NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Airbus A400M Atlas

Airbus A400M este un avion cvadrimotor cu elice, cu misiunea de transportor militar și avion-cisternă, proiectat de Airbus Military care e prevăzut să înlocuiască avioane de transport învechite ale forțelor aeriene a mai multor țări, printre care C-160 Transall operate de Franța și Germania. Construirea primului prototip s-a început în 2007. Rollout-ul primului aparat a avut loc pe 26 iunie 2008 la Sevilla , unde avionul este asamblat din părți produse în diferite țări. Primul zbor, care a fost amânat de mai multe ori din cauza unor probleme tehnice, a avut loc în toamna lui 2009. Comenzi Prima livrare a fost prevăzută Franței în aprilie 2010, iar ultimele avioane pentru Belgia și Spania, în 2021. Între timp (februarie 2009) prima livrare s-a amânat, probabil până în 2013, din cauza problemelor tehnice neașteptate care au apărut cu motoarele și excesul de greutate. Avioane similare Lockheed Martin C-130J Super Hercules Referințe Legături externe Airbus Military
Airbus A400M

Airbus A400M Atlas je štirimotorno vojaško taktično transportno letalo. Projekt se je začel kot Future International Military Airlifter (FIMA) leta 1982, v sodelovanju z Aerospatiale, British Aerospace, Lockheed in MBB. Povod za sodelovanje je da bi razvili letalo ki bi zamenjalo letali C-130 Hercules in C-160 Transall. Zahteve in komplikacije svetovnih politikov so povzročile počasen napredek. V letu 1989 je Lockheed zapustil skupino in začel razvijati nadgradnjo Herculesa v model C-130J. S pridružitvijo tovarn Alenia in CASA je FIMA postala Euroflag. Konec leta 2007 so pričeli z izdelavo prvega prototipa. Po težavah in zamudah je bila prva predstavitev letala junija 2008 v Sevilli. Prvi testi na zemlji so se pričeli leta 2009, prvič pa je letalo poletelo 11. decembra 2009. Sprva je bilo naročeno 180 letal, s krstnim letom leta 2008 in vstopom v uporabo 2009, vendar je letalo do leta 2013 še vedno v fazi testiranja s prvim letalom dobavljenim francoskim letalskim silam 1. avgusta 2013. Naročila Tehnične specifikacije Posadka: 3 ali 4 (2 pilota, 1 tovornik) Tovor: 37.000 kg (81.600 lb) 116 padalcev v polni opremi 66 medicinskih nosil s 25 člani zdravstvenega osebja Dolžina: 45,1 m (148 ft 0 in) Razpon krila: 42,4 m (139 ft 1 in) Višina: 14,7 m (48 ft 3 in) Masa praznega letala: 76.500 kg (168.654 lb) Maks. vzletna teža: 141.000 kg (310.852 lb) Kapaciteta goriva: 50.500 kg (111.330 lb) Maks. pristajalne teža: 122.000 kg (268.963 lb) Motorji: 4 × Europrop TP400-D6 turbopropi, 8.250 kW (11.060 KM) vsak Propelerji: 8-kraki, 5,3 m (17 ft 5 in) premer Potovalna hitrost: 780 km/h (485 mph; 421 kn) (Mach 0,68–0,72) Dolet: 3.298 km (2.049 mi; 1.781 nmi) z maks. tovorom Dolet z 30t tovorom: 4.540 km (2.450 nmi) Dolet z 20t tovorom: 6.390 km (3.450 nmi) Dolet (prazen): 8.710 km (5.412 mi; 4.703 nmi) Višina leta: 11.300 m (37.073 ft) Taktična vzletna razdalja: 980 m (3.215 ft) Taktična pristajalna razdalja: 770 m (2.526 ft) Radij obračanja (na tleh): 28,6 m Glej tudi C-130 Hercules Transall C.160 Antonov An-12 Antonov An-22 Antonov An-28 Antonov An-70 Shaanxi Y-8 Opombe Zunanje povezave airforce-technology.com
Sud Aviation Caravelle

