Katedrála Saint-Gervais-Saint-Protais de Lectoure

Katedrála svatého Gervásia a Protásia v Lectoure (francouzsky Cathédrale Saint-Gervais et Saint-Protais de Lectoure) je nejvýznamnější církevní stavba a architektonická dominanta historického města Lectoure v departementu Gers v regionu Okcitánie. Tento monumentální chrám je zasvěcen starokřesťanským mučedníkům svatému Gervásiovi a Protásiovi. Až do přelomu 18. a 19. století plnila svatyně roli hlavního mateřského kostela a biskupského sídla starobylé lectourské diecéze, jejíž existence je v písemných pramenech spolehlivě doložena již od roku 506. K zásadnímu zvratu došlo 29. listopadu 1801, kdy papež Pius VII. vydal historickou bulu Qui Christi Domini. Tímto vatikánským dekretem byla lectourská diecéze definitivně zrušena a celé její historické území bylo správně inkorporováno a natrvalo podřízeno sousední gaskoňské arcidiecézi v Auch. Hlavním sídelním chrámem celého takto rozšířeného arcibiskupství, kde trůní metropolitní arcibiskup, se stala katedrála Panny Marie v Auch. Od roku 1801 tak bývalý lectourský dóm plní roli farního kostela svatého Gervásia a Protásia. Celý architektonický komplex bývalé katedrály je chráněn jako francouzská národní kulturní památka (historická památka – classé MH). Původní památková ochrana z 6. dubna 1897, která se vztahovala pouze na zvonici, byla později zrušena a nahrazena komplexním prohlášením celé stavby za kulturní památku ministerským výnosem ze 31. října 1912. Dějiny a stavební předchůdci chrámu Od pohanského kultu taurobolií k oratoři svatého Tomáše Nynější monumentální stavba v Lectoure je výsledkem dlouhého architektonického vývoje a na svém místě nahradila několik starších sakrálních objektů. Samotná poloha chrámu – na nejvyšším a strategicky nejvýznamnějším bodě lectourské skalní plošiny – sloužila jako významné kultovní centrum dlouho před příchodem římských legií. Antičtí Římané zde následně vztyčili soustavu pohanských chrámů. O intenzitě tehdejšího rituálního života podává jedinečné svědectví archeologický nález z roku 1540. Dělníci tehdy při hloubení základů pro nový renesanční chór odkryli pod podlahou rozsáhlou kolekci drahocenných pohanských obětních oltářů (tzv. taurobolických oltářů), které sloužily k rituálním obětem býků v rámci kultu bohyně Kybelé. Zatímco civilní antické město rozvíjející se v úrodné pláni pod kopcem postupně zaniklo, první raně křesťanský kostel vyrostl právě v této dolní nížinné aglomeraci (pravděpodobně v místech nynějšího kostela Saint-Gény). Z této nejstarší fáze se však nedochovaly žádné pozůstatky. Vůbec první historicky bezpečně doložená kamenná svatyně na nynějším vyvýšeném místě akropole nesla původní zasvěcení svatému Tomáši. Po dramatickém kolapsu gallo-římské správy se přeživší obyvatelstvo z bezpečnostních důvodů stáhlo z nechráněné nížiny zpět na opevněné výšiny náhorní plošiny. Kostel svatého Tomáše však v průběhu raného středověku podlehl celkovému úpadku církevní správy a materiálnímu zchátrání náboženského prostředí v Gaskoňsku. Zásadní zvrat přinesl teprve velký církevní synod (koncil) svolaný roku 1118 do Toulouse. Tento koncil autoritativně rozhodl o nápravě poměrů, dosadil do nedalekého opatství Saint-Gény řádné mnichy „příkladného a bohabojného života“ a nařídil neprodleně zahájit stavbu nové lectourské katedrály. Románská katedrála (12.–13. století) O přesné podobě románské katedrály nemá současná medievistika k dispozici dostatek přímých materiálních důkazů. Klíčový ikonografický pramen však představuje cenný nákres z roku 1380, který do svých desk vlastnoručně vepsal lectourský notář Pey de Mayrès. Na tomto středověkém pergamenu je detailně zachycena robustní čtvercová románská věž završená filigránsky prořezávanou kamennou jehlancovou špicí (flèche), která pocházela z průběhu 13. století. Půdorysný rozvrh hlavní lodi, který se v základech zdiva dochoval dodnes, odhaluje neobvyklé stavební řešení. Je tvořen dvěma mimořádně širokými čtvercovými klenebními poli, která nesou enormně masivní čtyřboké pískovcové pilíře. Při srovnání tohoto specifického konstrukčního schématu s románskými chrámy v Cahors či v Souillacu mohou historici umění s vysokou pravděpodobností formulovat hypotézu, že středověká katedrála v Lectoure měla být původně zastropena monumentálními kamennými kupolemi, nebo že takový byl minimálně záměr románských stavitelů před změnou koncepce. K zásadní slohové transformaci a přestavbě chrámu došlo na samém sklonku 13. století z podnětu energického biskupa Gérauda de Monlezun. Tento prelát nechal rozestavěný korpus lodi velkoryse zastropit vznosnými gotickými křížovými klenbami. Historici dodnes bezpečně neví, zda gotické žebrové klenby nahradily již vybudované románské kupole, nebo zda biskup pouze změnil plány huti ještě před jejich vztyčením. Biskup de Monlezun se do dějin zapsal jako prvořadý stavební mecenáš; vedle nového gotického zaklenutí osobně financoval vyzdění nového kněžiště (chóru) a vztyčení první hranolové zvonové věže, kterou zedničtí mistři včlenili do chráněného severozápadního nároží chrámu. Zkáza města a francouzské královské dobytí (1473) Pád Jana V. z Armagnacu Dramatický zlom v dějinách celého gaskoňského kraje a totální zkázu staré katedrály vyvolaly