NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Fortaleza de Tighina

La fortaleza de Tighina (en rumano: Cetatea Tighina),​​ también conocida como fortaleza Bender (en ruso: Бенде́рская крепость, romanizado: Bendérskaja krepost, en turco: Bender kalesi),​​ es un edificio militar parcialmente en desuso utilizado como museo y parque urbano ubicado en la ciudad del mismo nombre en Transnistria, en la margen derecha del río Dniéster. El núcleo original fue construido por los otomanos en el siglo XVI según un diseño atribuido al arquitecto Mimar Sinan, en un emplazamiento donde ya existía una fortificación previa. La fortaleza fue ampliada en los siglos siguientes y, en 1812, pasó a formar parte del Imperio ruso tras el Tratado de Bucarest, perdiendo gradualmente su función estratégica. En el siglo XX fue utilizada como cuartel por el Reino de Rumania y posteriormente por la Unión Soviética, antes de consolidarse en el siglo XXI como la principal atracción turística de Transnistria. La estructura se compone de tres secciones, de las cuales las dos más antiguas —la ciudadela y la fortaleza inferior— son las mejor conservadas, junto con sus muros de contención, torres y algunos edificios interiores. A estas se suma la gran fortaleza exterior, construida en estilo moderno, de cuyo perímetro y edificios solo quedan pequeños vestigios. El conjunto arquitectónico y los acontecimientos históricos en los que estuvo involucrado han dejado, en conjunto, numerosos testimonios en la producción artística y la iconografía de diversos países europeos. Referencias
Бендерська фортеця

Бендерська фортеця (молд./рум. Cetatea Bendér (Tighína)) — фортеця, споруджена в 1538—1541 роках під керівництвом архітектора Сінана на правому березі річки Дністра у місті Бендери (Молдова). Зовнішній вигляд Бастіонна фортеця займає площу в 20 гектарів та складається з сухого рову, земляних укріплень за ним, мурованих стін з баштами (які поділяються на верхню та нижню частини), центру фортеці (цитаделі). Історія Звели фортецю на місці колишньої митниці за наказом Сулеймана І Пишного. Автором проекту був відомий турецький архітектор Сінан, а найперший опис форпосту залишив відомий турецький мандрівник 17 століття Евлія Челебі. Фортеця вважалася однією з найсильніших у Придністров'ї. Її неодноразово і безуспішно пробували захопити. У 1709 році саме сюди після Полтавської битви відступив гетьман Іван Мазепа, де й помер. Російська імперія загарбала фортецю у 1806 року, свого часу її відвідав Пушкін. На початку 1990-х місто постраждало унаслідок ПриднІстровського конфлІкту, проте, навіть зараз тут проводяться екскурсії. 9 квітня 2010 року на території фортеці було відкрито пам'ятник Конституції Пилипа Орлика, встановлений на честь її 300-річчя. Пам'ятний знак споруджено у вигляді книги, на якій викарбувано інформацію про історію написання Конституції, її повну назву українською та латинською мовами. Галерея Примітки Посилання Сторінка замку на сайті castles.com.ua [Архівовано 2 вересня 2010 у Wayback Machine.] Андрей Красножон (17 лютого 2010). Взятие Бендерской крепости. Українська правда. Життя (рос.). Архів оригіналу за 19 лютого 2010. Тамара Нєстєрова (2022). Замок Тігіна у фортеці Бендери (PDF). Current issues in research, conservation and restoration of historic fortifications (укр.) (17): 114—132. doi:10.23939/fortifications2022.17.114. Архів оригіналу (PDF) за 6 березня 2026.
Nationalmuseum für Völkerkunde und Naturgeschichte