Caravelle er en flytype med kort til mellemlang rækkevidde. Flytypen blev produceret af den franske fabrik Sud Aviation og blev sat i produktion fra 1958. Der blev foretaget adskillige testflyvninger, fordi Caravellen var ét af de første jet-passagerfly, og i dag betragtes flyet som en virkelig succes. Et særkende for flytypen er de nærmest trekantede vinduer i passagerkabinen. Brugere Flytypen blev benyttet af bl.a.: Aero Lloyd (Tyskland) Air Charter (de) Air France Air Inter (de) Alia Alitalia Austrian Airlines Aviaco (de) Finnair Hispania Lineas Aéreas (de) Iberia Indian Airlines Istanbul Airlines (de) Jugoslovenski Aerotransport (JAT) LTU International Airways (de) (Tyskland) Luxair Middle East Airlines Sabena SAS SAT Flug (de) Sterling Sultan Air (de) Swissair Syrian Arab Airlines TAP Air Portugal Thai Airways International Trabajos Aéreos y Enlaces (de) (TAE) Transavia Transeuropa (de) Transwede (de) Tunisair United Airlines Totalt blev der produceret 282 fly frem til 1972, og i 2002 var der kun 8 fly i drift, mens enkelte fly kan beses på museer rundt omkring i verden. Der har ikke været nogen flyvedygtig Caravelle i verden siden 2006. På Norsk Teknisk Museum i Oslo kan man finde SAS-flyet Finn Viking, et andet tilsvarende fly, Ulf Viking kan beundres på Danmarks Tekniske Museum i Helsingør og et ombygget tidligere SAS-fly Dag Viking, solgt til det svenske forsvar i 1971 og omdøbt TP 83, kan ses på Flygvapenmuseum i Linköping. I populærkultur I slutningen af filmen Olsen-banden går amok fra 1973 ses banden gå om bord i et rød/hvid farvet Super 12 Caravelle med destination Mallorca. Flyene fra daværende Sterling Airways er desuden med i mange scener i de forskellige Olsen-banden film. I Pigen og millionæren (1965) ses en Air France-Caravelle. Ekstern henvisning Caravelle på Danmarks Tekniske Museum
Sud Aviation Caravelle

Sud Aviation Caravelle – pasażerski samolot średniego zasięgu produkowany przez firmę Sud Aviation. Był pierwszym francuskim odrzutowym samolotem pasażerskim, który był używany przez 35 towarzystw lotniczych. Był też pierwszym samolotem komunikacyjnym na świecie z silnikami umieszczonymi w tyle kadłuba. Historia Opublikowany przez francuskie ministerstwo lotnictwa w listopadzie 1951 roku opis osiągów turboodrzutowo napędzanego liniowca powietrznego dotyczył samolotu, który na międzynarodowym rynku konkurowałby z brytyjskimi i amerykańskimi modelami w tej kategorii. Spośród sześciu narodowych firm, biorących udział w przetargu, wygrała firma Sud Aviation. Firma ta, po fuzjach z innymi krajowymi przedsiębiorstwami, stała się w roku 1970 przedsiębiorstwem Société Nationale Industrielle Aérospatiale. Po dokonanych poprawkach pierwszego prototypu maszyny seryjne miały kadłub wydłużony o 141 cm i mieściły 64 pasażerów. Caravelle I był dolnopłatem o konstrukcji całkowicie metalowej. Jego następca – model Caravelle III – został wyprodukowany w liczbie 78 samolotów z silnikami o większym ciągu. Do dalszych udoskonaleń zalicza się poszerzenie oszklenia kokpitu, silniejsze hamulce kół podwozia i przerywacze do zmniejszania siły nośnej. Kontynuacja prac nad serią doprowadziła do powstania samolotu Super Caravelle, który po raz pierwszy oderwał się od ziemi 3 marca 1964 roku. Do konstrukcji wprowadzono aerodynamiczne zmiany i zwiększono ciąg silników. Ten model mógł transportować do 108 pasażerów. Serię Caravelle zamyka Mk 12, którego kadłub został dodatkowo wydłużony o 323 cm, aby przewozić 140 pasażerów. Z powodu dużej masy użytkowej konstrukcja nośna musiała zostać wzmocniona i należało zwiększyć ciąg silników. W typowej konfiguracji (klasa ekonomiczna) układ foteli 2 +3 z dość ciasnym przejściem (zewnętrzna szerokość kadłuba 3,2 m.). Wypadki Samoloty tego typu brały udział w 82 wypadkach, z czego 65 zakończyło się całkowitym zniszczeniem maszyny, przez co mimo iż z początku chwalone za nowoczesną i nowatorską jak na swoje czasy konstrukcję, w ostatnich latach eksploatacji zyskały opinie maszyn o niskim poziomie bezpieczeństwa pasażerów. Katastrofa lotu Sterling Airways 296 – W wyniku błędu pilota doszło do zderzenia się samolotu z górą. Zginęło 112 osób (wszyscy na pokładzie) Katastrofa lotu Swissair 306 – 4 września 1963 samolot linii Swissair rozbił się na przedmieściu Durrenasch; przyczyną katastrofy był pożar. Życie straciło 80 osób (wszyscy na pokładzie). Katastrofa lotu AirFrance 1611 - 11 września 1968 samolot linii AirFrance rozbił się w Morzu Śródziemnym. Zginęli wszyscy na pokładzie - 95 osób. W katastrofie tej zginął Jerzy Sawicki – polski fizyk, matematyk i wspinacz. Specyfikacja Przypisy
Sud Aviation Caravelle

