мало острво у Јадранском мору, у Црној Гори, на улазу у Боку. Налази се у херцегновском делу залива, између полуострва Луштица и Превлака, 3,4 наутичке миље удаљено од Херцег Новог. Кружног је облика, пречника 200 метара. Око 80% површине острва заузима тврђава, коју је средином 19. века изградио аустроугарски генерал Лазар Мамула. Током оба светска рата тврђава је служила као злогласни затвор познат по окрутности. Иако га је изградила аустроугарска војска, она га никада није користила у војне сврхе. О концентрационом логору, у коме је за време Другог светског рата, био заточен већи број лица српског порекла са подручја Босне и Херцеговине, Хрватске и Црне Горе, говори и филм Кампо Мамула из 1959. године, режисера Велимира Стојановића. Данас тврђава пропада, а ниједан пројекат оживљавања ове потенцијалне туристичке атракције до сада није спроведен у дело. Мамула је обавезна дестинација за једнодневне излете туристичким бродићима из Херцег Новог и околних места. Види још Списак острва Јадранског мора Референце Литература Мала енциклопедија Просвета (3 изд.). Београд: Просвета. 1985. ISBN 978-86-07-00001-2. Марковић, Јован Ђ. (1990). Енциклопедијски географски лексикон Југославије. Сарајево: Свјетлост. ISBN 978-86-01-02651-3.
Church of St. Nicholas, Kotor

The Church of St. Nicholas (Serbian: Црква Светог Николе, romanized: Crkva Svetog Nikole) is a Serbian Orthodox church built from 1902 to 1909 in the city of Kotor. On that place the Orthodox Church existed from 1810 to the Christmas Eve in 1896, when it was burnt down in fire. References External links Митрополија/Слава цркве Светог Николе у Котору
Église Saint-Nicolas de Kotor

L'église Saint-Nicolas de Kotor (en serbe : Црква светог Николе) est une église de l'Église orthodoxe serbe construite de 1902 à 1909 dans la ville de Kotor, au Monténégro. Elle a été construite à l'emplacement d'une autre église orthodoxe serbe édifiée en 1810 et détruite par un incendie à la veille de Noël en 1896. Références Митрополија / Слава цркве Светог Николе у Котору Portail du Monténégro Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe
Cerkiew Świętego Mikołaja w Kotorze

Cerkiew Świętego Mikołaja w Kotorze (czarn. Crkva Svetog Nikole, serb. Црква Светог Николе) – świątynia prawosławna (cerkiew) z początku XX wieku, należąca do Metropolii Czarnogóry i Przymorza Serbskiego Kościoła Prawosławnego, znajdująca się w północnej części Starego Miasta w Kotorze, w południowo-zachodniej Czarnogórze. Historia W miejscu współczesnej cerkwi do końca XVIII wieku znajdował się klasztor zakonu dominikanów, który w 1808 roku, wraz z podbojem regionu Boki Kotorskiej przez Napoleona, przekształcony został w koszary. Część terenu obok dawnego klasztoru przekazano celem budowy nowej świątyni Kościołowi prawosławnemu, który dysponował dotąd jedynie niewielką cerkwią św. Łukasza. Nowa cerkiew, której nadano wezwanie św. Mikołaja, została oddana do użytku w 1810 roku. W 1896 roku zarówno koszary, jak i cerkiew św. Mikołaja uległy zniszczeniu w wyniku pożaru. W 1902 roku na fundamentach spalonej świątyni rozpoczęto budowę nowej cerkwi, której projekt wykonał znany architekt Ćiril Iveković. Prace ukończono w 1909 roku – daty rozpoczęcia i zakończenia budowy znajdują się na fasadzie budynku. W 2009 roku odbyły się huczne obchody 200-lecia powstania pierwszej cerkwi św. Mikołaja, 100. rocznicy wzniesienia nowej świątyni i 170 lat Serbskiego Towarzystwa Śpiewaczego „Jedinstvo”. Z tej okazji budynek został odnowiony. Architektura i wyposażenie Świątynia nieorientowana, jednonawowa, wzniesiona w stylu neobizantyńskim, z dwiema dzwonnicami krytymi cebulastymi hełmami w fasadzie głównej. Cerkiew słynie z bogatej kolekcji ikon, spośród których Trójręka Ikona Matki Bożej (Trojeručica) jest szczególnie czczona przez Serbów. We wnętrzu świątyni znajduje się bogato zdobiony, ukończony w 1908 roku ikonostas, zbiór dokumentów i ksiąg kościelnych, kolekcja szat liturgicznych, wyrobów artystycznych oraz kosztowności przekazanych Kościołowi głównie przez zamożne kotorskie rodziny. W 2022 roku cerkiew św. Mikołaja była jedyną cerkwią prawosławną w Kotorze, w której codziennie odprawiane były nabożeństwa. Galeria Przypisy
Церковь Святого Николая (Котор)