krvavé státoprávní a vojenské konflikty. Poté, co propukly spory a vleklé válečné potyčky suverénního hraběte Jana V. z Armagnacu s francouzským králem Ludvíkem XI., se opevněná citadela Lectoure ocitla v obležení královské armády. Královské pluky město v roce 1473 dobyly, hraběte Jana V. na místě zavraždily a následně celé podhradí kompletně vyplenily a zapálily. Monumentální románsko-gotická katedrála, která v geograficky nejvýše položeném východním traktu města tvořila integrální součást městského opevnění, se stala posledním útočištěm, v jehož útrobách se zabarikádovali a bránili poslední přeživší gaskoňští obránci. Chrám byl z tohoto důvodu vystaven přímé, masivní dělostřelecké palbě královské artilerie. Západní průčelí, hranolová zvonová věž i kompletní klenby hlavní lodi byly drtivými údery téměř zcela zdemolovány, strženy a proměněny v trosky. Po dlouhé měsíce zůstalo vyhořelé a zničené Lectoure, z něhož bylo přeživší obyvatelstvo vyhnáno, liduprázdným městem. Teprve po čase si král Ludvík XI. uvědomil fatální dosah zničení této gaskoňské bašty. Rozhodl se proto finančně podpořit celkovou obnovu a znovuvybudování města tím, že všechny nově příchozí obyvatele osvobodil od placení královských daní a poplatků. Pozdně gotické vzkříšení a donjon Mathieua Reguaneaua (1487–1488) Samotný sklon 15. století znamenal pro gaskoňské Lectoure velkolepé, církví i státem podporované materiální vzkříšení. Všude po městě se s velkou intenzitou rozvinuly desítky nových stavenišť, z nichž stavebně i finančně nejvýznamnějším byl projekt celkové obnovy zdevastované katedrály. V roce 1487 pozval nově instalovaný sídelní biskup Pierre d'Abzac de La Douze do Gaskoňska špičkového stavitele – vyhlášeného tourainského architekta a mistra Mathieua Reguaneaua. Mistr Reguaneau navrhl a vybudoval kompletní podélnou loď, vztyčil nové reprezentační průčelí a vytvořil své stěžejní architektonické dílo – monumentální obrannou věž s charakterem donjonu z roku 1488. Tato pískovcová věžní pevnost, která byla v pozdně gotické epoše v nejvyšším patře dodatečně osazena vysokou prořezávanou kamennou špicí (flèche), dosahovala výšky bezmála 90 metrů, což z ní v gaskoňském prostředí činilo jednu z nejvyšších staveb tehdejšího křesťanského světa. Katedrála v 16. století V roce 1540 zahájil tehdejší sídelní biskup Jean de Barton rozsáhlý program modernizace a strukturální přestavby chrámu. Jeho hlavním cílem bylo strhnout staticky nevyhovující starý románský chór ze 12. století a souběžně s tím architektonicky redefinovat hlavní loď. Celé toto nákladné dílo bylo svěřeno do rukou vyhlášeného gaskoňského stavitele a mistra Arnauda Cazanovy. Cazanove navrhl a vyzdil zcela nový systém obvodových kaplí v presbytáři. Tyto kaple mají v přízemí přísně čtvercový půdorys, zvenčí pohledově nikterak nevystupují z obvodové zdi a v exteriéru jsou opticky propojeny masivními trojúhelníkovými opěrnými pilíři. Toto konstrukční řešení dalo vzniknout pevnostně nesmírně robustnímu, ale vizuálně čistému, hladkému polygonálnímu závěru chóru. Podobně jako u velkolepých katedrál v severní Francii (v Île-de-France) obohatil architekt Arnaud Cazanove lectourské kněžiště o vznosný, plně průchozí chórový ochoz (deambulatorium). Aby zachytil velké boční statické tlaky klenby nového kněžiště, vyzdil Cazanove na severní straně lodi gigantický, mimořádně vysoký opěrný pilíř. Tento mohutný pískovcový kolos však na protilehlé jižní straně chrámu zcela postrádá svůj zrcadlový protějšek. Z hlediska srovnávací architektury a stavební archeologie představuje tento osamocený severní pilíř vzácné stavební torzo původního ambiciózního plánu, který počítal se vztyčením obvodových zdí hlavní lodi do podstatně větší výšky, jež měla osově odpovídat novému vysokému chóru. Přímo v interiéru hlavní lodi provedl Cazanove radikální přestavbu dosavadního románského rozvrhu: vzal původní, velmi široká čtvercová románská klenební pole (travé) z doby biskupa Monlezuna a každé z nich osově rozdělil přesně na polovinu; tento krok mu v přízemí umožnil získat dostatek prostoru a symetricky vyzdít dvě samostatné boční kaple v každém novém klenebním poli; přímo nad těmito novými kaplovými arkádami v patře lodi vybudoval elegantní vnitřní emporovou galerii neboli gotické triforium, které lodi dodalo vznosný katedrální charakter. Přesné datum zahájení této grandiózní Cazanovovy stavební kampaně je dodnes jasně čitelné v interiéru chrámu – přímo v první severní boční kapli hlavní lodi se na kamenném nadpraží vstupních dveří vedoucích ke schodišti do věže nachází vytesaný letopočet 1488. Hugenotské války (1561–1600) V roce 1561, v plném proudu ničivých náboženských válek, Lectoure vojensky ovládli radikální stoupenci kalvínské reformované víry. Hugenotské pluky okamžitě zahájily systematickou demolici církevních budov ve městě. Nedokončená goticko-renesanční katedrála biskupa de Bartona se stala hlavním terčem jejich ikonoborství. Hugenotští minéři strhli rozestavěné křížové klenby a celou jižní obvodovou stěnu hlavní lodi (na epištolní straně) téměř srovnali se zemí. Tehdejší sídelní biskup Guillaume V. de Barton musel před protestantským terorem uprchnout do metropolitního města Auch, načež byla správa lectourské diecéze zcela paralyzována. Zásadní