Sud Aviation SE 210 Caravelle je bilo prvo potniško reaktivno letalo za kratke/srednje proge. Izdelovala ga je francoska letalska firma Sud Aviation. Prvi let je bil izveden leta 1955, takrat se je firma imenovala SNCASE. Caravelle je bil eno izmed najuspešnejših reaktivnih letal prve generacije, prodajal se je v Evropi in tudi v ZDA. Leta 1951 je francoski komite Comité du matériel civil podal zahtevo za novo letalo srednjega dosega s 55-65 potniki in hitrostjo okrog 600 km/h. Bilo je okrog 20 predlogov, večinoma reaktivni, nekateri tudi s turbopropelerskimi motorji. Caravelle je imel na repu nameščena reaktivna motorja, zato je imel sorazmerno gladko in aerodinamično krilo. Ta koncept se je pozneje uporabljal na veliko letalih kot je DC-9, BAC One-Eleven, Tupoljev Tu-134. Se je pa v modernih časih ta način konstrukcije umaknil, z izjemo poslovnih letal, Canadair Regional Jet in Embraer Regional Jet. Letalo poganjata dva Rolls-Royce Avon Mk.527 turboreaktivna motorja, 50,7 kN potiska vsak. 9. januarja 1969 je Caravelle reg. F-BNKH letalske držbe AIR INTER (kasneje spojen v Air France) postalo prvo letalo v zgodovini, ki je pristalo v pogojih CAT III A na letališču Paris Orly LFPO. Tehnične specifikacije Posadka: 3 Kapaciteta: 80 potnikov Tovor 8,4 t Dolžina:31,01 m (101,7 ft) Razpon kril: 34,3 m (112 ft 6 in) Višina: 8,72 m (28.61 ft) Površina kril: 146,7 m² (1,579 sq ft) Prazna teža: 22,2 t Maks. vzletna teža:46 t Motorji: 2 × Rolls-Royce Avon Mk.527 turboreaktivni, 50,7 kN (11 400 lbf) potiska vsak Maks. hitrost: 805 km/h (500 mph/435 knots) Dolet: 1,700 km (920 nmi/1,060 mi) Višina leta (servisna):12,000 m (39,370 ft) Glej tudi Sud Aviation Super-Caravelle BAC One-Eleven de Havilland Comet McDonnell Douglas DC-9 Tupoljev Tu-134 Tupoljev Tu-104 Sklici in reference Zunanje povezave Video in YouTube about TALCE's operations in Africa, showing (among other aircraft) Caravelle 3D-KIK (accessed 2009-05-12) SudAviation.com - the Caravelle website (accessed 2012-09-11) "Flying the Caravelle" a 1957 Flight article
Sud Aviation Caravelle