Церковь Святого Николая (серб. Црква Светог Николе) — храм Черногорско-Приморской митрополии Сербской православной церкви в городе Которе в Черногории. История На этом месте ранее находился доминиканский монастырь, покинутый в конце XVIII века. Во время наполеоновского завоевания Котора, в 1808 году, православным было выделено место в бывшем монастыре для постройки церкви, а бывшие здания монастыря превращены в казармы. Эта церковь просуществовала с 1810 года до рождественского сочельника 1896 году, когда она сгорела в пожаре. Современный храм был построен в 1902—1909 годах на фундаменте сгоревшей церкви. Храм построен в византийско-рашском стиле. Из-за плотной городской застройки его алтарь не был ориентирован на восток. Примечания
Црква Светог Николе у Котору

Црква Светог Николе у Котору је православни храм који припада Митрополији црногорско-приморској Српске православне цркве. Период пре изградње Поред данашње цркве налазио се доминикански самостан Св. Николе, саграђен 1545. г., који је напуштен крајем 18. века. У време Наполеоновог освајања Боке, 1808. године, део простора је поклоњен православнима да саграде цркву,који су до тада имали само малу цркву Св. Луке, а самостан су претворили у касарну, чији се остаци налазе у близини цркве и данас. Предузети су опсежни радови да се црква адаптира за православно богослужење. Освећење је извршио архимандрит Герасим Зелић, тадашњи епископски викар, на Никољдан 19. дец. 1810. г. На том месту православна црква је постојала од 1810. године до Бадње вечери 1896. године када је заједно са француском касарном изгорела у пожару. Црква је служила Господу читавих 86 година.Узрок пожара никада није утврђен. Изградња цркве Црква посвећена Светом Николи је изграђена почетком 20. века, у периоду од 1902. и 1909. године, на темељима старије сакралне грађевине која је страдала у пожару у 19. веку. Смештена је у северном делу старог града Котора, у близини цркве Светог Луке. Грађена је у византијско-рашком стилу. Положај цркве је одређен тако да стицајем околности и урбанистичким простором, није окренута према истоку. Освећење темеља извршио је 18.авг. 1902. г. епископ бококоторско-дубровачки Герасим Петрановић, а освећење довршене цркве новопостављени епископ,такође бококоторско-дубровачки Доситеј Јовић, 17. маја 1909. г. Иконостас ове цркве сликао је Фрањо Циглер, професор сликања у которској гимназији, по пореклу Чех. По угледу на руске иконе тога времена, престоне иконе имају сребрни оков - рад которских мајстора. Црква поседује бројне драгоцености од којих су многе прилагале имућније которске породице. Одмах до цркве се налази и Ризница Српске православне цркве са богатим фондом икона, предмета уметничких заната, докумената, црквених одора... Цркву је пројектовао познати хрватски архитекта Кирил Ивековић. Напомене Референце Спољашње везе Митрополија/Слава цркве Светог Николе у Котору
Даниловград

