Sukhoi Su-7

El Sukhoi Su-7 (en rus: Сухой Су-7 denominació OTAN: Fitter-A) és un caça i caça bombarder soviètic introduït el 1955. Tenia ala en fletxa i era capaç de superar la velocitat del so. Degut a la falta d'èxit com a caça tàctic a cotes baixes va ser modificat amb la versió Su-7B com un efectiu caça bombarder. Tenia una gran resistència i simplicitats però també mancances com un abast molt curt i poca capacitat d'armes. Historial de creació El 14 de maig de 1953, per ordre de la MOP núm. 223, Pavel Sukhoi va ser nomenat dissenyador en cap d'OKB-1. Així, l'oficina de disseny de P. O. Sukhoi, que va ser liquidada el 1949, va ser restaurada. Segons el Decret del Govern del 5 d'agost de 1953, l'oficina de disseny va començar a treballar en el disseny de caces supersònics en dues opcions de disseny: amb ales escombrades i delta (codis condicionals "C" i "T", respectivament). El 1953-1954 es va desenvolupar un caça experimental, que per primera vegada en la pràctica de la construcció d'avions supersònics soviètics estava equipat amb una presa d'aire ajustable i una cua horitzontal en moviment total (estabilitzador controlat). En un dels vols de prova, aquest avió va assolir una velocitat de 2170 km/h. Els resultats encoratjadors de les proves de vol van permetre començar a construir un prototip de l'avió d'ala inclinada Su-7 "Producte S-2", les proves del qual van començar el 1955. El 1956, l'avió va ser demostrat a l'aeròdrom de Tushino. Un cop finalitzades les proves, es va recomanar l'adopció de l'avió. La producció en sèrie del caça va continuar des de 1957 fins a 1960; es van produir un total de 133 exemplars. Variants Es van construir un total de 1.847 exemplars Su-7, així com de les seves variants. Su-7 Primera versió de producció que era específicament un caça de superiorat aèria. La denominació de fàbrica era S-2 i se'n van fabricar 132 entre 1957 i 1960. Aquesta versió es va retirar del servei actiu el 1965. Su-7B Primera versió d'atac a superfície. La denominació de fàbrica era S-22 i se'n van fabricar 431 entre 1960 i 1962. Su-7BM Versió amb motor i sistemes de combustible millorats. Incorporava dipòsits de combustible alar i capacitat per portar dipòsits de combustible extern en els suports alars més propers al fuselatge. També es va incorporar la capacitat de llançar una bomba nuclear tàctica. Fabricada entre 1963 i 1965 amb un total de 290 avions. Su-7BKL Versió preparada per pistes no preparades, amb modificacions al tren d'aterratge, capacitat d'enlairament assistit amb coets i doble paracaigudes de frenada. Va ser introduït el 1965 se'n produïren 267 exemplars fins al 1972. Su-7BMK Una versió d'exportació simplificada del Su-7BM. Fabricada entre 1967 i 1971 amb un total de 441 avions. Su-7U (denominació OTAN Moujik) Versió d'entrenament amb 2 seients del Su-7B. Primer vol el 25 d'octubre de 1965. Fabricat entre 1966 i 1972 en paral·lel a les versions d'exportació. Su-7UM (Moujik) Versió d'entrenament amb 2 seients del Su-7BM. Su-7UMK (Moujik) Versió d'entrenament amb 2 seients del Su-7BMK. En total es van fabricar 411 avions de totes les versions d'entrenament del Su-7. En servei URSS A la dècada de 1960-1970, el Sukhoi Su-7 estava en servei amb 25 regiments aeris. Retirat del servei el 1986 i substituït pel Sukhoi Su-17 i Mikoian-Gurévitx MiG-27. Algèria El 1971-1972, Algèria va rebre 22 caces-bombarders Su-7BMK, Su-7UMK. Afganistan A principis de la dècada de 1970, l'Afganistan va rebre 24 caces-bombarders Sukhoi Su-7BMK. A causa de les constants operacions de combat, l'elevada taxa d'accidents en condicions d'altitud i un manteniment deficient, el regiment aeri estava constantment insuficient amb Sukhoi Su-7BKL usats procedents de l'URSS. En total, l'Afganistan va rebre 79 Sukhoi Su-7, l'últim dels quals finalment va quedar fora d'acció el 1992. Índia Sukhoi Su-7 s'ha subministrat a l'Índia des de 1968, on sis esquadrons estaven equipats amb caces-bombarders Su-7BMK i Sukhoi Su-7UMK el març de 1968, el 26, el juliol, el 101, a l'agost, el 221, després 32 i 108. L'últim