Караве́лла (фр. Caravelle) — марка французьких пасажирських турбореактивних літаків середньої дальності, які виготовлялись Національним промисловим авіаційно-космічним товариством (Societé Nationale Industrielle Aérospatiale) з 1955 року до початку 1970-х років. Історія Перший політ "Каравелла" здійснила 27 травня 1955 року. Авіаподії і нещасні випадки 6 серпня 1986 року. Sud Aviation SE-210 Caravelle III при здійсненні посадки в міжнародному аеропорту імені Маргарет Екпо (Калабар) викотився за межі злітно-посадкової смуги. Ніхто з пасажирів і членів екіпажу не постраждав, лайнер згодом був списаний. Примітки
Concorde

Letalo Concorde je bilo drugo operativno nadzvočno potniško letalo. Nadzvočno hitrost je doseglo 1. oktobra 1968, dva meseca za sovjetskim Tu-144. Potovalna hitrost je bila 2,04 Macha, višina pa 17.700 metrov. Ima deltasto oblikovana krila. Concorde poganja motor z dodatnim zgorevanjem (reakcijsko-raketni motor), prvotno razvit za strateški bombnik Avro Vulcan. Komercialni leti pod družbama British Airways in Air France so potekali od 21. januarja 1976 do 24. oktobra 2003 (27 let), v primerjavi s samo sedmimi meseci komercialne uporabe Tu-144 (do 1. julija 1978). Concorde je po številu smrti potnikov na prepeljani kilometer veljal za najvarnejše letalo vse do 25. julija 2000, ko je v nesreči v Parizu umrlo vseh 9 članov posadke, 100 potnikov in 4 ljudje na tleh; pripomniti pa je treba, da flota letal Boeing 737 v enem tednu prepelje več ljudi na km, kot jih je Concorde v vsej svoji zgodovini. Po krizi, ki je v letalski industriji nastala po terorističnih napadih 11. septembra 2001, sta British Airways in Air France ta letala umaknila iz prometa in jih razstavila kot muzejske primerke. Ker bi bilo vzdrževanje teh letal izjemno drago, ni nikakršnega upanja, da bi katerega od njih še kdaj usposobili za letenje. Nadzvočna potniška letala in projekti Tupoljev Tu-144 Tupoljev Tu-244 Boeing 2707 Lockheed L-2000 Aerion SBJ Sklici Zunanje povezave British Airways Concorde page Braniff Airways Concorde page Arhivirano 2012-04-14 na Wayback Machine. Design Museum (UK) Concorde page Concorde Experience at the National Museum of Flight, Scotland Concorde F-BVFB at the Auto & Technik Museum Sinsheim Arhivirano 2010-07-12 na Wayback Machine. Supersonic: Tribute to Concorde Arhivirano 2010-03-25 na Wayback Machine. – a slideshow by Life magazine Pathé film of 002's maiden flight from Filton to RAF Fairford on 9 April 1967 Arhivirano 2011-11-28 na Wayback Machine. First Supersonic Transatlantic Commercial Flight Lands at Dulles (1976) Arhivirano 2012-05-29 na Wayback Machine.
Конкорд (авион)