Даниловград (на сръбски: Даниловград или Danilovgrad) е град, разположен в централната част на Черна гора. Населението на града наброява 6 852 души. Даниловград е административен център на едноименната община, чието население през 2003 година наброява 16 523 души. Даниловград е малък черногорски град, разположен в плодородната долина на река Зета, наричана Биелопавличи. История Даниловград е основан с намерението да бъде столица на Черна гора. След присъединяването със Санстефански договор през 1878 година на градовете Никшич и Подгорица към черногорската държава, значението на Даниловград, както и намеренията да бъде столица на страната, са забравени. Градът получава името на своя създател княз Данило, въпреки че основите му са положени от неговия наследник крал Никола I през 1870. При избухването на Балканската война в 1912 година четирима души от Даниловград са доброволци в Македоно-одринското опълчение. Население Даниловград е административен център на едноименната община. Населението ѝ наброява 16 523 души (2003), а в града живеят 5208 жители. Изменение на населението на град Даниловград през годините: 3 март 1981 г. – 3664 3 март 1991 г. – 4409 1 ноември 2003 г. – 5208 Етнически групи (1991): черногорци (89,88%) сърби (5,90%) Етнически групи (2003): черногорци (67,93%) сърби (25,47%) Външни препратки Официален сайт на Община Даниловград Архив на оригинала от 2009-09-01 в Wayback Machine. Източници
Danilovgrad

Danilovgrad (srbsky Даниловград) je město ve střední části Černé Hory. Je centrem stejnojmenné opštiny s 18 472 obyvateli, přičemž v roce 2011 žilo v samotném Danilovgradu 5 156 obyvatel. Nachází se v údolí řeky Zeta, na jejím pravém břehu a na hlavní silnici spojující druhé největší černohorské město Nikšić s hlavním městem Podgoricí. Ve městě se nacházejí kasárny Černohorské armády. Historie Město založil v roce 1870 černohorský král Nikola I. Petrović-Njegoš. Název dostalo podle jeho předchůdce, knížete Danila II. Historicky spadá do regionu Bjelopavlovići. První zmínka o vesnici, která se nacházela v místě dnešního města, pochází z 4. srpna 1411 a dokument je zachován v historickém archivu města Dubrovníka. Město bylo poprvé ve své moderní podobě zaznamenáno na tureckých mapách v roce 1876. Nové obyvatele se mu podařilo získat především díky mostu přes řeku Zetu, který nesl název po Vojvodovi Mirkovi. Město bylo založeno jako plánované nové hlavní město Černé Hory. Získalo plánovanou síť ulic, kterou navrhl stavitel Dragiša Milutinović, syn Simy Milutinovića-Sarajlije. Mělo dosahovat nemalého významu; po Berlínském kongresu se však hranice Černé Hory značně rozšířily a země tak získala jiná města (Podgorica, Nikšić), která ve svém významu Danilovgrad velmi rychle předčila. V roce 1897 získal Danilovgrad vlastní vodovod, jehož výstavbu financoval profesor moskevské univerzity Grigorij Antonovič Zachrin. Od roku 1948 má i železniční napojení díky trati Podgorica–Nikšić, která město obchází ze severní strany. V 30. letech 20. století měl Danilovgrad již okolo tisíce obyvatel. V roce 1991 žilo ve městě 4497 obyvatel. V roce 1999 během Operace Spojenecká síla bombardovala vojska NATO kasárny v Danilovgradu jihozápadně od centra města. Turistika Nejvýznamnějším turistickým cílem v opštině je Monastir Ostrog, klášter srbské pravoslavné církve ze 17. století. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Danilovgrad na Wikimedia Commons Danilovgrad
Danilovgrad