vojenský zvrat přineslo září roku 1562. Slavný katolický maršál Blaise de Monluc, stojící v čele královských katolických armád, přitáhl k hradbám a zahájil obležení Lectoure. Monluc město rychlým útokem dobyl zpět a okamžitě pod trestem smrti nařídil hugenotům zastavit destrukční práce na katedrálním skeletu. Vleklé náboženské a hospodářské nepokoje v Gaskoňsku však tímto aktem neskončily a stavební huť mohla být na staveništi obnovena až na samém prahu nového věku, v roce 1600, po vyhlášení historického Nantského ediktu (1598). Z důvodu úplného vyčerpání biskupské pokladny i fondu kostelní rady se však kapitula musela definitivně vzdát původních velkolepých a nákladných plánů Jeana de Bartona. Nově najatý architekt Bathia dokončil záchrannou dostavbu chrámu podle vlastního úsporného konceptu. Do interiéru vložil zejména monumentální, staticky velmi robustní vítězný oblouk, který v křížení lodí propojil nově dostavěnou, nižší barokní hlavní loď s vznosnou částí renesančního Cazanovova chóru. Konzulární spory a demolice věžní špice (18. století) V roce 1742 vypracovala stavební rada ambiciózní projekt na generální rekonstrukci, která měla nově zaklenout vysoký chór i boční lodě, vztyčit nové krovy a položit břidlicovou střechu nad celou katedrálou. Permanentní spory sídelního biskupa s volenými městskými konzuly, doprovázené obtížným sháněním finančních prostředků od měšťanů, však tento velkorysý projekt zredukovaly na pouhé nejnutnější opravy prováděné za minimální náklady. Tento nedostatek financí ze strany městské rady vedl k technické katastrofě. Když konzulové odmítli z městské pokladny uvolnit pouhých 145 liber na včasnou tesařskou opravu hnijících trámů podepírajících věžní špici (flèche), konstrukce v průběhu let natolik zdegradovala, že město muselo následně z krizových fondů vynaložit přes 10 000 liber na nucenou a nebezpečnou demolici celé prořezávané jehlancové špice i s osmibokým (oktogonálním) kamenným patrem, které ji neslo. Tímto zásahem byla Reguaneauova lectourská dominanta navždy zkrácena o plnou polovinu své výšky na nynějších 45 metrů. Mezi lidem se v této souvislosti zrodila barvitá pověst (moderní vědou vyvrácená), podle níž do špice udeřil blesk, projel konstrukcí věže dolů a pronikl až do sklepů biskupského paláce, kde zničil biskupovy nejvzácnější archivy a zásoby gaskoňského vína. V porovnání s touto destrukcí z 18. století napáchal protináboženský teror za Francouzské revoluce na exteriéru méně škod. Jakobínské radikální skupiny se omezily na to, že z ochozu věže shodily dvanáct velkých pískovcových soch (představujících 8 starozákonních proroků a 4 evangelisty) a dláty částečně poškodily ornamentální profilaci západního portálu; samotný masiv věžního donjonu však nechaly stát. Dne 27. dubna 1745 zažila svatyně velkou liturgickou slavnost. Sídelní lectourský biskup Paul Robert de Beaufort za asistence kompletního duchovenstva slavnostně celebroval a posvětil základní kámen nové klenby presbytáře. Na počest této události se konalo procesí věřících a tento posvátný kvádr byl zedníky osazen na vrchol prvního nosného pilíře chóru, orientovaného směrem k přiléhajícímu farnímu hřbitovu. Chrám tehdy zaplnily tisíce farníků z celého kraje Lomagne. V tomtéž roce 1745 nalezl místo věčného odpočinku v útrobách chrámu nejvyšší civilní i vojenský představitel města. V prostoru rodové kaple svatého Lukáše (Chapelle Saint-Luc) byl pohřben Dominique I. de Bastard-Saint-Denis, v análech zvaný Monsieur de l'Isle (zemřel 27. září 1745). Tento šlechtic se významně zapsal do dějin kraje – sloužil jako kapitán královské pěchoty, královský rada, prezident soudního dvora, nejvyšší civilní i kriminální generální poručík (lieutenant-général) lectourského présidiálu a vládní subdelegát královského intendanta pro oblast Béarnu, Navarry a Auch. Z genealogického hlediska byl tento šlechtic synem Dominiquea I. de Bastarda (královského rady, generálního pokladníka a nejvyššího správce cest francouzského království, pána na Saint-Denis-sur-Garonne) a Cécile de Lousteau; dne 22. června 1700 uzavřel sňatek s Marguerite de Lucas. Jeho náhrobní pískovcová tumba s vytesaným rodovým erbem de Bastardů tvoří významnou památku v boční lodi chrámu. Puristické úpravy 19. století a neogotický mramor z Carrary V průběhu 19. a 20. století prošel exteriér i interiér bývalé katedrály řadou úprav v duchu tehdejšího restaurátorského kánonu: 1825: Z lodi byl kompletně odstraněn, rozebrán a zničen starý středověký letner (jubé). 