Конкорд (фр. Concorde) је суперсонични путнички авион и други тип авиона ове намене на свету који је ушао саобраћај, после руског Тупољева 144. Повучен је из саобраћаја 2003. године, након 27 година службе. Развој и карактеристике Настао је као плод сарадње Француске и Уједињеног Краљевства, односно компанија Аероспецијал (Aérospatiale) и БАК (BAC). Први авион је полетео 2. марта 1969. из Тулуза. У комерцијални саобраћај је ушао 21. јануара 1976. године. Произведено је укупно 4 прототипа и само 16 серијских примерака. Овај тип авиона су у својој флоти имале само две компаније, Ер Франс и Бритиш ервејз будући да је суперсонично комерцијално летење прескупо да би било исплативо и да је Конкорд зато углавном био популаран међу богатима. На исплативост Конкорда такође је утицала и велика потрошња горива при лету брзином од 2200 km/h. За лет од Лондона до Њујорка конкорд је трошио 75 тона горива, што је довољно за лет од Лос Анђелеса до Бризбејна конвенционалним млазним авионом. Само током рулања на аеродрому, kонкорд је трошио чак 2 тоне горива. Просечна брзина којом се конкорд кретао је била скоро два пута већа од брзине звука од 2180 km/h. Такође, специфично за суперсоничне авионе, Конкорд је летео на висини од 60.000 стопа или 18.300 метара. Несрећа и повлачење Једина несрећа овог типа авиона била је 25. јула 2000. године када се Ер Франсов авион приликом полетања са аеродрома Шарл де Гол у Паризу запалио и срушио на оближњи хотел. Узрок несреће је био комад метала на писти који је отпао од авиона који је претходно полетео. Метал је пробушио гуме на авиону, а парчићи гума су пробушили резервоаре из којих је процурило гориво и запалило се. Авион је повучен из саобраћаја 24. октобра 2003. године због поскупљења горива, пошто је Конкорд трошио доста горива, као и због превише скупих карата и великог загађивача животне средине. Последњи лет је био одржан 26. новембра исте године. Види још Тупољев Ту-144 Боинг 2707 Галерија Референце Литература Marck, Bernard (1997). Historie de L'aviation. Paris: Flammarion. ISBN 2-08-010038-6. Спољашње везе Конкорд у пензији (језик: српски)
Le Truel (power station)

Le Truel is a barrage and hydroelectric power station on the River Tarn in Le Truel in Aveyron, southern France. It is upstream and adjacent to Le Pouget power station and the tail race from Le Pouget empties above the barrage. The barrage was built in 1959, and the station has two Kaplan turbines generating 22MW. See also Pinet (power station) La Jourdanie (power station) Renewable energy in France References External links Hydroweb Bassin Tarn-Agout in French
Barrage du Truel

