Katedrála Saint-Étienne (Cahors)

Katedrála svatého Štěpána v Cahors (francouzsky Cathédrale Saint-Étienne de Cahors) je římskokatolická katedrála ve francouzském městě Cahors v departementu Lot v regionu Okcitánie). Její stavba započala ve 12. století a dnes patří k největším francouzským chrámům s kupolemi na pandantivech. V její architektuře se prolínají románské prvky s gotickým chórem. V katedrále je uloženo Svaté plátno (Svatá kukla) – relikvie, do které byla podle tradice zahalena Kristova hlava při jeho uložení do hrobu. Význam, který je přisuzován vysvěcení oltáře Svatého plátna papežem Kalixtem II. v roce 1119, zůstává sporný. Podle knihy Roberta Babineta Le témoin secret de la Résurrection. La partie manquante du Saint Suaire se totiž Svatá kukla v roce 1201 prokazatelně nacházela v Konstantinopoli, konkrétně v kapli Panny Marie u majáku (Pharos). Do Cahors ji tak zřejmě přivezl až po roce 1204 neznámý rytíř po vyplenění Konstantinopole během čtvrté křížové výpravy. Přítomnost Svaté kukly v Cahors je bezpečně doložena až od 13. století. Tvrzení, že relikvii městu daroval již Karel Veliký v roce 803, je pouhou legendou. Historik Guillaume Lacoste nicméně přišel s teorií, že relikvii městu věnoval Géraud III. z Cardaillacu, který se zúčastnil první křížové výpravy. Na seznam francouzských historických památek (Monument historique) byla katedrála zařazena v roce 1862. Od roku 1998 je navíc zapsán na seznamu světového dědictví UNESCO jako součást francouzských úseků Svatojakubské pouti. V roce 2020 dřívější památkovou ochranu nahradil nový, aktualizovaný dekret. Historie Minulost katedrály halí řada nejasností a historici se dodnes neshodují na přesném datování stavby jejích jednotlivých částí. Podle Josepha Daymarda vyrostla první katedrála zřejmě už kolem roku 260 za působení svatého Marciála, který do regionu přinesl křesťanství. Analýza starých textů však ukázala, že příběh o christianizaci kraje Quercy svatým Marciálem a svatým Genulfem je pouhou legendou. Prvním historicky doloženým biskupem v Cahors byl totiž až Florentius v roce 405. Tento původní kostel pravděpodobně lehl popelem v roce 574, kdy město dobyl a zpustošil Theudebert (Thibert), syn Chilpericha I. Katedrálu se však podařilo obnovit. Výslovně se o ní i o dalších souvisejících stavbách zmiňují dobové prameny o životě tehdejšího biskupa svatého Didiera (Desideria). Ten nechal severně od chrámu vybudovat dvojitý palác pro sebe a své duchovní, uvnitř katedrály zřídil oratoř zasvěcenou svatému Martinovi a štědře obdarovával náboženské instituce ve své diecézi. Existenci katedrály na stejném místě potvrzuje také závěť svatého Didiera. Stavba ale musela čelit další zkáze – buď v roce 732 při vpádu Saracénů, nebo v roce 763, kdy zde Pipin Krátký bojoval proti akvitánskému vévodovi Waifrovi. Třetí katedrála tak vznikla za vlády Karla Velikého nebo jeho nástupců a v této podobě s řadou kupolí se v podstatě dochovala až do dnešních dnů. Románské období Začátkem 11. století prošla zdejší kanovnická kapitula reorganizací, kterou ovlivnila gregoriánská reforma. Místní biskup Géraud z Cardaillacu jí ve své závěti odkázal značný majetek. S podporou papeže Urbana II. a jeho nástupců navíc kapitula získala zpět statky, které jí v minulosti patřily, ale mezitím si je přivlastnili světští feudálové. Tento nárůst bohatství umožnil naplánovat stavbu nové katedrály a přilehlého ambitu (křížové chodby). Stavební práce začaly na počátku 12. století. Hlavní oltář vysvětil 27. července 1119 papež Kalixt II. Výstavba však pokračovala i po tomto aktu. Podle historičky Mireille Bénéjeam-Lère byly práce dokončeny krátce po roce 1140 vztyčením severního portálu. Maurice Scellès a Gilles Séraphin se však domnívají, že stavba trvala déle a samotné kupole vznikly až koncem 12. století, nebo dokonce na počátku století 13. Z tohoto prvního, románského období pochází hlavní loď a severní i jižní portál. Scellès a Séraphin navíc přišli s hypotézou, že chór měl původně kaplový ochoz, který však byl zbořen při následné výstavbě kupolí. Na centrální kupoli se v úrovni lodi a chóru nacházelo vyobrazení Poslední večeře, které však dělníci při jedné z dřívějších rekonstrukcí překryli vrstvou cementu. Gotické období Další rozsáhlá stavební fáze, tentokrát v gotickém slohu, odstartovala ve 13. století. Podle historiků Marcela Durliata a Mireille Bénéjeam-Lère začala kolem roku 1280 z iniciativy biskupa Raimonda de Cornil, avšak Maurice Scellès a Gilles Séraphin kladou její počátek již do poloviny 13. století. Architekt Paul Abadie doložil, že románské základy byly zachovány až po horní úroveň absidiol. Na nich byla následně vztyčena apsida, která se zvýšila o tři samostatná podlaží. Určité stavební nepravidelnosti v této části budovy pravděpodobně vznikly kvůli změnám v projektu přímo během výstavby. Chór získal novou klenbu a na severní i jižní straně přibyly dvě boční kaple. V gotickém slohu bylo vybudováno také západní průčelí. Od 19. století se předpokládalo, že jeho stavba začala v roce 1309. Scellès a Séraphin se však na základě stylistické analýzy sochařské výzdoby západního portálu přiklánějí k závěru, že práce započaly již na konci 13. století. Tento názor sdílejí i novější odborné studie. Ze 14. století pravděpodobně pochází kaple sousedící s jižním portálem (zasvěcená svaté Anně) a kaple svatého Martina. Po skončení stoleté války nastalo období hospodářského oživení, které s sebou přineslo další vlnu stavebních úprav. Na konci 15. století vznikla na místě jižní absidioly hluboká kaple zasvěcená Panně Marii, kterou 14. listopadu 1484 vysvětil Antoine d'Alamand. V téže době byla přistavěna i malá kaple mezi severní a východní absidiolou. Kolem roku 1500 pak vyrostla dnešní kaple svatého Gausberta, nacházející se východně od křížové chodby. Samotný ambit (křížová chodba) prošel kompletní přestavbou v posledním desetiletí 15. století. Od 17. století do současnosti V 17. a 18. století prošel interiér kostela několika dalšími úpravami. Kupole získaly balustrádu a kompletní rekonstrukcí prošel jak hlavní oltář, sochařsky zdobený letner, tak i kazatelna, která byla osazena v roce 1738. V roce 1722 byla instalována varhanní kruchta pro nástroj z dílny rodiny Harryů. Na severní stěně navíc přibyla další empora vyhrazená pro kanovníky, což vedlo k trvalému uzavření vstupu přes původní románský portál. Gotické nástěnné malby – s výjimkou těch na kupolích – tehdy vyšly z módy a dělníci je zabílili vápnem. Během Velké francouzské