Das Nationalmuseum für Völkerkunde und Naturgeschichte (rumänisch Muzeul Național de etnografie și istorie naturală) befindet sich in der moldauischen Stadt Chișinău. Geschichte Im Oktober 1889 fand auf Initiative von Baron Alexander Stewart die erste landwirtschaftliche Ausstellung Bessarabiens statt. Daraus ging zunächst ein Museum für Landwirtschaft hervor, dann das Museum für Zoologie, Landwirtschaft und Handwerk. Ab 1926 hieß die Institution Nationalmuseum für Naturgeschichte Chișinău, ab 1937 Regionalmuseum für Bessarabien, ab 1940 Republikanisches MSSR-Museum, ab 1957 Staatliches Museum für Geschichte und Heimatkunde und ab 1983 Staatliches Museum für Heimatkunde. Seit 1991 trägt das Museum seinen heutigen Namen. Trotz der zahlreichen Umstrukturierungen in seiner Geschichte hat sich das Museum zwei spezifische Themen bewahrt – das Studium der Natur und Kultur von Bessarabien. Das heute noch genutzte Museumsgebäude wurde von 1903 bis 1905 nach Plänen des Architekten V. Tsyganko erbaut. Seit seiner Gründung entwickelte sich das Museum zu einem wichtigen wissenschaftlichen und kulturellen Zentrum, das nicht nur im Russischen Reich, sondern auch in anderen europäischen Ländern einen gewissen Bekanntheitsgrad erlangte. Im Jahr 1906 wurde beim Museumsgebäude der erste botanische Garten der Region angelegt, der heute noch besteht. Da es sich beim Nationalmuseum für Völkerkunde und Naturgeschichte um die älteste Institution in ihrem Bereich handelt, war sie an der Etablierung der meisten anderen Museen in Moldau beteiligt. Unter der Schirmherrschaft des Museums entstand so im Dorf Ivancea im Rajon Orhei ein Museumskomplex mit einer Sammlung moldauischer Handwerkskunst. Dieser wurde jedoch auf Grund finanzieller Schwierigkeiten wieder geschlossen, übrig ist lediglich das halb renovierte Museumsgebäude. Sammlungen Im Museum befinden sich geologische, paläontologische, zoologische, entomologische, archäologische, ethnografische und numismatische Sammlungen. Darin finden sich viele wertvolle und teilweise einzigartige Exponate, wie ein Skelett des Deinotherium gigantissimus, archäologische Fundstücke aus moldauischen Dörfern oder eine Sammlung von Teppichen aus dem 18., 19. und 20. Jahrhundert. Das Museum verfügt über eine wissenschaftliche Bibliothek und betreibt eigene Forschungen. Im Jahr 1994 wurde die Dauerausstellung „Natur. Mensch. Kultur“ eröffnet, die sich dem Verhältnis von Mensch und Natur in verschiedenen Phasen der Geschichte, der Entwicklung der natürlichen Ressourcen und ökologischen Fragen widmet. Siehe auch Liste der Museen für Völkerkunde Weblinks Beschreibung auf der Website des Moskauer Büros der UNESCO (englisch)
Nationaal Etnografisch en Natuurhistorisch Museum

Het Nationaal Etnografisch en Natuurhistorisch Museum (Roemeens: Muzeul Național de Etnografie și Istorie Naturală) is een museum in de Moldavische hoofdstad Chișinău. Het museum werd opgericht in 1889 en heeft een collectie van 135 000 objecten. Het huidige museumgebouw werd ontworpen door architect V.N. Țiganco en werd afgewerkt in 1905 en in 1906 ingehuldigd. Externe link Officiële website
Muzeul Național de Etnografie și Istorie Naturală din Chișinău

Muzeul Național de Etnografie și Istorie Naturală este un muzeu din municipiul Chișinău, situat pe str. Mihail Kogălniceanu, 82. A fost creat în octombrie 1889 în baza colecției exponatelor primei expoziției agrare din Basarabia, organizată sub inițiativa baronului A. Stuart. Edificiul muzeului (oficial – „Clădirea Muzeului Național de Etnografie și Istorie Naturală, fost Muzeu zoo-agricol și a meșteșugurilor populare”) este un monument de arhitectură de însemnătate națională, introdus în Registrul monumentelor de istorie și cultură a municipiului. Istoric Pe parcursul anilor, muzeul a avut mai multe denumiri: 1889-?: Muzeul agriculturii ?-1926: Muzeul zoologiei, agriculturii 1926-1927: Muzeul național al istoriei naturale din Chișinău 1927-1940: Muzeul regional din Basarabia 1940-1957: Muzeul republican din RSSM 1957-1983: Muzeul de stat a istoriei și studierii plaiului natal 1983-1991: Muzeul de stat a studierii plaiului natal 1991-curent: Muzeul Național de Etnografie și Istorie Naturală din Chișinău Funcția de director general al MNEIN este ocupată de Petru Vicol. Varvara Buzilă este secretar științific al instituției. În spatele muzeului este amenajată o grădină, monument de arhitectură peisagistică. Galerie de imagini Vezi și Lista monumentelor naturii de tip geologic sau paleontologic din Republica Moldova Referințe Legături externe Site oficial Clădirea Muzeului Național de Etnografie și Istorie Naturală, fost Muzeu zoo-agricol și a meșteșugurilor populare Muzeul Național de Etnografie și Istorie Naturală a Moldovei Arhivat în 4 aprilie 2007, la Wayback Machine.
Національний музей етнографії та природної історії