Le barrage du Truel est un barrage français du Massif central, situé sur le Tarn dans le département de l'Aveyron, en région Occitanie. Il fait partie avec son usine associée de l'aménagement hydroélectrique du Pouget. Localisation Le barrage du Truel se situe sur le Tarn, à l'aval du barrage de Pinet et en amont de celui de la Jourdanie, dans les Raspes du Tarn, entre les communes de Saint-Victor-et-Melvieu (en rive gauche) et Le Truel (en rive droite), dans le sud du département de l'Aveyron. Histoire Ce barrage a été mis en service en 1958 pour produire de l'énergie hydroélectrique. Son exploitation, assurée par EDF, dépend d'une concession globale étendue aux barrages du Lévézou (Bage, Pareloup, Pont-de-Salars et Villefranche-de-Panat) qui arrive à expiration en 2027. Caractéristiques Le barrage du Truel est un barrage mobile établi sur le cours du Tarn à 256 mètres d'altitude. D'une hauteur de 20,17 m, sa longueur en crête est de 90 m. Le barrage du Truel et les centrales du Truel et du Pouget font partie de l'« aménagement hydroélectrique du Pouget » qui comporte neuf barrages et six centrales électriques et qui produit annuellement 540 000 MWh, correspondant à la consommation de 220 000 habitants. La centrale du Truel attenante au barrage est équipée de deux turbines Kaplan, pour une puissance de 11,5MW et un volume d'eau de 80m3/s chacune. Immédiatement en aval, la centrale du Pouget récupère l'ensemble de l'eau collectée au niveau des lacs de barrages du Lévézou : Pont-de-Salars, Bage, Pareloup et Villefranche-de-Panat. Cette eau transite via le petit lac de Saint-Amans qui sert de chambre d'équilibre, au-dessus de la centrale du Pouget, alimentée par deux conduites forcées d'un dénivelé de 461 mètres. Elle produit annuellement 297 GWh. De plus, à la centrale du Pouget, la turbine hydraulique Francis la plus puissante de France permet de remonter l'eau de la retenue du barrage du Truel jusqu'aux lacs de Saint-Amans et de Villefranche-de-Panat par pompage-turbinage en période creuse, pour être ensuite déversée vers le Pouget lorsque la demande en électricité est importante. La puissance installée totale du site est de 440 MW. Retenue À une altitude de 284 mètres, sa retenue est longue de quatre kilomètres et s'étend sur 35 hectares. Située dans des gorges resserrées appelées les Raspes, sa largeur n'excède pas 130 mètres. La retenue draine un bassin versant de 2 700 km2 et baigne les deux communes entre lesquelles est érigé le barrage, Le Truel et Saint-Victor-et-Melvieu, ainsi que deux autres en amont : Ayssènes et Viala-du-Tarn. En dehors du Tarn, elle est alimentée naturellement par une douzaine de ruisseaux, parmi lesquels ceux de Coudols et de Vernobre. Le volume total de la retenue est de 3,6 millions de mètres cubes. Photothèque Notes et références Voir aussi Bibliographie F. Delmas et J. Pineau, « Aménagement de la moyenne vallée du Tarn : l'usine-barrage du Truel », Travaux no 319, mai 1961, p. 415 Articles connexes Portail du Massif central Portail de l’Aveyron et du Rouergue Portail des barrages Portail des énergies renouvelables Portail des lacs et cours d'eau
Château d'Orgeix

Le château d'Orgeix est situé dans la vallée d'Orlu près d'Ax-les-Thermes, sur la commune d'Orgeix, dans le département de l'Ariège. Les premières parties de cette bâtisse ont été construites au XVIIe siècle. Elle appartient à la famille de Thonel d'Orgeix. Historique Les parties les plus anciennes dateraient du XVIIe siècle, mais le château n'a pas été construit en une seule fois. Il possède une quarantaine de pièces et se trouve à proximité de l'ancienne forge des Thonel. Ceux-ci sont devenus seigneurs d'Orgeix après que le village fut passé entre de nombreuses mains. Le roi Louis XVIII nomme marquis d’Orgeix, Jean François Joseph de Thonel, le 30 août 1817, titre conservé par ses descendants. Le 5 juin 1938, lorsque le village d'Orgeix est bombardé (sans morts à déplorer) par des avions trimoteurs venant d'une Espagne en pleine guerre civile, le marquis Emmanuel de Thonel d'Orgeix a vu le toit de son château endommagé par une bombe. Ce même homme, croix de guerre lors de la guerre 14-18, fut assassiné par les Allemands en 1944, pour avoir abrité des résistants. En 1941, un barrage EDF est construit en aval du château, créant ainsi le lac artificiel de Campauleil au pied du bâtiment, lui donnant un aspect romantique. L'acteur et sportif français Jean-François-Marie-Henri de Thonel, le 5e marquis d’Orgeix (1921-2006), dit Jean d'Orgeix, a été propriétaire du château. Les Thonel d'Orgeix possèdent encore aujourd'hui la bâtisse. Architecture A 816 m d'altitude, le château est composé d'un grand corps de logis rectangulaire, encadré de deux petites tours carrées. Celles-ci comportent quatre fenêtres chacune, tandis que le corps possède trois rangées de dix fenêtres. Accolé à la tour de gauche, une dépendance plus basse (deux étages, au lieu de trois) complète le château. Lorsque l'on compare le château actuel avec d'anciennes cartes postales (voir ), il apparaît que le toit du corps de logis a été rehaussé. En effet, la troisième rangée de fenêtres était antérieurement comprise dans le toit sous forme de lucarnes, contrairement à l'actuelle configuration plutôt récente puisque les cartes postales datent du XXe siècle. Voir aussi Liste des châteaux de l'Ariège Famille de Thonel d'Orgeix Notes et références Liens externes Portail des châteaux de France Portail de l’Ariège
Loubressac

