Kostel Saint-Pierre (Nant)

Kostel Saint-Pierre de Nant je římskokatolický kostel nacházející se ve francouzské obci Nant v departementu Aveyron, v metropolitním regionu Okcitánie ve Francii. Město Nant leží na soutoku řek Dourbie a Durzon, mezi oblastmi Grands Causses a Cévennes. Od roku 1862 je kostel zapsán na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Dílo Gallia Christiana uvádí legendu, podle níž klášter svatého Petra založil kolem roku 669 svatý Amand, biskup z Maastrichtu v Austrasijském království. O století později byl prý klášter zničen Saracény. První písemná zmínka o zdejším kostele svatého Petra pochází z 11. února 926. Bernard, vikomt z Rouergue, a jeho manželka Udalgarda darovali opatství Vabres veškerý svůj majetek v Nant, včetně kostela svatého Petra, za účelem vybudování kláštera zasvěceného svatému Petru Římskému. Během 11. století obdržel klášter v Nant četné dary od hrabat z Toulouse a Rouergue. V roce 961 odkázal majetek převorství Raymond I., hrabě z Rouergue. Biskup z Lodève, Fulcrand, daroval v roce 988 svůj podíl v rodovém hradě Roquefeuil. V 11. století provádělo opatství svatého Viktora v Marseille politiku expanze v jižním Rouergue. V roce 1082 podřídil Pons Étienne, biskup z Rodez, opatství svatého Amanta v Rodez a opatství ve Vabres – včetně jejich poboček – právě opatství svatého Viktora. Bula papeže Paschalise II. z roku 1116 dokládá velký počet farností, nad nimiž mělo převorství v Nant pravomoc. Rozsah majetku vedl tehdejšího převora k žádosti o autonomii. Téhož roku papež zasáhl, aby převorovi připomněl jeho závislost na opatství ve Vabres, a potažmo i na opatství svatého Viktora v Marseille. Mniši z Nant však tomuto kladli nadále odpor a následně papež Inocent II. v roce 1135 vyhověl žádosti převora Raymonda a povýšil převorství na opatství. Papežská bula upřesňuje, že mniši podléhající benediktinské řeholi spadají přímo pod Svatý stolec. Uvádí také četné kostely podléhající novému opatství v Nant, v jeho okolí i v diecézi Nîmes. Dary opatství pokračovaly i ve 12. století, ale jejich četnost klesala ve prospěch nových náboženských řádů, jako byli cisterciáci nebo templáři. Pozdější historie a úpadek Opatství trpělo během stoleté války, a to i přes ochranu svých hradeb. V této době byly zazděny arkády v přízemí portálu, celý portál byl opevněn a byla k němu přistavěna strážní věž (echauguette). V roce 1317 se opatství ve Vabres stalo sídlem biskupství a opatství svatého Petra mu bylo podřízeno. Roku 1333 vypukla mezi mnichy otevřená vzpoura proti jejich opatovi; mír nastal až s příjezdem vyslance z opatství svatého Viktora v Marseille. V roce 1361 se Nant zmocnili Angličané, které o osm měsíců později vyhnaly oddíly pod velením Bertranda du Guesclin. Následně roku 1366 papež Urban V. bulou znovu připojil Nant k opatství v Marseille, ale mniši se tomu bránili a odmítali platit roční poplatky. Vizitace prováděné mnichy ze svatého Viktora odhalily v 15. století finanční potíže opatství. V druhé polovině 16. století skončilo více než dvě stě let trvající období sporů a procesů s pány z Roquefeuil a biskupy z Vabres. Náboženské války zasadily opatství smrtelnou ránu; mezi lety 1564 a 1568 byla zničena křížová chodba a klášterní budovy. V roce 1701 se Nant bránilo útoku camisardů (hugenotských povstalců) tím, že na terasu kostela nechalo vytáhnout děla. Sekularizace a obnova Kvůli chybějící křížové chodbě byli mniši nuceni žít odděleně. V roce 1769 byl kostel sekularizován a přeměněn na kolegiátní kapitulu. 13. února 1773 král Ludvík XVI. zrušil konventní život. V roce 1777 zbývalo v opatství již jen 7 mnichů a poslední biskup z Vabres kapitulu rozpustil, což o osm let později potvrdil papež Klement XIV. V roce 1785 se z opatství stal farní kostel (namísto kostela svatého Jakuba), což stavbu zachránilo. Ve stejném roce byla zvětšena okna kostela. V 19. století si stav budovy vyžádal rozsáhlou údržbu. Zvonice nad křížením transeptu byla v roce 1803 stržena. Prodej kostela svatého Jakuba v roce 1810 pak financoval výstavbu nové zvonice nad průčelím. Během pokládky nové dlažby objevil opat Barcles (působící v Nant v letech 1818–1842) poklad mincí z roku 1578 s podobiznou Jindřicha II. Navarrského. Tyto mince pravděpodobně souvisely s obdobím ničení kláštera. Nález umožnil zahájit četné restaurátorské práce. Popis Význam