revoluce došlo ke zrušení kanovnické kapituly a katedrála byla přeměněna na Chrám Rozumu. Katolické bohoslužby se sem vrátily v roce 1795. Budova však byla po letech zanedbávané údržby ve špatném stavu a naléhavě vyžadovala celkovou rekonstrukci. Obnova v 19. století V první polovině 19. století byly opraveny nejnaléhavější části chrámu, konkrétně chór a severní apsida. V roce 1862 se navíc podařilo znovu odkrýt a uvolnit původní románský portál v severní stěně, který byl do té doby zastavěný. Na počátku 40. let 19. století začal Úřad pro historické památky plánovat celkovou rekonstrukci katedrály. Přizvaný architekt Eugène Viollet-le-Duc se však k záměru stavěl odmítavě, a to kvůli podle něj příliš „zmatenému“ a nesourodému architektonickému rázu budovy. Plány na obnovu tak postupně vypracovávali až po sobě jdoucí diecézní architekti Paul Abadie (nástupce Charlese Hectora Mala), Charles Lainé a Victor Tourrette. Samotné práce začaly na naléhání biskupa Pierra-Alfreda Grimardiase až koncem 60. let 19. století. Rekonstrukcí a výraznou proměnou prošla apsida, ve které byla mimo jiné vybudována pohřební krypta. Zdejší staré gotické nástěnné malby byly zbaveny vápenného nátěru a okna osazena novými vitrážemi. V rámci těchto úprav došlo také k odstranění krovů, které do té doby zakrývaly pohled na vnější stranu kupolí. V roce 1890 pak restaurátoři objevili stopy historických maleb také přímo uvnitř samotných kupolí. Obnova ve 20. století Ve 20. století prošla katedrála několika dalšími etapami rekonstrukcí. Během 50. let bylo nutné staticky zajistit masivní západní průčelí, u kterého bylo zjištěno nebezpečné sedání (pokles) zdiva. V následujícím desetiletí byla kompletně zrenovována křížová chodba. Rozsáhlý památkový program zahájený v roce 1975 pak umožnil opravu vstupního portálu západního průčelí i historické skříně chórových varhan z dílny Harry. Nejvýznamnějším počinem této etapy však bylo citlivé odkrytí a restaurování gotických nástěnných maleb, které byly v chrámu objeveny v roce 1956. Obnova ve 21. století V roce 2013 byla okna hlavní lodi osazena novými moderními vitrážemi, které navrhl výtvarník Gérard Collin-Thiébaut. Další významná restaurátorská kampaň se v roce 2019 zaměřila na obnovu osové kaple. Tato akce byla zorganizována v rámci oslav 900. výročí od chvíle, kdy papež Kalixt II. v roce 1119 slavnostně vysvětil zdejší hlavní oltář. Popis stavby Katedrála svatého Štěpána v Cahors se na první pohled vyznačuje strohým, až vojenským rázem pevnostního kostela. Tento dojem výrazně umocňuje dodatečně přistavěné západní průčelí. Je masivní, těžké a svou architektonickou formou připomíná hradní hradbu. Nad narthexem (předsíní) se tyčí zvonice lemovaná dvěma postranními věžemi. Celou tuto monolitickou plochu oživuje pouze šest úzkých okenních štěrbin a osový portál s trojitou ústupkovitou archivoltou, nad nímž se nachází dekorativní arkádová galerie a velká rozeta. Vnitřní prostor chrámu překvapí naprostou absencí příčné lodi (transeptu). Z hlediska slohové klasifikace stavba reprezentuje specifickou jihozápadní školu románských kopulových kostelů. Zatímco západní průčelí nese románské opevnění, hlavní románský portál z let 1140 až 1150 vystupuje z plochy severní fasády v podobě monumentálního předsunutého rizalitu. V interiéru kostela se dochovalo několik cenných figurálních náhrobků, mezi nimiž vyniká tumba blahoslaveného Alaina de Solminihac. V kapli svatého Gausberta je navíc uchovávána vzácná relikvie nesmírného významu – Svatá rouška (Sainte Coiffe), která podle tradice halila hlavu Ježíše Krista při jeho pohřbu. Hlavní loď Architektonické řešení hlavní lodi v Cahors – podobně jako u staré katedrály v Périgueux, Katedrála Saint-Pierre (Angoulême)|katedrály v Angoulême či klášterního kostela v Saint-Avit-Sénieur – vývojově navazuje na klášterní chrám Saint-Front v Périgueux. Ten je považován za přímý prototyp specifického typu kostelů s řadou kopulí za sebou. Tyto stavby nepřejaly tradiční půdorys latinského či řeckého kříže; tvoří je podélný obdélníkový prostor složený ze dvou nebo více klenebních polí, z nichž každé nese samostatnou kopuli. Tento prostor bývá na východě zakončen polokruhovým závěrem s věncem menších apsid, případně rovnou závěrovou zdí. Klášterní kostel v Saint-Avit-Sénieur později od tohoto systému upustil a nahradil kopule křížovými klenbami nesenými diagonálními žebry, které vyvíjely podstatně menší boční tlak na obvodové zdivo. Velkoryse prosvětlená loď v Cahors dosahuje šířky 20 metrů a délky 44 metrů. Celý tento monumentální prostor zastropují dvě obří vejčité kopule na pandentivech (byzantského typu) o průměru 16 metrů, které se tyčí do výšky 32 metrů a spočívají na šesti mohutných pilířích. V šířce klenebního rozponu jedné lodi překonává cahorskou katedrálu v celém křesťanském světě pouze slavný chrám Hagia Sofia v Konstantinopoli. Západní kopule je vyzdobena monumentální nástěnnou malbou ze 14. století, která zobrazuje Umučení svatého Štěpána a postavy osmi starozákonních proroků, z nichž každý jede na jiném zvířeti. Vedle této hlavní kompozice byla při novodobých restaurátorských pracích na stěnách chrámu odkryta řada dalších fragmentů středověkých fresek. Jedna z těchto maleb zachycuje také svatého Genulfa (saint Genou), který podle církevní tradice jako první šířil křesťanskou víru v oblasti Cahors. Apsida Závěrová apsida představuje ukázku gotické dostavby na románských základech. Její obvod člení osm sloupů s bohatě sochanými hlavicemi a vybíhají z něj tři menší orientované absidioly s plastickou výzdobou. Celý tento prostor vytváří působivou barevnou harmonii, v níž strohá bělost kamenné hlavní lodi ostře kontrastuje s pestrou barevností fresek a vitráží v kněžišti. Výstavbu gotické klenby nad touto apsidou nechal dokončit biskup Raymond de Cornil (působící v letech 1280–1293). V rámci oslav 900. výročí od vysvěcení románské katedrály, které připadlo na rok 2019, prošla kompletní obnovou osová kaple v závěru apsidy. Tyto restaurátorské práce byly realizovány proto, aby do kaple mohla být slavnostně navrácena vzácná relikviářová schránka (tumba) se Svatou rouškou. Severní portál Tento ústupkovitý portál, vytesaný po roce 1140 na severní fasádě, je završen pozoruhodným tympanonem. Jeho sochařská výzdoba, která stylově připomíná reliéfy v Moissacu, reprezentuje přechodný sloh mezi románským uměním a gotikou. Hlavními tématy reliéfů jsou Nanebevstoupení Páně a život svatého Štěpána. Ikonografie tympanonu V samotném středu