|1 = muzeu.md] = Національний музей етнографії та природної історії (молд./рум. Muzeul naţional de etnografie şi istorie naturală) — музей у столиці Молдови — місті Кишинів. Був заснований у жовтні 1889 на базі колекції експонатів першої сільськогосподарської виставки Бессарабії з ініціативи барона А. Стюарта. Таким чином, є найстарішим музеєм у Республіці Молдова, що функціонує зараз. Був спочатку Музеєм сільського господарства, потім Музеєм зоології, сільського господарства та народних промислів губернського земства. З 1926 — Кишинівський національний музей природної історії, з 1937 — Обласний музей Бессарабії, з 1940 — Республіканський музей МРСР, з 1957 — Державний музей історії та вивчення рідного краю, з 1983 — Державний музей вивчення рідного краю. З 1991 року музею надано його сучасну назву. Незважаючи на численні реорганізації протягом усієї своєї історії музей зберіг два специфічні напрями — вивчення природи та культури Бессарабії. Спочатку музей був у будівлі губернського земства, але у 1903—1905 рр. за проектом архітектора В. Циганка для музею було збудовано нову будівлю. У цьому будинку музей перебуває і зараз. З дня свого виникнення музей став важливим науковим та культурним центром Бессарабії, відомим не лише в Російській імперії, а й у європейських країнах. Серед людей, які зробили величезний внесок у розвиток музею, слід відзначити першого розпорядника музею Франта Остермана, засновника етнографічної колекції — Альбіну Остерман, натуралістів М. Зубовського, І. Красильскіка, С. Мілера, В. Безвалу, Ф. Поручика та ін. значення для розвитку музею мала діяльність Товариства натуралістів Бессарабії, заснованого у 1904 році. У 1906 році на території музею був організований перший ботанічний сад у Бессарабії, який існує й донині. Будучи найстарішою установою у своїй галузі, музей брав участь у створенні більшості інших музеїв Молдови. Під егідою музею розташований музейний комплекс у селі Іванча Оргіївського району, де після реставраційних робіт було відкрито Музей народних промислів Молдови. У фонді музею міститься геологічна, палеонтологічна, зоологічна, ентомологічна, археологічна, етнографічна та нумізматична колекції, що містять багато цінних і навіть унікальних експонатів, таких як скелет надгігантського динотерію (Dinoterium Gigantisimus), археологічні колекція бессарабських килимів XVIII—XX ст. та ін. Експонати з колекції музею виставлялися на численних експозиціях у країнах Європи, Америки, Африки та Азії. Фонд музею створює наукову основу для досліджень у різних галузях. Музей має в своєму розпорядженні цінну наукову бібліотеку. 1994 року в будівлі музею було засновано нову постійну експозицію «Природа. Людина. Культура», присвячена взаємозв'язку людини та природи на різних етапах історії, еволюції органічного світу, динаміці використання природних ресурсів та екології. Адреса музею: Кишинів, вул. М. Когелнічану, 82. Нагороди Орден Пошани (Молдавія) Примітки Посилання Сайт музею
Чадыр-Лунгский район