Sukhoi Su-7, el setembre de 1968. En només uns quants lots, tenint en compte la substitució d'avions perduts, la Força Aèria de l'Índia va rebre 154 Sukhoi Su-7. Els últims lluitadors es van retirar el 1986. Iraq El 1968, la Força Aèria iraquiana va rebre els primers 18 Sukhoi Su-7BKL. En total, 83 caces Sukhoi Su-7 van ser enviats a l'Iraq des de l'URSS. Corea del Nord A finals de la dècada de 1960, la Força Aèria de la RPDC va rebre 25 Sukhoi Su-7BMK i Sukhoi Su-7UMK, cosa que va permetre equipar un regiment de caces-bombarders de dos esquadrons. Després de ser reequipats amb avions d'atac Sukhoi Su-25 el 1987-1989, els antics Su-7 no van ser donats de baixa. Els avions es van mantenir preparats per al combat i es van mantenir en zones d'aparcament obertes a la vora del camp d'aviació, aparentment amb la finalitat de desinformació. Segons imatges de satèl·lit, en aquell moment 18 Sukhoi Su-7 romanien en servei. Polònia El juliol de 1964, el 5è regiment de caces d'atac, que formava part de la 16a divisió d'aviació d'atac de caces, va rebre sis Su-7BM. El següent lot, que va arribar el juny de 1966, constava de dotze Su-7BKL. Des del maig de 1967. En total, fins al final dels lliuraments el 1972, el regiment va rebre 30 Su-7BKL. El setembre de 1969, el regiment va rebre tres Su-7U bessons, a més, la Força Aèria Polonesa va rebre cinc Su-7Us addicionals per entrenar pilots del Su-20, que no tenia una variant de dos seients. L'any 1988 es va iniciar la retirada del servei de caces d'aquest tipus, i el 25 de juny de 1990, els Su-7 polonesos van sortir a l'aire per última vegada. Durant vint-i-sis anys de funcionament a la Força Aèria Polonesa, es van perdre un total de 10 màquines d'aquest tipus. Síria poc després de la "guerra dels Sis Dies", la Força Aèria de Síria va rebre 25 Su-7BMK i Su-7UMK, dels quals es va formar una brigada aèria de caces-bombarders. A la guerra de 1973, l'aviació siriana va patir pèrdues importants: en particular, es van perdre 13 Su-7BMK. Després de 1973, la Força Aèria de Síria va rebre altres 35 avions d'aquest tipus, però, a causa del fet que la producció d'avions d'exportació ja s'havia completat, aquests es van utilitzar Soviètics Su-7BKL i Su-7U. A mitjans dels anys vuitanta, els Su-7 van ser traslladats a la reserva i a principis dels noranta van ser retirats del servei. Txecoslovàquia La Força Aèria Txecoslovaca es va convertir en el primer operador estranger del Su-7. El 1963, Txecoslovàquia va pagar la comanda de la primera dotzena de Su-7 per a la seva Força Aèria, aquest va ser l'inici d'uns ambiciosos plans per equipar dos regiments de caces-bombarders amb nous avions. Es van lliurar un total de 64 Su-7BM, 31 Su-7BKL i 7 Su-7U. L'any 1990, va lliurar el seu darrer Su-7BKL. Especificacions (Su-7BKL) Dades de Green, SukhoiCaracterístiques generals Tripulació: Un pilot Longitud: 16,80 m Envergadura: 9,31 m Alçada: 4,99 m Superfície de l'ala 34 m² Pes buit: 8.937 kg Pes carregat: 13.570 kg Pes màxim d'enlairament: 15.210 kg Motor: 1× turboreactor amb postcremador Lyulka AL-7F-1 Impuls normal: 66,6 kN Impuls amb postcremador: 94,1 kN * Capacitat de combustible: 3.220 kg Rendiment Velocitat màxima: 1.150 km/h (620 nusos, Mach 0,94) at sea level; 2.150 km/h (1.160 nusos) a gran altitud Abast: 1.650 km. Sostre de servei: 17.600 m. Ràtio d'ascens: 160 m/s Càrrega alar: 434,8 kg/m² Impuls/pes: 0,71 Distància d'enlairament: 950 m. Distància d'aterratge: 700 m.Armament 2 canons automàtics de calibre 30 mm. Nudelman-Rikhter NR-30, amb 80 cartutxos cadascun Fins a 2.000 kg. d'armament i dipòsits en sis suports externs. Habitualment 2 dipòstis externs de 600 o 950 L i una combinació de bombes de 250 kg. o 500 kg., i coets de calibre 57 mm. en contenidors llançadors de 16 coets (UB-16-57U). Referències Bibliografia Nijboer, Donald and Dan Patterson. Cockpits of the Cold War. Eden Prairie, Ontario: The Boston Mills Press, 2003. ISBN 1-55046-405-1. Wheeler, Barry C. The Hamlyn Guide to Military Aircraft Markings. London: Chancellor Press, 1992. ISBN 1-85152-582-3.