kompozice stojí oslavený Kristus s pravicí zdviženou k požehnání a s Biblí v levé ruce. Je obklopen oválnou svatozáří (mandorlou), která opticky umocňuje motiv vznášení a pohybu vzhůru. Po obou Kristových stranách stojí dva andělé, kteří se gesty obracejí k apoštolům, jako by jim tento zázrak vysvětlovali. V horní části tympanonu sestupují z nebes další andělé, aby jdoucímu Kristu vyrazili vstříc. Ve spodním pásu jsou pak zpodobněni samotní apoštolové, jejichž počet je po Jidášově zradě zredukován na jedenáct. Uprostřed mezi nimi stojí Panna Maria. Všechny tyto postavy jsou usazeny pod dekorativními trojlaločnými oblouky (arkaturami). Na levé straně kompozice stojí osamocená postava, která se svým postojem i oděvem výrazně liší od všech apoštolů. S největší pravděpodobností se jedná o samotného sochaře, který takto nenápadně podepsal své mistrovské dílo. Po obou vnějších stranách od andělů se odvíjí příběh o mučednické smrti svatého Štěpána, patrona zdejší katedrály, přesně tak, jak jej popisuje novozákonní kniha Skutky apoštolů. Na levé straně vidíme Štěpánovo vyznání víry před židovskou veleradou a jeho následné vyhnání veleknězem. Na pravé straně je pak zachyceno Štěpánovo nebeské vidění a scéna jeho ukamenování za přítomnosti Saula (budoucího apoštola Pavla). Vnější oblouk portálu zdobí výrazně protáhlé, štíhlé postavy orientované tváří k sobě. Tyto reliéfy ilustrují lovecké scény a tradiční středověký motiv alegorického boje ctností s neřestmi. Za pozornost stojí také bohatě zdobené ostění a ozdobné konzoly (krakorce) hlavní římsy. Objev a vědecká debata o umístění portálu V roce 1732 byl portál kompletně zazděn, jelikož v interiéru hlavní lodi vznikla nová barokní empora. Znovu jej objevil až v roce 1840 historik F.-A. Calvet. Celá předsíň byla obnovena v roce 1862 z iniciativy diecézního architekta Charlese-Jeana Laisného, který tak reagoval na vážné škody způsobené vzlínající vlhkostí. Samotný cenný tympanon byl staticky zajištěn a restaurován v letech 1908 až 1913 pod vedením architekta Pierra Édouarda Deménieuxe. V roce 1908 se v Cahors objevily snahy ze strany místních starožitníků a historiků přesunout tento románský portál na západní průčelí chrámu, kde by podle jejich názoru vynikl v „mnohem lepší perspektivě“. Historik Raymond Rey ve své knize z roku 1926 (La cathédrale de Cahors et les origines de l'architecture à coupoles d'Aquitaine) dokonce tvrdil, že portál původně na západním průčelí skutečně stál. Podle jeho hypotézy byl na severní stěnu přenesen ve 12. století, ve 13. století mírně posunut, a to ještě před vybudováním současného gotického opevněného západního průčelí. Tato teorie byla dlouho přijímána, avšak v roce 1977 ji vědecky vyvrátila Elke Bratke ve své disertační práci Das Nordportal der Kathedrale Saint-Étienne in Cahors. Bratke na základě historických pramenů prokázala, že severní poloha portálu byla od počátku záměrně zvolena s ohledem na tehdejší kontext městské topografie (přístupové cesty z tehdejšího centra města). K totožnému závěru došel na základě detailního archeologického průzkumu zdiva také významný francouzský historik umění Marcel Durliat. Tuto definitivní vědeckou tezi pak v roce 1982 potvrdil nález stavebních detailů během generální opravy přilehlé severní boční kaple. Jižní portál Architektonické řešení jižního portálu využívá vícelaločný oblouk – v případě Cahors konkrétně trojlaločný –, který se objevuje u velkého počtu románských portálů, především v oblasti Akvitánie a v přilehlých regionech. Tento jižní portál je navíc bohatě festonovaný (vyzdobený obloučkovým ornamentem). Tvoří jej tři ústupkovité archivolty zakončené vnější náběžníkovou římsou s válečkovým vlysem. Historik Raymond Rey datoval vznik tohoto portálu do roku 1119. Významný badatel Marcel Durliat však upozornil, že tento specifický typ oblouku se na jiných stavbách neobjevuje před lety 1130–1140. Navrhl proto posunout datování jižního portálu kolem roku 1130. S největší pravděpodobností tak vznikl současně s původním severním portálem, který byl přímým předchůdcem současného severního portálu vybudovaného až po roce 1140. Totožný typ portálu s festonovaným trojlaločným obloukem se dochoval také v narthexu (předsíni) klášterního kostela Saint-Pierre v Moissacu. Kaple katedrály Kněžiště si z původního románského půdorysu katedrály uchovalo tři menší orientované absidioly, mezi něž byly v pozdějších obdobích vkládány další kaple. V hlavní lodi pak nové kaple vznikaly v prostorech mezi mohutnými pilíři, které nesou obří kopule. Dvě samostatné kaple byly vybudovány také po obou stranách vstupního prostoru v masivním západním průčelí. Podle záznamů abbého Raymonda de Foulhiac (1622–1692) upřesňovalo nařízení z konce 13. století, že kaple v prostoru kanovnického chóru jsou vyhrazeny výhradně pro hrobky kanovníků, biskupů, opatů a královských úředníků. Kaple Nejsvětějšího Spasitele neboli Svaté roušky (Chapelle du Saint-Sauveur / du Saint-Suaire) Tato kaple se nachází přesně v hlavní ose závěru a v průběhu 19. století prošla kompletní přestavbou. Má polokruhový půdorys a je zaklenuta konchou. Od své novodobé rekonstrukce je zasvěcena Svaté roušce (Saint Suaire). Před touto přestavbou nesla zasvěcení Duchu Svatému a ještě dříve byla dedikována Nejsvětějšímu Spasiteli (Saint-Sauveur). V prosinci roku 1526 byla do této kaple slavnostně umístěna tumba s ostatky svatého Gaugerika (saint Géry). Hrobka však byla znesvěcena a svaté ostatky rozmetány protestanty po krvavém dobytí města Cahors dne 27. května 1580, které vedl Jindřich Navarrský. V rámci oslav 900. výročí od vysvěcení románské katedrály prošla tato významná osová kaple generální restaurátorskou obnovou. Kaple svatého Petra (blahoslaveného Alaina de Solminihac) Tato kaple, situovaná v severní románské absidiole, nesla v minulosti zasvěcení Svaté roušce. Biskup Grimardias jí však později navrátil původní patrocinium svatého Petra, které měla ještě předtím, než do ní byla cenná pašijová relikvie uložena. Právě tento oltář Svaté roušky v roce 1119 osobně vysvětil papež Kallistos II., jak dokládal dochovaný latinský nápis: „Svrchovaný pontifek Kallistos II. posvětil oltář Roušky hlavy Kristovy léta 1119, šestého dne před srpnovými kalendami.