Loubressac (French pronunciation: [lubʁəsak]; Occitan: Laubreçac) is a commune in the Lot department in south-western France. It is also in the Causse de Gramat, the largest and wildest of the four Causses du Quercy. Its inhabitants are called Loubressacois or Loubressacoises. Geography A commune of Quercy, the old fortified village stands at the top of a rocky peak overlooking the left bank of the Bave river. Toponymy The toponym Loubressac, of Gallo-Roman origin, is based on an anthroponym Lupercius. The ending -ac comes from the Gallic suffix -acon (itself from Common Celtic *-āko-), often Latinized to -acum in texts. History Jean Dupuy, from Cahors, was the judge of Loubressac in 1616. On 14 July 1944, during Operation Cadillac, the largest parachute drop of weapons (558 containers) for the French Resistance took place in the commune, on a field at La Maresque, operated by 75 B-17 Flying Fortresses accompanied by 200 fighters. During this operation, four hundred men were stationed around the field, while six hundred men of l'Armée secrete de Corrèze protected it in the north. Two hundred men, with forty-seven oxcarts and thirty trucks, were on the ground. By 6 p.m., five hundred containers had been recovered and taken to various depots. Local culture and heritage Places and monuments Église Saint-Jean-Baptiste de Loubressac - The building was listed as a historical monument in 1971. Several objects are referenced in the Base Palissy database. Former Church of Saint-Jean-Baptiste de Loubressac. Château de Loubressac (private) - from the park, you can enjoy a panorama of the Dordogne valley and the Château de Castelnau-Bretenoux. Pont de Maday. Dolmen d'Horaste Dolmen de la Croix Hélène. Dolmens of Pech Plumet: 2 dolmens. Green spaces Loubressac has been rewarded with two flowers label in the competition, Concours des villes et villages fleuris Personalities linked to the commune The American poet Sylvia Plath (1932-1963) wrote Stars over the Dordogne during her stay at Lacam de Loubressac in the summer of 1961. Miscellaneous The film, Quelques messieurs trop tranquilles, directed by Georges Lautner, was shot mainly in the village of Loubressac in 1972, and released in theatres on 25 January 1973. Loubressac received the label, of one of the most beautiful villages in France by the Les Plus Beaux Villages de France association. See also Communes of the Lot department References
Loubressac

Loubressac es una comuna francesa del departamento del Lot en la región de Mediodía-Pirineos. Está clasificada en la categoría de les plus beaux villages de France. Como curiosidad en ella se rodó la película Quelques messieurs trop tranquilles (Georges Lautner 1973). Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Loubressac. Web de Loubressac
Loubressac

Loubressac település Franciaországban, Lot megyében. Lakosainak száma 533 fő (2023. január 1.). Loubressac Autoire, Gintrac, Mayrinhac-Lentour, Padirac, Prudhomat, Thégra és Saint-Jean-Lagineste községekkel határos. Népesség A település népességének változása: Kulturális elismerések Loubressac tagja a Franciaország legszebb falvai (Les Plus Beaux Villages de France) szervezetnek. Jegyzetek További információk Hivatalos oldal (francia)
Loubressac

Loubressac is een gemeente in het Franse departement Lot (regio Occitanie). De plaats maakt deel uit van het arrondissement Figeac. Loubressac is lid van Les Plus Beaux Villages de France. Loubressac telde op 1 januari 2023 533 inwoners. Geografie De oppervlakte van Loubressac bedroeg op 1 januari 2023 23,75 vierkante kilometer; de bevolkingsdichtheid was toen 22,4 inwoners per km². Demografie Onderstaande figuur toont het verloop van het inwonertal (bron: INSEE-tellingen). Externe link (fr) Statistische informatie op de website van het Franse bureau voor statistiek INSEE