1880: Církevní správa přesunula původní monumentální klasicistní hlavní oltář z presbytáře do hloubky ústřední osové kaple. Na jeho čestné místo v čele chóru nechal biskup nově osadit reprezentativní neogotický hlavní oltář, vyřezávaný z drahocenného čistě bílého carrarského mramoru. Počátek 20. století: Památková správa nechala zdemolovat starý barokní obytný domek, který byl po staletí přistavěn přímo k západní základně Reguaneauovy věže. V 21. století se veškerá činnost památkářů a restaurátorů soustředí výhradně na vědecké restaurování chrámu do jeho autentické historické podoby. Nejvyšší prioritu má celková záchrana a laserové čištění západního průčelí, jehož citlivý lokální pískovec a bílý vápenec vykazují hluboké známky eroze způsobené náročnými zimními povětrnostními podmínkami v departementu Gers. Exteriér Zvonice Z jakékoli světové strany se člověk blíží k Lectoure, panorámatu celého kraje Lomagne dominuje monumentální silueta věžního donjonu (zvonice). Tento pískovcový gigant byl v roce 1488 vyzděn v jedné kontinuální stavební kampani pod přímým vedením tourainského mistra Mathieua Reguaneaua. Přestože je stavba těsně přisazena k podélnému korpusu hlavní lodi, vykazuje naprostou architektonickou a statickou nezávislost. Jedinou prostorovou výjimkou je její jihovýchodní nárožní pilíř, který přímo dosedá a opírá se o masivní, intaktně dochovaný čtvercový pilíř původního románského chrámu svatého Tomáše. Nynější výška věže činí 45 metrů. Její těleso se skládá z pěti samostatných pater na čtvercovém půdorysu, která se plynule zužují, což věži v dálkových pohledech dává charakteristickou siluetu vznosného komolého jehlanu. Všechny čtyři nárožní uzly jsou zpevněny mohutnými opěrnými pilíři. V přísném souladu s její primární vojenskou obrannou a fortifikační rolí (neboť věž stála v bezprostřední blízkosti strategické Východní brány, která tvořila jediný chráněný přístup do vnitřního města) vykazuje přízemí a spodní polovina donjonu absolutně strohou pískovcovou texturu s minimem okenních otvorů a zcela bez ozdob. Kamenosochařská výzdoba graduje až v nejvyšších patrech věžního masivu: Obří lomená okna zvonové komory, osazená dřevěnými akustickými okenicemi (žaluziemi), disponovala v pozdně gotické éře masivními středovými kamennými pruty a prolamovanými kružbami. Mohutné rohové opěrné pilíře zdobí bohaté architektonické konzoly a prořezávané gotické baldachýny. Tyto niky byly až do vypuknutí jakobínského obrazoborectví v roce 1793 osazeny dvanácti monumentálními sochami starozákonních proroků a evangelistů. Prostory třetího a čtvrtého patra jsou po celém obvodu mezi opěrnými pilíři protnuty průchozími vnějšími ochozy s kamennou balustrádou, přičemž samotná tloušťka opěrných pilířů je prolomena vnitřními klenutými průchody pro bezpečné strážní obchůzky. Hodinový stroj je situován do útrob třetího výškového patra, které však v rámci vnitřní architektury odpovídá teprve prvnímu reálnému podlaží – celý prostor suterénu a přízemí donjonu totiž postrádá jakékoli dřevěné mezistropy a klenba se pne v obří výšce přímo nad podlahou. Nad touto hodinovou komorou se nachází vlastní zvonové patro s dubovou stolicí, která nese soubor tří zvonů. Absolutní vrchol věžního tělesa tvoří prostorná vyhlídková terasa, obepnutá kamenným balustrádovým ochozem, která nabízí strategický panoramatický výhled na celé gaskoňské údolí. V jihozápadním nároží této terasy ční železná větrná korouhev, která byla v minulých stoletích vyvedena v barvách francouzské trikolóry, zatímco v geometrickém středu věže trůní moderní městská siréna. Kompletní vertikální komunikace a přístup do jednotlivých věžních pater, k baroknímu varhannímu kůru, k vysokým vnitřním gotickým triforiovým galeriím lodi i na vnější pochozí rub klenby těsně pod krovem střechy je zajištěna monumentálním točitým schodištěm. To je vetknuto do samostatné válcové schodišťové vížky, která zvenčí vystupuje z jihovýchodního nároží věžního donjonu. Až do neuvážené demolice na samém sklonku 18. století dosahovala zvonice zcela odlišných vertikálních rozměrů. Nad nynějším pátým patrem se klenulo samostatné, mistrně prořezávané osmiboké (oktogonální) kamenné patro, které bylo dokola lemováno vzdušnou prolamovanou balustrádou a k nárožním opěrným pilířům ukotveno souborem bohatě dekorovaných fiál, opěrných oblouků a přípor. Z tohoto oktogonu se přímo k nebi tyčila obří, extrémně ostrá a štíhlá pískovcová jehlancová špice (flèche), jejíž kamenné plochy byly sochařsky detailně zdobeny motivem rybích šupin a její nárožní hrany lemovaly nekonečné řady gotických krabů. Celý tento architektonický zázrak pozdní gotiky byl na samotném vrcholu zakončen kovanou makovicí o průměru bezmála jednoho metru, z níž vyúsťoval monumentální kovaný železný kříž; celá tato sestava dosahovala ohromující výšky 88 metrů. Vlastní válcová schodišťová vížka byla v téže epoše zastřešena samostatným kamenným šestibokým (hexagonálním) jehlanem. Poté, co bylo toto horní patro i s věžní špicí ubouráno, tesaři sice věž provizorně zastřešili, leč v krátkém čase do ploché střechy znovu fatálně udeřil blesk. Stavební správa chrámu proto na přelomu 18. a 19. století provedla finální statické zajištění: těleso donjonu horizontálně ucelila souvislou vyhlídkovou terasou, kterou ohradila specifickým typem kamenného zábradlí – takzvanou „lectourskou balustrádou“. Tento klasicistně-barokní prvek, který je na věži dodnes, však vykazuje naprosto odlišné tvarosloví a nemá žádnou slohovou ani estetickou vazbu na zbytek původní pozdně gotické Reguaneauovy architektury. Pro zamezení dalšího rozevírání pískovcových trhlin statici obepnali celé nejvyšší patro mohutným železným armovacím stažením (kleštinami), jehož kované kotvy dodnes výrazně vystupují z čelních stěn věže, přičemž veškeré jemné vnitřní gotické kamenné mříže a kružby v oknech byly tehdy nemilosrdně odstraněny. Gaskoňská hrdinsko-komická kronika a „Válka šneků“ (1562) Jakožto strategický opěrný bod celého kraje Lomagne sloužil vyvýšený