“ Během náboženských válek v roce 1580 nechal tento vzácný oltář zkonfiskovat vikomt z Gourdonu, pán na Cénevières, který jej barbarsky použil jako kamenný zahradní stůl. Během restaurátorských prací v 17. století byla v kapli objevena hrobka Ponse d'Antéjac, který zemřel v roce 1236. V současné době je kaple zasvěcena blahoslavenému Alainu de Solminihac. Je v ní umístěn jeho moderní relikviář, který vyhotovil světoznámý současný gruzínsko-francouzský zlatník Goudji. Kaple Panny Marie neboli Dlouhá kaple (Chapelle Notre-Dame / chapelle longue) Jižní románská absidiola kněžiště sloužila ve 13. století jako pohřební prostor; místo posledního odpočinku zde nalezli tři cahorští biskupové. Následně byla na místě této původní absidioly vybudována nová, výrazně hlubší kaple (označovaná též jako chapelle profonde), zasvěcená Panně Marii a Svaté roušce. Dne 14. listopadu 1484 ji slavnostně vysvětil biskup Antoine d'Alamand. Protože byla kaple již od 17. století považována za málo reprezentativní pro uchovávání tak významné pašijové relikvie, v 19. století se jí nedostalo žádné památkové péče. Diecézní architekt Victor Tourrette dokonce nechal část její historické sochařské výzdoby demontovat. Čtyři velké, hluboké niky zabudované do východní a západní stěny zdobí barokní malířský cyklus z 17. století s námětem Ježíšova dětství: Zvěstování Panny Marie, Navštívení Panny Marie, Narození Páně s klaněním pastýřů a Obřezání Páně. Dominantou kaple je monumentální, plátkovým zlatem zdobený oltářní retábl s námětem Nanebevzetí Panny Marie, vytvořený mezi lety 1679 a 1681 pravděpodobně podle návrhů sochaře Gervaise Droueta. Tento umělecký skvost chrámu daroval kanovník Jean-Baptiste Dadine de Hauteserre. V centru retáblu se nachází rozměrný oltářní obraz Nanebevzetí Panny Marie. Nad ním je v hlavním výklenku umístěna plastika představující Apokalyptickou Ženu (Pannu Marii) triumfující nad hadem, jakožto symbolem zla, kterého drtí pod svýma nohama. Nad bočními brankami retáblu pak obraz doplňují dva figurální basreliéfy: svatý Josef vlevo a svatý Jáchym vpravo. Kaple svatého Antonína (Chapelle Saint-Antoine) Tato kaple se nachází v prostoru mezi osovou a severní absidiolou. V roce 1491 ji nechal vybudovat vlivný arciděkan Louis de Theiss. V pozdějších obdobích byla stavebně upravena a přeměněna na boční vstup do katedrály. Výjimečná kamenická kvalita kleneb v interiéru naznačuje, že tato část chrámu vznikala ve stejném období jako přilehlá křížová chodba. Ulice Rue Saint-Étienne, ze které se dnes do katedrály tímto vchodem vstupuje, byla proražena až v roce 1823 v místech, kde původně stály obytné domy patřící k hospodářskému zázemí kapituly. V těchto místech tehdy sídlil církevní nápravný ústav pro kněze (kajícná komunita). Vnitřní sloupová předsíň (peristyl) u tohoto vstupu sloužila jako vyhrazené místo, odkud tito kajícní kněží směli sledovat bohoslužby v chrámu, a nesla lidové označení Bonnette-Rouge (Červený čepec). Mimořádná bohatost architektonického dekoru kaple však jasně dokládá, že ji původně nechala jako soukromé reprezentativní prostory postavit některá z místních šlechtických rodin a jejím původním účelem rozhodně nebylo sloužit potřebám nápravného zařízení. Bývalá kaple svatého Martina, dnešní sakristie (Ancienne chapelle Saint-Martin) Vstupní portál do sakristie je situován v prostoru mezi osovou a jižní absidiolou. Tato sakristie byla zřízena v prostorách bývalé kaple svatého Martina, která prošla kompletní přestavbou v letech 1328 až 1337, tedy bezprostředně po dokončení gotických úprav hlavní apsidy a opevněného západního průčelí. Současná stavba nahradila starší kapli, kterou ve své závěti z roku 1230 zmiňuje Gausbert d'Antéjac; ten ji situoval jižně od hlavní apsidy, „v těsném sousedství křížové chodby a kanovnického hřbitova“. V této kapli se původně konala synodní shromáždění duchovenstva, v průběhu 16. století byla upravena na kapitulní síň a teprve později začala sloužit jako sakristie. V minulosti zde byly bezpečně uchovávány ty nejvzácnější liturgické předměty a chrámu. Pravděpodobně na konci 15. století byla k východní straně kaple svatého Martina přistavěna další obytná budova s krbem, který dodnes zdobí tesaný znak zdejší katedrální kapituly. Kaple blahoslaveného Perboyra (Chapelle du bienheureux Perboyre) Tato kaple se nachází na severní straně hlavní lodi v bezprostřední blízkosti kněžiště. V roce 1294 ji nechal vybudovat její zakladatel Raymond de Cornil a původně ji zasvětil svatému Blažeji a svaté Kateřině. Později nesla patrocinium Zvěstování Panny Marie a v současné době je zasvěcena blahoslavenému Janu Gabrielu Perboyrovi, lazaristickému knězi z kraje Quercy, který zemřel jako mučedník v Číně. Na zdejším náhrobním kameni lze číst latinský nápis, který v překladu zní: „Zde odpočívá Sicard de Montaigu, biskup cahorský v letech 1294 až 1300, nechť odpočívá v pokoji.“ Závěť Raymonda de Cornil dokládá, že si tento prelát přál být pohřben právě v této kapli, kterou nechal sám postavit a kde se dodnes nachází jeho figurální náhrobek. Tento náhrobek byl při svém oficiálním zařazení na seznam památek mylně přiřazen biskupovi Sicardu de Montaigu. Při průzkumu hrobky v roce 1918 v ní byl objeven vzácný biskupský prsten. Kaple svatého Josefa (Chapelle Saint-Joseph) Tato kaple se nachází na jižní straně hlavní lodi, přímo naproti kapli blahoslaveného Perboyra. V minulosti se jí lidově říkalo „Zrcadlová kaple“ (chapelle des Glaces), protože její oltářní architekturu tvořila zrcadla přenesená ze zrušené kaple kapucínského kláštera. Na konci 19. století ji nechal kompletně zrenovovat pan Maury. Kaple svaté Jany z Arku (Chapelle Sainte-Jeanne-d'Arc) Kaple svaté Jany z Arku sousedí na severní straně lodi s kaplí blahoslaveného Perboyra. Je v ní umístěn monumentální figurální náhrobek biskupa Grimardiase. Kaple Panny Marie (Chapelle de la Vierge) Tato kaple leží na jižní straně hlavní lodi, přesně naproti kapli svaté Jany z Arku. Dne 7. srpna 1791 sem byl z kaple řeholních kanovníků (v tehdejším domě Maison des œuvres) slavnostně přenesen historický sarkofág s ostatky blahoslaveného Alaina de Solminihac. Kaple Nejsvětějšího Srdce (Chapelle du Sacré-Cœur) Tato kaple se nachází na jižní straně hlavní lodi, v prostoru mezi jižním vstupním portálem a kazatelnou. Nástěnné malby v narthexu Tyto nástěnné malby v narthexu (předsíni) byly objeveny v roce 1950, přičemž k jejich kompletnímu odkrytí a restaurování došlo v letech 1988 a 1989. Fresky vznikly mezi lety 1316 a 1324 za episkopátu biskupa Guillauma de Labroue. Pokrývají celkem tři stěny a jejich souvislý pás se táhne od jižní zdi až k severní. Výjevy věrně ilustrují biblické dějiny od stvoření světa až po prvotní hřích Adama a Evy, jak je popisuje starozákonní kniha Genesis: Mojžíš rozjímající nad knihou Genesis; Stvoření světa: Bůh odděluje světlo od temnoty a stvořuje andělský sbor; Oddělení vod: Bůh odděluje vody pod oblohou od vod nad oblohou a stvořuje hvězdy; Stvoření člověka: Bůh vdechuje Adamovi život a následně formuje Evu z Adamova žebra; Stvoření fauny: Bůh stvořuje ptactvo, ryby a čtvernohá zvířata; Uvedení do ráje: Bůh přivádí Adama a Evu do rajské zahrady Eden; Dědičný hřích a vyhnání z ráje: Výjev zachycující pád člověka (na jižním okraji malby) a následné Vyhnání Adama a Evy z ráje; Život mimo ráj: Anděl odívá Adama a Evu do kožených sukní. Adam v potu tváře obdělává půdu rýčem a Eva přede vlnu v opevněném domě. Nástěnné malby na západní kopuli hlavní lodi O mimořádné umělecké hodnotě těchto kopulových maleb s chválou referovaly již nejstarší kroniky historického kraje Quercy. Poté, co malíř Cyprien Calmon restauroval a lokálně přemaloval výzdobu v presbytáři, objevil v těsné blízkosti vítězného oblouku na dvou pandantivech skryté portréty svatého Urcisina a svatého Genulfa. Tyto práce však musely být tehdy kvůli nedostatku finančních prostředků přerušeny. V listopadu 1890 byl tehdejší ministr krásných umění oficiálně informován, že Paul Cassignol, inspektor diecézních staveb v Cahors, „osobně na ploše tří set metrů čtverečních seškrabal vápenný nátěr, který zakrýval malby na hlavní kopuli katedrály“. K tomuto významnému objevu došlo během statického zajišťování obou obřích kopulí, které si vynutilo kompletní očištění jejich povrchu od mladších vápenných nátěrů. Místní vlastivědná a vědecká společnost (Société des études du Lot) opakovaně a neúspěšně žádala stát o přidělení financí na záchranu těchto maleb. V roce 1894 nechal diecézní architekt fragmenty maleb na pendentivech i na celé východní kopuli opět zatřít vápnem. Tyto fresky se totiž vlivem proudění vzduchu nezadržitelně drolily, podléhaly celkové degradaci a byly nakonec nenávratně ztraceny. Teprve další energická intervence této učené společnosti u nového ředitele krásných umění vedla k okamžitému zastavení těchto destruktivních prací a k záchraně výzdoby na první (západní) kopuli. Její konzervování bylo následně svěřeno restaurátorovi Marcu Gaïdovi. Ikonografie a kompozice západní kopule Tyto fresky vznikly ve stejném období jako výzdoba narthexu. Původně byly vymalovány obě hlavní kopule, přičemž dnes již zničená východní kopule zobrazovala galerii cahorských biskupů. Malby na západní kopuli byly poprvé objeveny v roce 1840. Po úvodním zásahu Marca Gaïdy z roku 1891 byly podrobeny dalším restaurátorským kampaním v letech 1953 a 1982. Ústředním motivem celé velkolepé kompozice je Umučení svatého Štěpána, umístěné v kruhovém medailonu na samotném vrcholu klenby. Svatý Štěpán je zde zobrazen v modlitbě s očima upřenýma k nebi; působí naprosto odevzdaně a netečně vůči kamenům, které na něj létají, avšak zázračně ho nezasahují. Kolem středového medailonu je rozestaveno třináct postav reprezentujících tehdejší středověkou společnost: vojáci, šlechtici i prostí rolníci. Mezi nimi vyniká Saul (budoucí apoštol Pavel) s taseným a vztyčeným mečem. Vnější okruh tvoří osm monumentálních postav umístěných v samostatných polích o výšce 4,50 metru. Jedná se o starozákonní proroky, kteří duchovně asistují u mučednické smrti svatého Štěpána jakožto prvního křesťanského mučedníka (prvomučedníka). Jsou uspořádáni bez ohledu na hierarchické postavení: Daniel stojí naproti králi Davidovi, Jeremjáš vedle Izajáše, Ezechiel vedle Abakuka a Ezdráš vedle Jonáše. Každý z nich drží v ruce nápisovou pásku – fylaktér – se svým jménem vyvedeným gotickou majuskulou. Proroci nohama šlapou po fantastických nestvůrách, které symbolizují neřesti a hříchy, jež tito muži ve svých proroctvích odsuzovali. Podoba těchto zvířat byla v 19. století sice necitlivě přemalována, původně však podle textu 13. verše 91. žalmu (v textu uváděném jako žalm 90) zobrazovala dravou šelmu, hada či draka: „Po lvu a zmiji budeš šlapat, pošlapeš lvíče i draka.“ Přítomnost těchto proroků má v teologickém konceptu chrámu dokládat, že Ježíš Kristus je skutečným a ohlášeným Mesiášem. Věrná kopie těchto fresek ve skutečné velikosti (v měřítku 1:1) je od roku 1945 vystavena v Paříži v muzeu Musée des monuments français (které je dnes součástí architektonického centra Cité de l'architecture et du patrimoine). Nástěnné malby v chóru Pás nástěnných maleb na obvodové stěně chóru vznikl v letech 1316 až 1324. Na konci 18. století byly tyto fresky kompletně zatřeny vápenným nátěrem. Původní středověký cyklus zobrazoval Ukamenování a pohřbívání svatého Štěpána, Křest prefekta Dioskora svatým Genulfem, Klanění tří králů, Korunování Panny Marie, Svěcení oltáře Panny Marie z Rocamadouru svatým Marciálem a Mučednictví svaté Valerie. Tyto malby znovu objevil v roce 1872 cahorský malíř a sochař Cyprien Calmon, který hned následujícího roku zahájil jejich obnovu. Zatímco na panelu s motivem Korunování Panny Marie postupoval restaurátor poměrně střídmě, výjevy zachycující Klanění tří králů a Ukamenování svatého Štěpána na severním ostění pasového oblouku tehdy pod jeho rukama prošly radikální novorománskou přemalbou. Ostatní obrazová pole v chóru jsou již zcela vlastními autorskými kompozicemi Cypriena Calmona (1837–1901), které umělec opatřil svým podpisem. Vitráže O existenci původních středověkých vitráží se ve svých záznamech v 17. století zmiňuje abbé Raymond de Foulhiac, do dnešních dnů se však z nich nic nedochovalo. Současný cyklus sedmi okenních vitráží' v závěru chrámu (chevetu) vytvořil v letech 1872–1873 významný vitrážista Joseph Villiet na objednávku biskupa Pierra-Alfreda Grimardiase. Moderní vitráže v hlavní lodi Na počátku 21. století tvořilo výplně oken v hlavní lodi pouze obyčejné čiré kosočtverečné sklo, které se navíc nacházelo ve velmi špatném technickém stavu. Tato okna ostře kontrastovala s bohatě zdobeným kněžištěm a ostré neselektované světlo, které propouštěla do interiéru, vyvolávalo v celém prostoru chrámu tísnivý dojem strohé chudoby. V roce 2007 proto Regionální ředitelství pro kulturní záležitosti (DRAC) zahájilo ve spolupráci s církevní správou rozsáhlý program na vytvoření nových, současných vitráží. Do následně vypsaného výběrového řízení pro výtvarníky a umělecké sklenáře se přihlásilo celkem jednatřicet uchazečů. Jako vítězné projekty byly nakonec vybrány návrhy francouzského umělce Gérarda Collina-Thiébauta, žijícího v regionu Franche-Comté, a realizační projekt mistra vitrážisty Pierra-Alaina