Danilovgrad (kyrillisch Даниловград) ist eine Kleinstadt in der Mitte Montenegros. Sie liegt im weiten und fruchtbaren Tal des Flusses Zeta, etwa auf halbem Weg zwischen Nikšić und Podgorica. Die Stadt hat 5208 Einwohner (2003) und ist Zentralort einer Großgemeinde (opština) mit 18.832 Bürgern (2023). Geschichte Danilovgrad wurde 1870 von Fürst Nikola I. von Montenegro gegründet. Die hier neu errichtete Zetabrücke sollte eine feste Verbindung zwischen dem alten Montenegro und dem Hochland sicherstellen. Durch die Befreiung der Städte Nikšić und Podgorica, die 1878 zu Montenegro kamen und als bevölkerungsreichere Zentren die Neugründung in den Schatten stellten, erlangte Danilovgrad nie größere Bedeutung. Benannt wurde der Ort nach Nikolas Vorgänger Danilo von Montenegro, der den Plan für die Gründung der Stadt gefasst hatte. Bevölkerung Zur Volkszählung von 2011 hatte die Gemeinde 18.472 Einwohner, von denen sich 11.857 (64,19 %) als Montenegriner und 5001 (27,07 %) als Serben bezeichneten. Daneben leben in der Gemeinde noch weitere kleinere Bevölkerungsgruppen. Verkehr Danilovgrad liegt an der Magistralstraße 18 von Nikšić nach Podgorica. Außerdem verfügt die Stadt über einen Bahnhof an der Bahnstrecke Nikšić–Podgorica. Sehenswürdigkeiten Ungefähr 15 km in Richtung Nikšić befindet sich das bedeutendste serbisch-orthodoxe Kloster Ostrog, welches jährlich von tausenden und nicht nur orthodoxen Gläubigen besucht wird. Persönlichkeiten Borislav Jovanović (* 1941), Schriftsteller Desanka Lopičić (* 1961), Juristin Weblinks Gemeinde
Danilovgrad

Danilovgrad (en idioma montenegrino: Даниловград) es una ciudad de la República de Montenegro, está situada en la parte central de este país. Es además la capital del municipio homónimo La ciudad se encuentra en el fértil valle del río Zeta, a veces llamada también la llanura Bjelopavlići, igual que el nombre del clan local. Historia En el lugar de Danilovgrad, hay restos de Gradina (Martinići), restos del gobernante Pedro Gojniković. El tribunal fue construido por el príncipe Mutimir, quien también fue enterrado allí, también por la dinastía de Vlastimirović (Višeslavić). Gradina es también un lugar destacado del período Nemanjić, que se cree que es el lugar de nacimiento del Príncipe Rastko, también conocido como San Sava, el fundador de la iglesia ortodoxa de Serbia. Danilovgrad fue fundada con el propósito de ser la capital de Montenegro. Los cimientos de esta ciudad planificada fueron establecidos por primera vez por el rey Nikola I en 1870. Sin embargo, después de que las ciudades de Nikšić y Podgorica fueron liberadas de las manos otomanas, durante el Congreso de Berlín su importancia disminuyó. Debe su nombre al predecesor de Nicholas, el Príncipe Danilo. Segunda Guerra Mundial El 31 de mayo de 1944, un B-24 de la Fuerza Aérea de los Estados Unidos se estrelló en Danilovgrad.​ Aunque toda su tripulación de 10 expulsados y sobrevivieron, más tarde fueron capturados y se convirtieron en prisioneros de guerra.​ El 23 de julio de 1944, 52 personas, presuntamente miembros de la Liga de la Juventud Comunista de Yugoslavia,​ fueron asesinados en una ejecución masiva por Chetniks en Danilovgrad.​ Durante las guerras yugoslavas Del 14 al 15 de abril de 1995, un pogromo expulsó a la población romaní en uno de los barrios de Danilovgrad, Božova Glavica.​ El 24 de marzo de 1999, los cuarteles de Milovan Šaranović en Danilovgrad fueron bombardeados por aviones de la OTAN, matando a un soldado llamado Saša Stojić.​ Fue la primera víctima del bombardeo de la OTAN en Yugoslavia.​ Población y Geografía Esta localidad tiene una población de 6.852 personas (según el censo de 2011) y la densidad poblacional es de treinta y tres habitantes por cada kilómetro cuadrado. Referencias
Danilovgrad