ochoz lectourské věže po staletí jako nejdůležitější vojenská pozorovatelna. Slavná gaskoňská hrdinsko-komická básnická poema, kterou v gaskoňském dialektu okcitánštiny sepsal církevní spisovatel Darquier, farní kněz z blízkého Saint-Claru (současník básníka Jeana-Gérauda d'Astrose), zachycuje komickou vojenskou epizodu z období hugenotských válek, kdy katolíci a protestanti bojovali o držení městských hradeb. Tato poema vstoupila do jihofrancouzských dějin pod humorným názvem „Válka šneků“. Jedné temné noci v roce 1562, kdy město žilo v obležení a stráže na ochozu věžního donjonu v napětí sledovaly horizont, spatřily hlídky v temnotě nížiny stovky tajuplných, mihotavých světelných bodů, které se v organizovaných skupinách posouvaly plání přímo k patě městských hradeb. V přesvědčení, že se jedná o noční přepad hugenotských pluků pokoušejících se o překvapivý útok na katolickou citadelu, spustili strážní poplach hromovým vyzváněním zvonu. Obyvatelstvo Lectoure bylo okamžitě mobilizováno, měšťané v panice vtrhli na hradby v plné zbroji s halapartnami a mušketami. Když velitel posádky vyslal do temné pláně ozbrojenou průzkumnou patrolu, přinesli jezdci překvapivé rozuzlení. Oním obávaným „nepřítelem“ byl dav chudých, bezbranných místních vesničanů. Ti se uprostřed noci s obyčejnými lojovými lucernami vyrojili na louky, aby po dešti sbírali gaskoňské šneky, kteří byli v Lectoure vyhledávanou gastronomickou lahůdkou. Tato historická šnečí příhoda vynesla měšťanům v celém gaskoňském kraji trvalou humornou lidovou přezdívku „limacaïres“ (šnekaři), která se v departementu Gers traduje dodnes. Západní průčelí a severní trakt katedrály Západní průčelí, které je po stranách sevřeno dvěma mohutnými opěrnými pilíři zakončenými sedlovou stříškou, vykazuje v současnosti značnou strohost. Tento strohý vzhled je z uměleckohistorického hlediska přímým důsledkem historických událostí a klimatických vlivů. Na jemném a citlivém bílém vápenci se podepsala dlouhodobá eroze a náročné povětrnostní podmínky, exteriér však fatálně zdevastovali především kalvínští ikonoklasté. Hugenoti v průběhu náboženských válek dláty celoplošně osekali bohatou ornamentální výzdobu hlavního portálu. Zcela zničili také souvislou řadu deseti nadzemních nik včetně jejich konzol a baldachýnů, v nichž původně stály monumentální gotické sochy. Celá tato fasáda stavebně pocházela z hlavní stavební kampaně mistra Reguaneaua z konce 15. století. Západní portál, zapuštěný do síly zdiva, se skládá ze čtyř hluboce ustupujících lomených oblouků ve tvaru oslího hřbetu. Tyto oblouky vykazují jemnou profilaci s hranolovými žebry a v přízemí dosedají na elegantní přípory a štíhlé sloupky. V průduchu stavebních úprav v 19. století však byl tento gotický vchod zjednodušen a zbaven svého původního kamenného nadpraží i ústředního dělícího pilíře (trumeau). Oba tyto středověké nosné prvky dělníci vytrhli a nahradili je sice funkčním, ale umělecky nevýrazným plochým stlačeným obloukem. Přímo nad portálem jsou dodnes pod povrchem erodovaného vápence patrné stopy po deseti malých sochařských nikách. V nejvyšším patře fasádu prosvětluje velké hrotité gotické okno, nad nímž se klene prořezávané čtyřlisté růžicové okno (okulus), ústící do prostor podkrovních krovů. Vrchol průčelí zakončuje trojúhelníkový renesanční štít (fronton). Ten byl v 19. století výrazně seříznut a zmenšen, pročež dnes splývá s horizontální linií hradební zdi, která byla ve středověku původně zakončena vznosným gotickým štítem. Přímo po pravé straně od západního průčelí chrámu se nachází monumentální vstup do paláce městské radnice (Hôtel de ville). Tato rozsáhlá klasicistní budova sloužila v minulosti nejprve jako honosná rezidence sídelních lectourských biskupů. Během napoleonské éry ji jako své sídlo využíval slavný císařský maršál Jean Lannes (1. vévoda z Montebella) a ve 20. století sloužila městské správě jako podprefektura. Vzhledem k tomu, že je tato radniční budova stavebně přisazena přímo k obvodovému zdivu chrámu, je celá jižní stěna podélné lodi pro diváky z uliček skryta. Tento trakt lze vnímat pouze z přilehlé esplanády kaštanové promenády (Promenade des Marronniers), odkud se otevírá pohled na velkolepý gotický chór. Vysoké barokní křížové klenby presbytáře jsou ve vnějším úseku zajištěny souborem subtilních, ale mimořádně dlouhých opěrných pilířů. Tyto pískovcové pilíře se plynule táhnou přes celou šířku vnitřních bočních kaplí. Stavitelé dali tomuto řešení přednost před klasickými otevřenými opěrnými oblouky, což celému polygonálnímu závěru v exteriéru uchovalo robustní hmotovost, strohost a monumentální prostotu, která je typická pro jihofrancouzskou gotickou školu (tzv. gaskoňská gotika). Na protilehlé severní straně chrámu se rozkládá prostorné náměstí Barton (Place Barton), jehož plocha byla až do konce 17. století využívána jako farní hřbitov. Nachází se zde postranní gotický portál chrámu, který zajišťuje přístup přímo do vnitřního liturgického prostoru na rozhraní renesančního chóru a hlavní lodi. Tento vchod je vsazen přímo pod patu gigantického, mimořádně vysokého severního opěrného pilíře, který místní obyvatelé pro jeho ohromující rozměry odedávna nazývají „malá věž“. Tento opěrný kolos, tvořící jediný dochovaný