Parota z Burgundska. Celkové náklady na pořízení nových oken dosáhly výše 580 000 eur, z čehož částku 80 000 eur velkoryse darovala firemní nadace GDF Suez. Tematický koncept a ikonografie Celý projekt zahrnoval jedenáct okenních otvorů o celkové ploše 90 m². Okna byla rozdělena do čtyř tematických skupin, z nichž každá je duchovně přiřazena k jednomu ze čtyř evangelistů. Autor zvolil figurální styl, neboť jeho záměrem bylo vědomě navázat na tradiční středověkou didaktickou (vzdělávací) funkci chrámových vitráží. Každé okno je vizuálně komponováno jako vrstvení či koláž obrazů přejatých ze slavných světových pláten, fresek, historických fotografií nebo filmových okének (fotogramů). Například ve skupině věnované evangelistovi Matoušovi tvoří jedno z oken vizuální kompozice složená ze snímku z kultovního filmu Slovo (Ordet) od režiséra Carla Theodora Dreyera a ze dvou motivů z klasických obrazů – konkrétně ze Snímání z kříže od Rogiera van der Weydena a z desky Kristovi předchůdci s proroky, svatými a mučedníky od Fra Angelica. Inovativní technologické zpracování Tradiční technika malby na sklo nedokázala jemné Collin-Thiébautovy grafické návrhy s jejich specifickými efekty průsvitnosti a světelné transparence věrně reprodukovat. Jako neúspěšné se ukázaly i pokusy s využitím moderního uměleckého sítotisku. Mistr Pierre-Alain Parot proto zvolil zcela revoluční technologický postup: nasadil speciální tiskárnu, která dokáže na skleněný povrch s mikroskopickou přesností nanášet práškové sklářské emaily. Takto dekorovaná okna byla následně vypálena v peci při teplotě 760 °C. Na tuto vrstvu bylo posléze přiloženo druhé ochranné sklo s klasickou olověnou sítí (armaturou), jejímž úkolem je plasticky zvýraznit hlavní obrysy forem a barevné tóny. Tento technologický a umělecký unikát byl slavnostně inaugurován 8. června 2013. Varhany Historie nástroje Prvním varhanním strojem, o němž se dochovaly písemné prameny, byl nástroj vybudovaný v letech 1712–1714. Jeho autorem byl varhanář François Picard de Lespine, rodák z Abbeville, který nejprve působil se svým bratrem Adrianem v Bordeaux a v roce 1727 se usadil v Toulouse. Tento původní barokní nástroj disponoval čtyřmi manuály, bližší technické podrobnosti se však nedochovaly. Do dnešních dnů se z něj zachovala pouze monumentální, bohatě vyřezávaná skříň z masivního dubu. O osudech varhan v následujících sto letech neexistují téměř žádné záznamy. Teprve v roce 1838 provedli jejich generální vyčištění a údržbu bratři Claudové z Mirecourtu a v roce 1849 je restauroval Théodore Puget. Významná pařížská varhanářská firma bratří Édouarda a Eugèna Stoltzových, kterou v roce 1845 založil Jean-Baptiste Stoltz, kompletně přebudovala vnitřní hrací část nástroje v letech 1861–1863. Nové varhany byly postaveny v tehdy módním romantickém (přesněji preromantickém) stylu. Kvůli velkým rozměrům nového stroje musela být historická varhanní skříň výrazně rozšířena směrem dozadu, čímž se propojila až se západní stěnou katedrály. V rámci těchto úprav vzniklo v západní části chrámu, přímo pod varhanní emporou, zádveří (předsíňka) z masivního dubu se čtyřmi vchody: dvěma bočními dveřmi polstrovanými khaki zelenou látkou a dvěma čelními dveřmi z masivního dřeva. Nový romantický nástroj slavnostně jmenoval do provozu v roce 1863 skladatel Auguste Durand, tehdejší varhaník u pařížského kostela svatého Vincence z Pauly (1862–1874). Na tyto proslulé varhany přijížděli koncertovat nejvýznamnější evropští virtuózové, jako byli César Franck, Charles-Marie Widor či Louis Vierne. V roce 1876 probíhaly v chrámu rozsáhlé stavební práce, které vedly k silnému zaprášení varhanního traktu. V roce 1878 proto musel být nástroj kompletně rozebrán a vyčištěn, avšak bez jakýchkoli dispozičních změn. V roce 1922 provedl celkovou restaurátorskou obnovu toulouský varhanář Maurice Puget (1894–1960), který následně v roce 1936 mechanické dmychadlo nahradil moderní elektrickou ventilací. Během druhé světové války, v letech 1939 až 1945, prošel nástroj další etapou úprav, kterou vedl varhanář Troseille. Ta zahrnovala elektrifikaci některých částí a kompletní nové intonování (přeladění) rejstříků, samotný píšťalový fond však zůstal nedotčen. Po válce se sice objevilo několik projektů na údržbu, žádný se však nerealizoval a nástroj postupně chátral, až se v roce 1984 stal zcela nehratelným. Moderní obnova a památková ochrana Když byly v narthexu v roce 1950 objeveny vzácné gotické nástěnné malby (viz výše), vyžádala si jejich následná generální obnova v roce 1984 kompletní demontáž celých varhan. Památkové orgány a Ministerstvo kultury musely při schvalování projektu nových varhan zohlednit zásadní požadavek: co nejvíce opticky odkrýt a nechat vyniknout tyto nově nalezené fresky. Výsledné restaurátorské práce, které v letech 1987 až 1990 mistrně provedl varhanář Gérald Guillemin, přinesly originální řešení. Na zadní straně varhan (směrem do narthexu) byla vybudována zcela nová, moderně koncipovaná skříň, zatímco historické barokní průčelí od Françoise Picarda de Lespine bylo naopak věrně zrestaurováno do své autentické podoby z počátku 18. století. Hrací a píšťalová část (partie instrumentale) těchto kůrových varhan od bratří Stoltzových byla pro svou mimořádnou uměleckou hodnotu oficiálně prohlášena za francouzskou movitou historickou památku dne 20. února 1979. V březnu 2017 byla zahájena další generální údržba a vyčištění celého složitého mechanismu, kterou provedl varhanář Jean Daldosso, známý mimo jiné jako tvůrce slavných moderních varhan v poutním Rocamadouru. Vnitřní vybavení Mnoho cenných uměleckých předmětů z interiéru katedrály (zahrnující závěsné obrazy, varhany, oltářní retábly, liturgická roucha, plastiky a sochy) je zaneseno v celostátní francouzské památkové databázi Base Palissy. Katedrální okrsek Výstavbu celého románského katedrálního okrsku zahájil pravděpodobně biskup Géraud kolem roku 1090 v souvislosti se zaváděním gregoriánské reformy. Na počátku 12. století vznikla v opevněném kanovnickém okrsku vedle samotné katedrály také křížová chodba a navazující kapitulní budovy. Jižně od křížové chodby se nacházel palác s věží, lidově nazývaný „kapitulní sýpka“. Původní románský ambit byl později stržen, aby uvolnil místo současné honosnější renesanční křížové chodbě. Na konci 15. století nahradila nová kaple svatého Gausberta také původní románskou kapitulní síň, která se táhla podél východního křídla ambitu. Jižně od závěru (chevetu) katedrály pak byla v letech 