Чады́р-Лу́нгский райо́н (рум. Raionul Ceadîr-Lunga) — административно-территориальная единица Молдавской ССР и Республики Молдова, существовавшая с 11 ноября 1940 года по 22 июля 1995 года. История Как и большинство районов Молдавской ССР, образован 11 ноября 1940 года, центр — село Чадыр-Лунга. До 16 октября 1949 года находился в составе Кагульского уезда, после упразднения уездного деления перешёл в непосредственное республиканское подчинение. С 31 января 1952 года по 15 июня 1953 года район входил в состав Кагульского округа, после упразднения окружного деления вновь перешёл в непосредственное республиканское подчинение. 9 января 1956 года в состав Чадыр-Лунгского района передана треть территории упраздняемого Кангазского района. 25 декабря 1962 года в состав Чадыр-Лунгского района передана часть территории упраздняемого Тараклийского района, однако при восстановлении Тараклийского района почти все эти территории были возвращены последнему. В 1991—1994 годах район номинально являлся частью Республики Молдова, но фактически находился на территории самопровозглашённой Республики Гагаузия. В 1994 году Республика Гагаузия была возвращена в состав Молдавии на правах широкой автономии, а 22 июля 1995 года, в соответствии с Законом № 563-XIII, официально оформлена в качестве автономного территориального образования Гагаузия. Тогда же территория района с незначительными изменениями (в состав района передано одно село Бессарабского (Кириет-Лунга) и одно село Тараклийского (Копчак) районов, в свою очередь из Чадыр-Лунгского района переданы три села (Валя-Пержей, Кортен и Твардица) в Тараклийский район Молдавии) была передана в состав Гагаузии, где образовала Чадыр-Лунгский округ (долай). Населённые пункты До образования АТО Гагаузия в состав Чадыр-Лунгского района входили: 1 город — Чадыр-Лунга (рум. Ceadîr Lunga) 9 сёл, не входящих в состав коммун. Примечания
Чадир-Лунзький район

Чади́р-Лу́нзький район (молд./рум. Raionul Ceadîr-Lunga) — адміністративно-територіальна одиниця Молдавської РСР та Республіки Молдова, що існувала від 11 листопада 1940 року до 22 липня 1995 року. Історія Як і більшість районів Молдавської РСР, утворено 11 листопада 1940 року, центр — село Чадир-Лунга. До 16 жовтня 1949 року перебував у складі Кагульського повіту, після скасування повітового розподілу перейшов у безпосереднє республіканське підпорядкування. Від 31 січня 1952 року до 15 червня 1953 року район входив до складу Кагульського округу, після скасування окружного поділу знову перейшов у безпосереднє республіканське підпорядкування. 9 січня 1956 року до складу Чадир-Лунзького району передано третину території скасованого Кангазького району. 25 грудня 1962 року до складу Чадир-Лунзького району передано частину території скасованого Тараклійського району, проте при відновленні Тараклійського району майже всі ці території повернуто останньому. У 1991—1994 роках район номінально був частиною Республіки Молдова, але фактично перебував на території самопроголошеної Республіки Гагаузія. 1994 року Республіку Гагаузія повернуто до складу Молдови на правах широкої автономії, а 22 липня 1995 року, відповідно до Закону № 563-XIII, офіційно оформлено як автономне територіальне утворення Гагаузія. Тоді ж територію району з незначними змінами (до складу району передано одне село Бессарабського (Кірієт-Лунга) та одне село Тараклійського (Копчак) районів, у свою чергу з Чадир-Лунзького району передано три села (Валя-Пержей, Кортен та Твардіца) до Тараклійський району Молдови) передано до складу Гагаузії, де вона утворила Чадир-Лунзький округ (долай). Населені пункти До утворення АТУ Гагаузія до складу Чадир-Лунгського району входили: 1 місто — Чадир-Лунга (молд./рум. Ceadîr Lunga) 9 сіл, що не входять до складу комун: Баурчи Бешгіоз Валя-Пержей Гайдар Жолтай Казаклія Кортен Твардіца Томай. Примітки
Academia „Ștefan cel Mare” a Ministerului Afacerilor Interne