kostela byl plně doceněn až díky studii Jeana Vallery-Radota Románské kostely v Rouergue (Les églises romanes du Rouergue, Bulletin monumental, 1940). Historikové stavbu dlouho datovali do 12. století, jako například Georges Gaillard v prvním vydání publikace Rouergue roman. Zlom přinesla až studie Jacquesa Bousqueta, který na základě srovnání hlavic sloupů poprvé připustil možnost, že kostel vznikl již před 12. stoletím. Anne-Marie Pêcheur pak ve své doktorské práci zasadila kostel do kontextu různých stavitelských výzkumů prováděných v 11. století. Kostel je orientován ve směru východ–západ. Je dlouhý 37 metrů, široký přibližně 20 metrů a jeho výška dosahuje 13 až 14 metrů. Půdorys kostela má tvar latinského kříže. Hlavní loď se skládá ze tří klenebních polí s úzkými bočními loděmi, které ústí do vystupující příčné lodi (transeptu). Původní čistotu půdorysu narušila pozdější výstavba bočních kaplí: kaple u druhého klenebního pole pocházejí ze 14. století, zatímco kaple u třetího pole byly přistavěny v 19. století. Analýza stavby umožnila rozlišit tři stavební etapy: První etapa: závěr (chevet) a příčná loď (transept) Tato část vykazuje přetrvávající používání předrománských stavebních postupů, jako jsou oblouky se dvěma soustřednými řadami klenáků či poněkud neobratné provedení kupole na trompách v křížení transeptu. Sochařská výzdoba čerpá z ornamentálních vzorů použitých na nadpražích v Saint-Genis-des-Fontaines nebo Saint-André de Sorède. K nim se přidaly motivy propletenců a palmet, které přebírají vzory z opatství de Sainte-Foy de Conques z období opatství Odolrica II. (před rokem 1050). V exteriéru závěru lze pozorovat odlišné zpracování hlavní apsidy a bočních apsid: Hlavní apsida je pětiboká. Severní boční apsida je trojboká. Jižní apsida je pětiboká s neobvyklým konkávním (vydutým) půdorysem, což je velmi originální řešení. V interiéru jsou apsida i obě boční apsidy půlkruhové, zaklenuté konchou (čtvrtkulovou klenbou). Na spodní římse apsidy se nachází nápis připomínající vysvěcení kostela, ovšem bez uvedení roku: „PAX UIC DOMUI + VIe IDUS AGUSTAS DEDICATIO (S)ANCTE ECLESIE“ (Pokoj tomuto domu + 6. srpna proběhlo zasvěcení svatého kostela). Epigrafická analýza (rozbor písma) však dovoluje připsat tento nápis konci 11. století. Druhá etapa: spodní části hlavní lodi Byly postaveny pravděpodobně kolem roku 1060, tedy ještě předtím, než se opatství v roce 1082 dostalo pod správu opatství svatého Viktora v Marseille. Třetí etapa: západní trakt (přední část průčelí) a klenba hlavní lodi Tyto části předpokládají nárůst bohatství opatství, což pravděpodobně souvisí s nabytím nezávislosti po roce 1135. Nad vstupním portálem s křížovými žebrovými klenbami z konce 12. století se nachází kaple (pravděpodobně zasvěcená svatému Michaelovi), která byla s bočními loděmi propojena schodišti. Varhany Varhany byly umístěny v prvním patře předního traktu (massif antérieur) v roce 1862. Jedná se o první nástroj postavený varhanářem Thiébautem Maucourtem, kterému při montáži asistoval varhanář Frédéric Junck. Instrumentální část varhan je památkově chráněna jako movitý objekt. V roce 1985 nástroj restauroval varhanář Michel Giroud z Berninu (Isère). Krásný Kristus z Nant (Beau Christ de Nant) Tato socha Krista je vyrobena z jedlového dřeva a měří 2,30 metru. Předtím, než byla po restaurování v letech 1963–1964 instalována do jižní boční lodi, stála 230 let v centru obce. Restaurování provedl Jude François, restaurátor z Montpellieru, za pomoci místního truhláře Charlese Févriera. Socha byla původně polychromovaná a vytvořil ji anonymní sochař v 18. století. Chórové lavice Chórové lavice pocházejí z 18. století. Odkazy Poznámky Literatura Anne-Marie Pêcheur, Nant, église Saint-Pierre, s. 255-262, in: Congrès archéologique de France. 167e session. Monuments de l'Aveyron. 2009, Société française d'archéologie, Paris, 2011 (ISBN 978-2-901837-40-4) Jean-Claude Fau, Rouergue roman (3. vydání), s. 359-399, éditions Zodiaque (collection la nuit des temps no 17), La Pierre-qui-Vire, 1990 (ISBN 2-7369-0148-7) Isabelle Darnas, Geneviève Durand, Un millénaire oublié. Sur les traces des bâtisseurs du Moyen Âge, s. 52-53, Parc national des Cévennes, Cévennes č. 59/60/61, 2002 (ISBN 2-913757-03-0) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Pierre de Nant na francouzské Wikipedii.