1328 až 1337 vybudována kaple svatého Martina. Celý urbanistický komplex doplnila v roce 1528 dokončená budova arciděkanství svatého Jana (Archidiaconé Saint-Jean). Na severní straně katedrály v minulosti stávala ještě samostatná kaple svatého Jana, ta však byla kompletně zdemolována. Při archeologických průzkumech v roce 2003 byly u východní hradby kanovnického okrsku objeveny základy dvou románských věží z 11. století. Křížová chodba (Ambit) V hagiografickém spise o životě svatého Desideria se uvádí, že již v 7. století stál v sousedství tehdejší katedrály klášter s křížovou chodbou. Tento původní ambit byl pravděpodobně přestavěn ve stejném období, kdy nad hlavní lodí katedrály vyrostly obří kopule. Tuto domněnku potvrzuje architektonická podoba dochovaného románského portálu, který vykazuje totožné stylové rysy jako jižní portál chrámu. Do současné křížové chodby, vybudované v dekorativním stylu pozdní (plaménkové) gotiky, se vstupuje bohatě zdobeným portálem umístěným po pravé straně kněžiště. Teprve v roce 1493, po definitivním skončení stoleté války, umožnila finanční situace katedrální kapituly za episkopátu biskupa Antoine d'Alamanda zahájit kompletní novostavbu ambitu. Samotné stavební práce probíhaly v letech 1497 až 1504. Architektonické články dodnes zdobí tesané znaky kanovníka Antoina d'Auriolle a významných cahorských biskupů: Antoina de Luzech (1502–1509), Aloïse de Caretto (1514–1524) a Paula de Caretto (1524–1553). Na sochařské výzdobě se prokazatelně podíleli mistři kamenické huti, kteří předtím budovali slavnou křížovou chodbu v cisterciáckém opatství Cadouin. Původně plánované druhé patro nad ambitem již z finančních důvodů nevzniklo. Sochařská výzdoba a ikonografie Profánní (světská) témata reliéfů, která s osobitým humorem a satirou zachycují svatojakubské poutníky, pijáky, hudebníky či architekta zabraného do práce, se svým pojetím přímo inspirují vzory z Cadouinu. Na jednom z kvadratických kamenných polí je vytesán výjev dvou hádajících se poutníků, z nichž jeden pevně v ruce třímá svatojakubskou mušli. V severozápadním nároží se dochovala drobná soška Panny Marie usazená pod baldachýnem tvořeným motivem mušle; jedná se o jedno z mála náboženských zpodobnění, které v chrámu přečkalo řádění protestantů po brutálním dobytí města v roce 1580. Geometrická zajímavost Z architektonického a matematického hlediska představuje ambit technickou kuriozitu: celková plocha vnitřního rajského dvora se přesně rovná ploše obvodového krytého ochozu, který jej obklopuje. Stavitelé zde v praxi mistrně demonstrovali geometrický princip zdvojení čtverce a matematický poměr druhé odmocniny ze dvou, což byla zákonitost, která fascinovala matematiky a architekty již od dob starověkého Babylonu. Kaple svatého Gausberta (Chapelle Saint-Gausbert) Kaple svatého Gausberta (nebo také svatého Gauberta) je orientována v ose sever–jih a tvoří ji jedna loď rozdělená do dvou klenebních polí. „Četná klenební žebra s jemnou profilací se zde sbíhají do svazků, které dosedají na hlavice kanelovaných pilastrů. Tyto hlavice mají podobu špičatých baldachýnů a vyznačují se hluboce propracovaným, bohatým dekorem.“ Kapli z východní strany velkoryse osvětluje jedno velké okno v každém klenebním poli. Podle badatele Josepha Daymarda nechal kapli svatého Gausberta postavit kanovník Antoine d'Auriolle, který pocházel z významného šlechtického rodu v kraji Quercy. V roce 1509, po smrti biskupa Antoina de Luzech, jej kapitulní sbor zvolil administrátorem celé diecéze. Architektonický styl stavby jasně dokládá, že vznikla na samém sklonku 15. století, tedy ve stejném období jako přilehlá křížová chodba. Historik Paul de Fontenille se naopak domníval, že kapli postavil již v roce 1491 kanovník Theiz. Toto tvrzení opíral o starší text dějepisce Salvata, který uváděl: „Kanovník Theiz, synovec biskupa Alamanda, jenž zemřel na konci 15. století, nechal v katedrálním kostele vybudovat kapli svatého Gausberta. Jeho erb byl: v 1. a 4. červeném poli dvě stříbrná zúžená břevna s pilovitým řezem (engrelées), ve 2. a 3. modrém poli francouzský královský motiv posázený nesčetnými zlatými liliemi.“ Joseph Daymard však upozorňuje, že tento erb se ve skutečnosti nachází nad portálem zvaným Bonnette-Rouge v zadní části chrámu na straně evangelia (heraldicky vlevo, divákovo vpravo), což je dnešní kaple svatého Antonína. Archivní listina z roku 1603 navíc uvádí, že v této kapli (tehdy nazývané kaplí Ducha Svatého v křížové chodbě) sídlila kancléřská správa zdejší univerzity. Na Zelený čtvrtek se zde také pravidelně konal liturgický obřad mytí nohou (mandatum). Současná kaple svatého Gauberta byla tedy při svém založení původně zasvěcena Duchu Svatému. Teprve krátce po Francouzské revoluci bylo patrocinium svatého Gausberta přeneseno z prostoru u portálu Bonnette-Rouge právě sem, do bývalé kaple Ducha Svatého. Výzdoba a muzejní expozice Klenbu kaple svatého Gausberta zdobí vzácné malby v duchu italské renesance a její stěny pokrývají pozdně gotické fresky z 15. století s dramatickými výjevy Pekla a Posledního soudu. Tyto malby byly objeveny pod tlustou vrstvou vápenného nátěru během přípravných stavebních prací před zřízením muzea sakrálního umění. Oltář kaple je orientován k severu. Původně se nacházel v katedrální kapli svatého Petra, kde jej v roce 1733 biskup Henri de Briqueville de La Luzerne slavnostně konsekroval pro účely uctívání Svaté roušky. Do kaple svatého Gauberta byl tento oltář přemístěn v roce 1875. V současné době prostory kaple hostí stálou expozici diecézního muzea sakrálního umění. Vystaveny jsou zde vzácné historické liturgické oděvy (paramenta) a jedinečná portrétní galerie 93 cahorských biskupů. Kapitulní sýpka (Grenier du chapitre) Objekt bývalé kapitulní sýpky (grenier du chapitre) se nachází v prostoru mezi jižním ramenem křížové chodby a ulicí Rue Saint-James. Budova pochází ze 13. století. V zadní části dvora domu č. p. 7 v ulici Rue Saint-James se dodnes dochoval gotický hrotitý portál a podvojné okno se středovým sloupkem a listovou hlavicí. Horní část fasády zdobí řada šestnácti sochaných konzol (krakorců), které jsou ve většině případů velmi dobře řemeslně zachovány. Věž jižně od křížové chodby Závěť biskupa Gérauda III. de Cardaillac (působícího v letech 1083–1112), sepsaná v roce 1090, dokládá, že nechal vybudovat obrannou věž určenou k ochraně a ostraze katedrály i křížové chodby. V dokumentu se dále uvádí, že v areálu stála ještě druhá věž, jejíž vlastnictví biskup postoupil katedrální kapitule. Věž, kterou nechal postavit, se dodnes tyčí na jižní straně ambitu a je prosvětlena malými románskými sdruženými podvojnými okny (biforii). Onou druhou věží byla s největší pravděpodobností stavba zmiňovaná biskupem Raymondem de Pauchel v roce 1308, která podle jeho slov „stála přímo naproti biskupskému dvoru a naší kapli“. Pozůstatky této druhé věže byly definitivně zdemolovány v roce 1822. Literatura F.