Academia „Ștefan cel Mare” a Ministerului Afacerilor Interne al Republicii Moldova a fost fondată în anul 1990, prin „Hotărârea Guvernului nr. 276”. Actualmente, academia este condusă de către rectorul (comandant), doctor în drept, comisar-sef – Dinu Ostavciuc și de către alți trei prorectori, reprezentanți ai oranelor interne, toți deținători ai gradului special de comisar-șef – Odagiu Iurie, Caț Iulian, Nicolai Ranga. În prezent, Academia de Poliție întrunește în sine două facultăți: Facultatea de Drept și Facultatea Securitate Civilă și Ordine Publică care oferă atât învățământ la zi, cât și la distanță. De asemenea, Facultatea este condusă de organe proprii: Consiliul Facultății, Biroul Consiliului Facultății, Decanul, Prodecanii și lectorii metodiști ai ei. Organul suprem de conducere este Consiliul Facultății care se alege pe un termen de cinci ani în conformitate cu Regulamentul cu privire la ocuparea posturilor didactice și de conducere în instituțiile de învățământ superior universitar. Cea de-a doua este Facultatea de Securitate și Ordine Publică, care activează după aceleași criterii ca și prima. În ceea ce privesc relațiile internaționale ale Academiei, acestea vizează direcțiile de bază ale activității internaționale ale Academiei „Ștefan cel Mare” care sunt formulate în baza principiilor politicii externe a Republicii Moldova. Astfel încât se poate enunța ferm că Academia „Ștefan cel Mare” a MAI are încheiate 36 acorduri și contracte de colaborare cu mai multe instituții de învățămînt din Azerbaidjan, Georgia, Rusia, Germania, Letonia, Republica Belarus, Ucraina, Turcia și România. Etape istorice Prima etapă, cea de întemeiere. Cuprinde toate evenimentele care țin de perioada anului 1990 – octombrie 1991. A două etapă, cea de consolidare. Cuprinde activitatea de organizare și desfășurare a procesului de pregătire a cadrelor didactice și polițienești și include perioada octombrie 1991 – mai 1995. A treia etapă, cea de modernizare. Începe în martie 1997 și se caracterizează prin transformări esențiale în activitatea Academiei. A patra etapă, cea a reformelor. S-a accentuat în toamna anului 2001 și a fost determinată de reforma concepției pregătirii cadrelor în Ministerul Afacerilor Interne (M.A.I.) și de necesitatea continuării procesului de ajustare a activității Academiei de Poliție la noile exigențe impuse de stat. Referințe Legături externe Site web
Casa Hagi Marcarov

Casa Hagi Marcarov este un monument de arhitectură și istorie din municipiul Bălți. A fost construită la sfârșitul secolului al XIX-lea de președintele autoadministrării locale. Arhitectura clădirii cu două etaje are aspectul exterior influențat de modernul timpuriu, în care se simt reminescențele arhitecturii ruse. Între anii 1936-1938, interioarele au fost adaptate pentru sediul primăriei Bălți de către Etti-Rosa Spirer. A fost construită din cărămidă roșie cu ferestre arcuite, frontoane zimțate, cu un gard forjat. În perioada sovietică aici a funcționat o policlinică. În 1988 clădirea a fost transmisă fabricii de confecții “40 de ani RSSM”, iar din 1993 devine proprietatea fabricii “Bălțeanca”. Astăzi aici este amplasat magazinul de firmă al fabricii. Referințe
Palatul Național „Nicolae Sulac”

Palatul Național „Nicolae Sulac” este o locație de concerte și festivaluri din centrul Chișinăului (Republica Moldova). Construcția Palatului a fost finalizată în 1972 și atunci a fost numit Sala de Sesiuni, aici organizându-se spectacole de teatru și divertisment. A fost redenumit în 1990. Legături externe Palatul Național - Sala de concert (fest.md) Palatul Național din Chișinău (infotour.ro) Note
Національний палац «Ніколай Сулак»

Національний палац «Ніколай Сулак» — місце проведення концертів і фестивалів у центрі Кишинева (Республіка Молдова). Будівництво Палацу було завершено в 1972 році, і тоді він називався Залом засідань, де влаштовувалися театральні вистави та розваги. Було перейменовано в 1990 році. Посилання Національний палац — концертний зал (fest.md) Національний палац у Кишиневі (infotour.ro) Примітки
Piața Centrală din Chișinău