fragment původního ambiciózního plánu Arnauda Cazanovy z roku 1540 na celkové zvýšení lodi, nemá na protilehlé jižní straně svůj protějšek. Ani v tomto severním traktu není zaoblený pískovcový závěr (chevet) volně přístupný z ulice. Celá tato zadní část je inkorporována do soukromých pozemků a zahrad, které v minulých staletích tvořily chráněnou oranžérii lectourského biskupského paláce. Interiér Hlavní loď Bezprostředně po překonání vstupního zádveří pod věží ohromí vnitřní prostor hlavní lodi každého návštěvníka svými velkolepými proporcemi: světlá šířka lodi dosahuje bezmála 21 metrů, což je rozměr identický s celkovou výškou gotických křížových kleneb nad podlahou. Z hlediska historie umění a stavitelství se jedná o klasický koncept jednolodního chrámu jihofrancouzského typu s věncem obvodových bočních kaplí, které jsou vsazeny přímo do síly zdiva mezi masivní opěrné pilíře. Na toto monumentální jednolodí v podélné ose bezprostředně navazuje vysoký chór (presbytář) z roku 1540, jehož pojetí vytváří v interiéru výrazný vizuální i prostorový kontrast. Zatímco farní loď je široce otevřená a sálová, Cazanovovo kněžiště je rytmicky rozčleněno a lemováno kolonádou složenou z masivních volně stojících pilířů. Ty od sebe oddělují prostor hlavního oltáře a průchozího chórového ochozu (deambulatoria). Tento výrazný předěl je v interiéru esteticky zjemněn rafinovaným stavitelským detailem – okrouhlými příporami (polopilíři), které v lodi osově dělí jednotlivá klenební pole. Boční kaple obíhající presbytář jsou v patře horizontálně zastropeny a osazeny vznosnými vnitřními galeriemi (tribunami). Tyto renesanční empory se do prostoru otevírají nízkými stlačenými oblouky a jejich čelní stěny zdobí pískovcové pažení a kamenné zábradlí, vyvedené v typickém, bohatě prořezávaném lectourském balustrádovém stylu. Celý tento renesanční prostor je v nejvyšším patře (clerestoriu) prosvětlen věncem vysokých oken s vitrážemi. Z hlediska stavební archeologie vykazuje tento prostor jednu pozoruhodnou, intaktně dochovanou anomálii: vůbec první velké gotické okno na severní straně presbytáře, které je vnějším zdivem bezprostředně přisazeno k masivnímu jádru 45metrové Reguaneauovy zvonice, bylo hned od počátku výstavby vyzděno jako zcela slepé okno. Kameníci v něm sice vysekali kompletní profilaci ostění, vnitřní pruty i gotické kružby, avšak jeho vnitřek provedli pouze jako slepý pískovcový reliéf. Okno tak plnilo čistě dekorativní a symetrickou roli v celkové kompozici chórové stěny. Varhany Na západní kůrové empoře (tribuně), která překlenuje úvodní klenební pole jednolodí, se nachází významná hudební památka chrámu – monumentální velké varhany. Tento nástroj je situován v ose západního průčelí, kde se z pohledu z hlavní lodi rýsuje jako tmavá silueta přímo před prosklenou plochou velkého gotického okna. Varhany postavil v letech 1838 až 1843 věhlasný jihofrancouzský varhanářský mistr Auguste Phébade. Z hlediska organologického a muzikologického vývoje představuje Phébadovo dílo mimořádně čistou ukázku vyzrálého postklasického slohu. Tento styl v sobě integroval intonační principy klasického francouzského barokního varhanářství 18. století a varhany díky tomu vykazovaly jemný, stříbřitý zvuk. Architektonická varhanní skříň a prospekt jsou vyrobeny z leštěného dřeva. Jejich autorem je umělecký truhlář Adolphe Comairas z Condomu. Comairas prospekt navrhl v duchu elegantní střízlivosti; skříň je zcela zbavena barokního zlacení, akantových křídel či figurálních plastik, což dává vyniknout geometrické tektonice samotných píšťalových polí. V průběhu druhé poloviny 19. století a během 20. století prošel vnitřní píšťalový fond, traktura i vzdušnice řadou intonačních a restaurátorských zásahů, které nástroj obohatily o nové zvukové registry: 1858 (Jules Magen): Provedl generální vyčištění a do Phébadova postklasického píšťaliště integroval tehdy nastupující romantické zvukové hlasy, které nástroji dodaly mohutnější dynamiku a hloubku. 1894 (Victor Magen): Realizoval komplexní opravu opotřebovaných kožených měchů a celkové seřízení vnitřní traktury. 1962 (Paul-Marie Koenig): Tento alsaský varhanářský mistr (1887–1977) provedl materiálovou restauraci celého píšťaliště, vyčistil vzdušnice od usazeného prachu a provedl celkové ladění nástroje. 1987 (Pierre Vialle): Vedl závěrečnou vědeckou restaurátorskou kampaň, jejímž cílem bylo zrekonstruovat a stabilizovat vnitřní mechanické převody a navrátit registrům původní zvukovou brilanci. Vnitřní uspořádání kaplového věnce a liturgické vybavení chóru Kaple na severní straně Soubor obvodových kaplí lemujících severní stěnu hlavní lodi je zaklenut vznosnými gotickými křížovými žebrovými klenbami, jejichž pískovcové svorníky jsou sochařsky zdobené a polychromované. Při postupu od hlavního západního vchodu směrem k presbytáři se jedná o tyto prostory: Kaple svatého Germána (1. kaple): V jejím přízemí se nachází pískovcový portál s nadpražím nesoucím vytesaný zakládací letopočet 1488, který zajišťuje přístup ke schodišti věžního donjonu. Kaple svatého Ludvíka (2. kaple): Disponuje cenným barokním oltářem s vyřezávaným dřevěným retáblem ze 17. století a masivní přijímací mřížkou (klekátkem) zhotovenou z temně patinovaného dubového