-A. Calvet, La cathédrale de Cahors, in: Annuaire statistique et administratif du département du Lot, Cahors, 1841, s. 53-95 Félix de Verneilh, Cathédrale de Cahors, in: L'architecture byzantine en France : Saint-Front de Périgueux et les églises à coupoles de l'Aquitaine, Librairie archéologique Victor Didron, Paris, 1851, s. 256-261, Guillaume Lacoste, Histoire générale de la province de Quercy, J. Girma libraire-éditeur, Cahors, 1883, sv. 1, s. 108, 126-128, 203-205, 347, 1884, sv. 2, 1885, sv. 3, 1886, sv. 4 Abbé Félix-Paul-François Boulade, Monographie de la cathédrale de Cahors suivie d'une notice sur le suaire de la tête du Christ, les évêques de Cahors, le pape Jean XXIII, le château de Mercuès, villa épiscopale, Delsaud libraire-éditeur, Cahors, 1885 Édouard Corroyer, Église de Cahors (Lot), in: L'architecture romane (nouvelle édition), Ancienne Maison Quantin (Bibliothèque de l'enseignement des Beaux-Arts), Paris, 1888, s. 268-273 Paul de Fontenilles, La cathédrale de Cahors, in: Bulletin de la Société des études littéraires, scientifiques et artistiques du Lot, 1899, sv. 24, s. 113-134 Joseph Daymard, Le Vieux Cahors, VIII - Cathédrale, s. 24-47, in: Bulletin de la Société des Études du Lot, 1907, roč. 32 Émile Rey, La cathédrale Saint-Étienne de Cahors. Six siècles d'évolution architecturale, in: Bulletin de la Société des études littéraires, scientifiques et artistiques du Lot, 1910, roč. 35, s. 76-102 Raymond Rey, La cathédrale de Cahors et les origines de l'architecture à coupoles d'Aquitaine, Laurens, Paris, 1926 (Compte-rendu par Jean Vallery-Radot, dans Revue d'histoire de l'Église de France, 1928, roč. 63, s. 225-229) René Prat, Construction de la tribune de la cathédrale Saint-Étienne de Cahors, in: Bulletin de la Société des études littéraires, scientifiques et artistiques du Lot, juillet-décembre 1943, roč. 64, s. 196-203 Colonel Lagasquie, René Prat, État de la Cathédrale de Cahors en 1679, in: Bulletin de la Société des études littéraires, scientifiques et artistiques du Lot, roč. 87, octobre-décembre 1966, s. 188 Elke Bratke, Das Nordportal der Kathedrale Saint-Etienne in Cahors, Fribourg-en-Brisgau, 1977 Marguerite Vidal, Jean Maury, Jean Porcher, Quercy roman, Éditions Zodiaque (collection « la nuit des temps » no 10), La Pierre-qui-Vire, 3e édition, 1979, s. 195-234 (ISBN 9782736901431). Marcel Durliat, La cathédrale Saint-Étienne de Cahors. Architecture et sculpture. Dixième colloque international de la société française d'archéologie (Cahors 13-14 octobre 1978), s. 285-340, in: Bulletin monumental, 1979, roč. 137, č. 4 Mireille Bénéjeam-Lère, Les peintures murales gothiques du massif occidental de la cathédrale de Cahors, Bulletin de la Société des études littéraires, scientifiques et artistiques du Lot, roč. 110,‎ avril-juin 1989, s. 85-100 Mireille Bénéjeam-Lère, Cahors et sa cathédrale. Architecture et urbanisme à la recherche d'une unité. l'exemple de l'époque gothique, Bulletin de la Société des études littéraires, scientifiques et artistiques du Lot, roč. 111,‎ juillet-septembre 1990, s. 193-214, octobre-décembre 1990, s. 281-316 Aurel Bongiu, Les tableaux de la cathédrale Saint-Etienne de Cahors. Hypothèses, problèmes, certitudes, in: Bulletin de la Société des études littéraires, scientifiques et artistiques du Lot, roč. 111, avril-juin 1990, s. 165-182 Mireille Bénéjean-Lère, Marie-Anne Sire, Maurice Scellés, Cahors, la cathédrale, DRAC (service de l'Inventaire général des Monuments et des Richesses Artistiques de la France), édité par Association pour la promotion de l'archéologie et des musées archéologiques en Midi Pyrénénées (collection Images du patrimoine no 79), 1991, (ISBN 978-2-90556419-1), 78 s. J.-Ch. Arromond, Fouilles réalisées à Cahors, cathédrale Saint-Étienne, portail nord, in: Mémoires de la Société archéologique du Midi de la France, roč. 51, 1991, s. 283 D. Allios, Sondages d'évaluation archéologique autour de la cathédrale Saint-Étienne de Cahors : cloître, chevet, archidiaconé, in: Mémoires de la Société archéologique du Midi de la France, roč. 51, 1991, s. 283-284 Mireille Bénéjean-Lère, La cathédrale Saint-Étienne de Cahors, in: Congrès archéologique de France. 147e session. Quercy. 1989, Paris, Société française d'archéologie, 1993, 544 s., s. 9-69. Marie-Anne Sire, Cathédrale de Cahors. Les peintures murales du XIVe siècle récemment découvertes dans le massif occidental, in: Congrès archéologique de France. 147e session. Quercy. 1989, Paris, Société française d'archéologie, 1993, 544 s., s. 71-77. Georges Costa, Le trésor de la cathédrale Saint-Étienne de Cahors, in: Congrès archéologique de France. 147e session. Quercy. 1989, Paris, Société française d'archéologie, 1993, 544 s., s. 79-85. Valérie Rousset, Françoise Tollon, La chapelle Notre-Dame de la cathédrale de Cahors : étude du décor des niches latérales, in: Mémoires de la Société archéologique du Midi de la France, roč. 59, 1999, s. 270-274 Gilles Séraphin, Découverte de peintures sur le tympan du portail gothique de la cathédrale de Cahors, in: Mémoires de la Société archéologique du Midi de la France, 2000, sv. LX, s. 283 Maurice Scellés, Gilles Séraphin, Les dates de la « rénovation » gothique de la cathédrale de Cahors, s. 249-273, in: Bulletin Monumental, 2002, roč. 160, č. 3 Gilles Séraphin, Lot. Cahors, découverte de deux tours romanes du XIe siècle, dans Bulletin Monumental, 2003, roč. 161, č. 4, s. 359-362 Virginie Czerniak, Jean-Marc Stouffs, Myriam Tessariol, Floréal Daniel, Les figures peintes et la polychromie du portail occidental de la cathédrale Saint-Étienne de Cahors : une étude pluridisciplinaire, s. 97-112, in: Mémoires de la Société archéologique du Midi de la France, 2007, roč. 67 Sous la direction de Nicolas Bru, Archives de pierre. Les églises du Moyen Âge dans le Lot, s. 158-160, SilvanaEditoriale, Milan, 2012 (ISBN 978-8-836621-04-0). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Étienne de Cahors na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Étienne na Wikimedia Commons