Danilovgrad (en monténégrin cyrillique : Даниловград) est une ville et une municipalité du Monténégro. En 2003, la ville comptait 5 208 habitants et la municipalité 16 523. La ville et la municipalité sont habitées par une majorité relative de Monténégrins. Géographie Danilovgrad est une ville de la région centrale du Monténégro, située dans la plaine de Bjelopavlići. Histoire La ville fut nommée en l'honneur de Danilo Petrović-Njegoš, prince du Monténégro et fondateur de la ville. Il voulait en faire la future capitale du royaume, digne des villes européennes. C'est pourtant son successeur Nicolas Ier qui posa la première pierre en 1870. Pourtant, avec la libération des villes de Podgorica et Nikšić, la ville ne connut pas le privilège d'accueillir le trône. Dans la région de la commune, on trouve plusieurs monuments culturels et historiques dont le plus important est le monastère de Zdrebaonik datant du XVIIIe siècle. En 1990, elle a vu naître le grand footballeur Petar Škuletić (1.93m). Localités de la municipalité de Danilovgrad La municipalité de Danilovgrad compte 80 localités : Démographie Ville Évolution historique de la population dans la ville En 2009, la population de Danilovgrad était estimée à 5 574 habitants. Pyramide des âges (2003) Répartition de la population par nationalités dans la ville Politique Économie Notes et références Voir aussi Articles connexes Villes du Monténégro Subdivisions du Monténégro Liens externes (cnr) Site officiel (sr) Site de Danilovgrad (en) Danilovgrad Portail du Monténégro
Danilovgrad

Danilovgrad (in montenegrino cirillico: Даниловград) è una città nella parte centrale del Montenegro. In base all'ultimo censimento (2003), conta 16 523 abitanti. È situata nella fertile valle di Bjelopavlići dove scorre il fiume Zeta, ed è il capoluogo del comune omonimo. Storia Danilovgrad fu fondata con lo scopo di diventare la capitale del Montenegro, ma dopo la liberazione di Nikšić e Podgorica la sua importanza è diminuita. Il suo nome deriva da quello del fondatore, Danilo II del Montenegro, anche se le fondamenta di questa città furono gettate dal re del Montenegro Nicola I nel 1870. Popolazione L'evoluzione demografica della città negli ultimi tre decenni: 1981 - 3.664 1991 - 4.409 2003 - 5.208 I gruppi etnici nel 1991: Montenegrini (89,88%) Serbi (5,90%) I gruppi etnici nel 2003: Montenegrini (67,93%) Serbi (25,47%) Località Il comune ha una popolazione di 16 523 abitanti; il 32% della popolazione è concentrata nel capoluogo (5.208 ab.), mentre nessun'altra località supera il migliaio di abitanti. Fanno parte del comune 80 località: Economia Turismo La principale attrazione turistica della municipalità è il monastero di Ostrog, visitato da pellegrini provenienti da tutte le parti del mondo. È situato su una montagna dalla quale si domina la valle di Bjelopavlići, a circa 15 km da Danilovgrad in direzione di Nikšić. Di interesse turistico è anche il monastero di Ždrebaonik. Infrastrutture e trasporti Danilovgrad è situata, grosso modo, a metà strada tra le due maggiori città del Montenegro; Podgorica e Nikšić, lungo la strada che collega queste due città. L'aeroporto di Podgorica dista circa 30 km. È presente una stazione ferroviaria, sulla ferrovia Nikšić-Podgorica. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Danilovgrad Collegamenti esterni Sito ufficiale, su danilovgrad.co.me. URL consultato il 23 novembre 2018 (archiviato dall'url originale il 27 aprile 2010).