masivu. Růžencová kaple (3. kaple): Mariánské centrum lodi, v jehož středu stojí barokní procesní socha Panny Marie vyřezaná z pozlaceného dřeva. Prostor je od lodi oddělen profilovaným kovaným zábradlím. Funerální kaple biskupa de Narbonne-Pelet (4. kaple): Je obložená leštěným šedým a černým pyrenejským mramorem. Toto neoklasicistní mauzoleum, dokončené v průběhu 19. století na počest sídelního biskupa Claude-Françoise de Narbonne-Pelet (v úřadu 1746–1760), obsahuje kromě mramorového sarkofágu také dobovou malířskou kopii Tizianova plátna Ukládání Krista do hrobu. Kaple na jižní straně Na protilehlé jižní straně lodi (směrem od západního průčelí ke křížení) jsou situovány tyto kaple: Křestní kaple svatého Jana Křtitele (1. kaple): Je v ní osazena kamenná křtitelnice a mramorový oltář ze 17. století. V síle pravé obvodové stěny je vytesáno liturgické umyvadlo (piscina), nad jehož lomeným obloukem se nachází architektonicky cenný prvek – detailně vyřezávaný pískovcový reliéf zachycující podobu původního, zničeného západního portálu s kružbovým vimperkem, jak vypadal před hugenotským pustošením. Tato plastika sem byla druhotně osazena a původně tvořila ozdobné čelo kapitulní skříně ve věži. Kaple Svatého Kříže (2. kaple): Je vybavena interiérovým pažením a balustrádou z dubového masivu. Toto zábradlí se skládá ze sedmi řezbovaných polí, do jejichž povrchu truhlářští mistři vyřezali renesanční pilastry, karyatidy, bohaté akantové motivy, ikonografický bestiář a tetramorf. Oltářní kaple (3. kaple): S intaktně dochovaným barokním mramorovým retáblem z 18. století. Kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova (4. kaple): Její stěny jsou pokryty rozměrnými malovanými plátny, která tvoří ucelený cyklus Křížové cesty. Interiér doplňuje barokní oltář z leštěného mramoru z 18. století. Chór Monumentální vysoké kněžiště (presbytář), jehož plány a vytyčení zdiva spadají do Cazanovovy stavební kampaně z roku 1540 za biskupa Jeana de Bartona, vykazuje pozoruhodné proporce: vnitřní délka chóru činí 24 metrů a jeho šířka dosahuje 11 metrů. Světlá výška jeho křížových kleneb je v reálu o poznání vyšší než klenba hlavní lodi. Tento vertikální rozdíl je však pro diváka stojícího v lodi dokonale maskován a skryt za velmi silným Bathiovým barokním vítězným obloukem. Při pohledu z podkrovních prostor a tesařských krovů se ukazuje neobvyklý konstrukční fakt – tento prvek ve skutečnosti není jedním celistvým obloukem. Je tvořen dvojicí samostatných, masivních kamenných dělicích pasů, které jsou od sebe prostorově izolovány a v podélné ose spojeny dodatečnou valenou klenbou, jež vytváří dojem jednoho monolitického celku. Interiér presbytáře se pyšní významným řezbářským dílem – uceleným souborem 36 kanovnických stall (lavic) z vyřezávaného dubu, které pocházejí ze 17. století a do chóru byly znovu osazeny v průběhu 19. století. Tyto lavice vykazují bohatý sochařský dekor: područky, boční dělicí stěny i spodní sklopná sedátka jsou hustě zdobeny plastickými motivy hlav, masek a fantastických nestvůr. V nejvyšším patře (clerestoriu) nad arkádami ochozu stěny chóru prořezává věnec monumentálních vysokých oken. Po obou stranách presbytáře jsou do pískovcového zdiva hluboko vsazeny sochařské heraldické emblémy – zkřížené biskupské berly a mitry, které jsou vyvedeny v oficiálních barvách a znaku města Lectoure: v červeném a stříbrném poli. Tyto štíty, které symetricky obepínají ústřední monumentální krucifix, slouží jako upomínka na dřívější suverenitu lectourského episkopátu. Chórový ochoz Monumentální, plně průchozí chórový ochoz (deambulatorium) rozvíjí geometrický a symetrický půdorysný rozvrh, který se v interiéru skládá z devíti samostatných klenebních polí: Trojice bočních polí (travé) na severní straně, vyzděná kolmo k podélné ose chóru Trojice zrcadlových bočních polí na jižní straně Jedno ústřední osové pole v samotném čele gotického závěru Dvě přechodová mezilehlá pole, která v rondelu opisují zlom pod úhlem přibližně 45 stupňů V přízemí každému z těchto devíti polí přesně osově odpovídá jedna postranní obvodová kaple. První severní kaple (přiléhající k portálovému vstupu z náměstí Place Barton a k ústřednímu vchodu do kapitulní sakristie) byla v novověku z liturgických důvodů odsvěcena. Tento prostor byl spolu se svým zrcadlovým protějškem na jižní straně vyzděn až v pozdních stavebních etapách, pročež jeho křížové klenby vykazují výrazně nižší výšku než zbytek hlavního ochozu. Většina těchto kaplí chórového ochozu se pyšní v gaskoňském prostředí raritními vrcholně gotickými klenbami. Jedná se o dekorativní křížové žebrové klenby s hustou sítí příčných (liernových) a doplňkových (tierceronových) žeber, které se v nejvyšších bodech protínají v hluboko spuštěných, plasticky prořezávaných a bohatě polychromovaných visutých svornících. Při postupu chórovým ochozem od severního portálu směrem k apsidální ose se nacházejí tyto sakrální prostory a umělecké poklady: Kaple svaté Kateřiny (1. kaple za severním vchodem): Disponuje klasicistním leštěným mramorovým oltářem a bohatě vyřezávaným dřevěným retáblem. Pamětní deska na opěrné zdi připomíná, že právě v tomto místě pod dlažbou nalezlo místo dočasného odpočinku tělo slavného sídelního biskupa Claude-Françoise