Piața Centrală (cunoscută până în 1991 ca Центральный рынок / Țentral'nîi rînok, echivalentul rusesc al denumirii de astăzi) este cea mai mare și mai aglomerată piață agroalimentară din municipiul Chișinău, care ocupă un cartier rectangular format din două sectoare-model ale capitalei, mărginit de străzile Armenească, Mitropolit Varlaam și Tighina. Piața cuprinde o suprafață de cca. 3,5 hectare. Secțiunea dinspre bd. Ștefan cel Mare și Sfânt a fost construită în anii postbelici, în prezent zona fiind ocupată de blocuri de locuit cu 5 etaje și magazine la parter. Vizavi de piață, peste str. Mitropolit Varlaam, se află autogara centrală, de unde pornesc rute pe căi urbane, naționale și internaționale. Galerie de imagini Vezi și Explozia de la Piața Centrală din Chișinău (2016) Note Bibliografie Colesnic, Iurie (1997). Chișinău. Enciclopedie. Chișinău: ed. „Museum”. p. 364. Legături externe Materiale media legate de Piața Centrală din Chișinău la Wikimedia Commons
Vălcineț, Ocnița

Vălcineț (în ucraineană Волчінец, transliterat: Volcineț) este satul de reședință al comunei cu același nume din raionul Ocnița, Republica Moldova. Istorie Satul a foste menționat în scris pentru prima dată în anul 1597: Demografie Structura etnică Structura etnică a satului conform recensământului populației din 2004: Galerie de imagini Biserica „Nașterea Maicii Domnului” din localitate, monument ocrotit de stat. Alte locuri Note Legături externe Materiale media legate de Vălcineț la Wikimedia Commons
Вэлчинец (Окницкий район)

Вэлчинец (Волчинец, Вочинец) (рум. Vălcineț) — село в Окницком районе Молдавии (до 1980 года являлось частью Атакского района). Является административным центром коммуны Вэлчинец, включающей также село Кодряны. География Село расположено на правом берегу реки Днестр на высоте 85 метров над уровнем моря. В Волчинце расположен пункт перехода молдавско-украинской границы и железнодорожная станция. День села празднуется 21 сентября. Население По данным переписи населения 2004 года, в селе Вэлчинец проживает 1909 человек (862 мужчины, 1047 женщин). Этнический состав села: Интересные факты В январе 2011 года жители села обнаружили остатки мамонта. Галерея . Примечания
Велчінец (Окницький район)

Велчінец (рум. Vălcineţ, укр. Вовчинець) — село в Молдові в Окницькому районі. Розташоване на правому березі річки Дністер. Є центром однойменної комуни, до складу якої також входить село Кодрень. Населення Кількість мешканців села становить: 1909 мешканців (2004); 2162 мешканців (2014). Національності Національний склад села згідно перепису населення 2014 року: Мови Повсякденна мова мешканців села (%, 2014): Інфраструктура В селі є залізнична станція, що має прикордонний статус (пункт пропуску Велчінец-Могилів-Подільський) Галерея Примітки
Ursoaia

Ursoaia es una comuna y localidad de Moldavia en el distrito (raión) de Căușeni. Geografía Se encuentra a una altitud de 27 m s. n. m. a 76 km de la capital nacional, Chisináu. Demografía En el censo 2014 el total de población de la localidad fue de 2 465 habitantes.​ Referencias Enlaces externos Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.
Ursoaia, Căușeni

Ursoaia este un sat din raionul Căușeni, Republica Moldova. A fost atestat documentar pentru prima oară în 1767. Istorie După instaurarea puterii țariste în acest sat, la 12 octombrie 1808 preotul Marco Popovski i-a scris o scrisoare Mitropolitului Gavriil Bănulescu-Bodoni, în care i-a explicat că deși în regiune locuiau mulți ortodocși, ei nu aveau o biserică, iar moscheea lăsată de otomani era o clădire în stare excelentă care ar trebui convertită în biserică. A urmat aprobarea de către administrația țaristă și astfel moscheea din Ursoaia a fost convertită într-o biserică ortodoxă afiliată Patriarhatului Rus, cu hramul Sfânta Maria. În lucrarea sa Dicționarul geografic al Basarabiei, Zamfir Ralli-Arbore a consemnat Ursoaia ca fiind un sat în județul Bender, în valea Tunători, care pe atunci făcea parte din volostea Căușenii-Noi. Avea 213 case și o populație de 1.171 locuitori, țărani români. Tot în valea Tunători se afla cătunul Ursoaia, așezat lângă șoseaua Bender-Căușeni. În împrejurimi erau amplasate multe vii și grădini cu pomi. Demografie Structura etnică Structura etnică a localității conform recensământului populației din 2004: Administrație și politică Componența Consiliului local Ursoaia (11 consilieri), ales la 5 noiembrie 2023, este următoarea: Note