de Narbonne-Pelet, jehož monumentální mauzoleum bylo v 19. století přeneseno do lodi. Kaple Nanebevzetí Panny Marie (2. kaple): V jejím středu se tyčí uměleckohistoricky cenná, památkově chráněná socha Nanebevzetí Panny Marie z čistě bílého mramoru. Tato plastika vykazuje prvky virtuózního italského barokního umění, které vychází z Berniniho římské školy; její přesná provenience a způsob, jakým se tento mramorový oltářní prvek dostal do Gaskoňska, zůstávají doposud neobjasněné. Socha byla místními obyvateli po staletí uctívána a vyhledávána pod starobylým okcitánským jménem „Nostra-Dama la Blanca“ (Naše Paní Bílá). Ústřední osová kaple Svaté Rodiny (3. kaple): Tvoří samotný geometrický vrchol gotického závěru (chevet). Prostor kaple je osazen monumentálním vyřezávaným a pozlaceným dřevěným oltářem ze 17. století. Tento velký barokní retábl má pro dějiny chrámu značný význam, neboť až do puristických reforem roku 1880 sloužil jako hlavní oltář celé lectourské katedrály, než byl nahrazen novým oltářem z carrarského mramoru a přenesen do osové apsidy. Při pokračování ochozem kolem osové apsidy směrem k jižní boční lodi chrámu následují tyto prostory: Kaple svatého Petra (4. kaple): V minulých staletích sloužila jako původní opevněná stará kapitulní sakristie. Kaple svatého Claira (5. kaple): Srdce celého chrámu. V jejím oltářním prostoru je umístěn drahocenný zlatnický relikviář svatého Claira z Akvitánie (v textu zmiňovaný též jako svatý Kvirin), hlavního evangelizátora a apoštola celého Lectoure, který před svým příchodem do Gers sloužil jako biskup v Albi a svou mučednickou smrtí zpečetil věrnost Kristu, když byl pohany sťat přímo u hradeb lectourské citadely. Posvátné relikvie svatého Claira byly v průběhu raného středověku (v 9. století) zástupci kapituly vyjmuty z hrobu a tajně transportovány do vzdáleného Bordeaux, aby byly uchráněny před drancováním během vikingských invazí. Ostatky byly bezpečně uloženy v útrobách bordeauxského kostela Sainte-Eulalie, kde v exilu setrvaly po dlouhá staletí až do 12. října 1858. V tento den byly za účasti stovek kněží a desetitisíců věřících slavnostně přeneseny zpět do vlasti a trvale uloženy pod klenby lectourského dómu. Kaple svaté Anny (6. kaple): V rámci novodobého liturgického uspořádání byla nově zasvěcena svatému Jakubovi Staršímu, neboť město představuje významnou zastávku na svatojakubské poutní cestě (Camino de Santiago). Kaple svatého Michaela (7. kaple): Uzavírá jižní křídlo chórového ochozu. Z hlediska liturgické topografie vykazuje lectourská katedrála jednu církevní zvláštnost: v celém věnci kaplí deambulatoria se nenachází ani jedna jediná kaple, která by byla zasvěcena hlavním titulárním patronům chrámu, svatému Gervásiovi a Protásiovi. Autentické mučednické relikvie těchto dvou bratří a ochránců města jsou však věřícím trvale vystaveny k úctě uvnitř společného relikviáře, umístěného přímo na oltáři kaple svatého Claira. Kapitulní sakristie a nález gotických fresek V severním traktu stavby se nachází rozsáhlé liturgické zázemí chrámu – hlavní sakristie. Její vnější pískovcová stěna je začleněna do jedné linie s obvodovým věncem renesančních kaplí Arnauda Cazanovy z roku 1540. V minulosti sloužil tento prostor jako soukromá modlitební kaple určená výhradně pro kanovníky zdejší kapituly. Na tuto místnost navazuje menší, stavebně oddělená zadní sakristie. Tento klenutý prostor ukrývá mimořádně cennou církevně-historickou památku – pod nánosy novověkých vápenných nátěrů zde byly objeveny a restaurovány vzácné zbytky původních středověkých gotických nástěnných maleb (fresek). Celý tento dvoupodlažní stavební komplex byl citlivě adaptován a v současnosti slouží jako oficiální **Muzeum sakrálního umění** (Musée d'Art sacré). V jeho expozicích je vystaven rozsáhlý a hodnotný soubor církevního zlatnictví, stříbrných monstrancí, kalichů a drahocenných liturgických rouch (parament). Mobiliář Rozsáhlý soubor sakrálních předmětů – mezi nimiž vynikají monumentální barokní sluneční monstrance, oltářní plátno Svatá Kateřina rozdávající almužnu z roku 1852 od malíře Émila Lecomteho, mramorové oltářní menzy i vyřezávané a pozlacené dřevěné retábly – je jakožto movité národní dědictví Francie evidován, popsán a chráněn v celostátním registru historických památek (databáze Palissy). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Gervais-Saint-Protais de Lectoure na francouzské Wikipedii. Literatura Maurice Bordes (sous la direction de), Sites et Monuments du Lectourois (La Cathédrale Saint-Gervais et Saint-Protais, par Georges Courtès), imprimerie Bouquet, Auch, 1974 Histoire de Lectoure, sous la direction de Maurice Bordes et Georges Courtès, Lectoure, 1972 Maurice Bordes, Note sur l’entrée solennelle des évêques de Lectoure, Auch, Bulletin de la société archéologique du Gers, 1er trimestre 1975, 8 p., p. 52 Abbé J. Camoreyt, La cathédrale et le clocher-donjon de Lectoure, Auch, imprimerie Cocharaux, 1942. 103 pp. in-8 br Pierre Bonnard, L'ancienne cathédrale de Lectoure, pp. 194-224, dans Congrès archéologique de France. 128e session. Gascogne. 1970, Société française d'archéologie, Paris, 1970 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Gervais-Saint-Protais de Lectoure na Wikimedia Commons