NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sansan paleontological site

The Sansan paleontological site (locally au Campané) is a Miocene fossil deposit in Sansan, in the French department of Gers. Searched by Edouard Lartet until 1847, it was considered useful for Science and is registered by the Inventaire national du Patrimoine Géologique (InPG) as an international-level site. It constitutes one of the most important Middle Cenozoic deposits and is well known in palaeontological circles. The National Museum of Natural History bought 4 hectares (9.9 acres) of terrain in 1848 and oversee any research on the site since then. The research stopped in 1999. The site has been open to the public since 2018. Location The paleontological site is located inside the commune of Sansan, on the Campané hill at 238 m (781 ft) above sea level, in the Gers department, 16 km (9.9 mi) south of Auch. The hill and its surroundings were historically called "Camp de las hossos". Recent history The deposits were excavated regularly from 1834 to 1999. Francis Duranthon from the Toulouse Museum and Pascal Tassy from the Paris Museum were the last researchers to have worked on Sansan, specifically on the southern flank. Outcrops were backfilled, vegetation grew back and a paleontological trail was created in 2018 by the Communauté de communes du Val de Gers. Today, research have stopped but the site is open for public access. A 2.5 km (1.6 mi) trail, marked by interpretive panels, helps to teach how Edouard Lartet discovered the site and how his discovery revolutionized the scientific theories of the time and exposed the richness of its Miocene fauna and flora. Species list The site of Sansan gave 85 mammal species from 9 orders, 30 families and 75 genera, being one of the richest Miocene sites in Europe. One of the most important discoveries on the site was the description by Edouard Lartet in 1837 of Pliopithecus, a catarrhini monkey, which was a keystone in the reject of creationism by scientists and the advance towards the evolution theory. The first fossil was discovered in 1834 by the shepherd Joseph Débats, who lived on the hilltop. It was a proboscidean molar. He told the Gers lawyer Edouard Lartet, who explored the site. The Sansan mastodont, Archaeobelodon, was entirely reconstructed in 1851 by Laurillard, a first in Europe. Edouard Lartet describes in 1834 a large carnivore, which he named Amphicyon major. The first fossils of the chalicothere species Anisodon grande were also recovered in Sansan. The following table shows all 85 species of mammals found in Sansan. Chiroptera Proboscidea Perissodactyla Artiodactyla Rodentia Lagomorpha Primates Insectivora Carnivora References External links DREAL Occitanie (ed.). "Le paléosite classé de Sansan (32) valorisé". Museum national d'Histoire naturelle (ed.). "Le paléosite de Sansan". " Le paléosite de Sansan", Communauté de Communes Val de Gers
ГЕС Гольфеш

ГЕС Гольфеш — гідроелектростанція в південній Франції, розташована на річці Гаронна на північний захід від Тулузи. Для роботи станції Гаронну нижче від впадіння в неї Тарна перекрили греблею Malause заввишки 10 м, яка спрямовує воду в прокладений по правобережжю канал. На останньому через 10,8 км споруджено машинний зал руслового типу, обладнаний чотирма турбінами типу Каплан загальною потужністю 94 МВт, які при напорі у 17 м забезпечують річний виробіток електроенергії на рівні 369 млн кВт·год. Канал із відпрацьованою водою через 1,5 км знову зливається з Гаронною. У 1987 році греблю станції для підтримки біосфери річки обладнали рибоходом. Примітки
ГЕС Л'Оспітале

ГЕС Л'Оспітале (фр. L'Hospitalet) — гідроелектростанція на півдні Франції. Знаходячись вище від ГЕС Merens, становить верхній ступінь в каскаді на Ар'єж (права притока Гаронни), що дренує північний схил Піренеїв неподалік кордону з Андоррою. Для накопичення ресурсу використовується цілий ряд водойм: водосховище Lanoux на однойменній річці, яка є одним з витоків Riu-de-Querol-Ou-l'Aravo (дренує південний схил Піренеїв, через El Segre та Ебро відноситься до басейну Балеарського моря). Цю водойму об'ємом 71 млн м3 утримує бетонна аркова гребля висотою 45 метрів, довжиною 176 метрів та товщиною від 2 до 6 метрів, на спорудження якої пішло 25 тис. м3 матеріалу; водосховище Bésines, створене на правій притоці Ар'єж Ruisseau-des-Besines з використанням природного озера, рівень якого підняли греблею; водосховище Baldarques площею поверхні 0,014 км2 та об'ємом 50 тис. м3, яке утримує гравітаційна гребля висотою 15 метрів та довжиною 87 метрів, споруджена на Ruisseau-de-Val-d'Arques (ліва притока Ruisseau-du-Siscar, яка в свою чергу є лівою притокою Ар'єж). Окрім прямого стоку, сюди надходить додатковий ресурс з північного заходу та півдня. У першому випадку транспортується вода із озера Couart у сточищі річки Ruisseau-du-Mourguillou (ще одна ліва притока Ар'єж), для чого використовується тунель між Couart та озером Pédourrès (на Ruisseau-de-Val-d'Arques дещо вище від Baldarques). У другому випадку через тунель транспортують ресурс зі водосховища Sisca площею поверхні 0,02 км2 та об'ємом 120 тис. м3, яке створене на згаданій вище Ruisseau-du-Siscar за допомогою аркової греблі висотою 15 метрів та довжиною 80 метрів. Ресурс із Bésines за допомогою насосної станції закачується до розташованого вище сховища Lanoux, між яким та машинним залом у долині Ар'єж створюється напір у 785 метрів. Для його використання встановлено три турбіни типу Пелтон потужністю по 30 МВт. Розташоване з протилежного боку долини Ар'єж сховище Baldarques постачає ресурс до машинного залу через інший дериваційний тунель, який створює напір у 548 метрів та подає воду на турбіну такого ж типу потужністю 14 МВт. Крім того, існує можливість закачування води з Baldarques до Lanoux за допомогою насосної станції. Загальна потужність двох згаданих насосних станцій гідрокомплексу становить 27 МВт, при цьому вони перекачують за рік приблизно 30 млн м3 води. У цілому станція Л'Оспітале виробляє за рік до 255 млн кВт-год електроенергії. Примітки
ГЕС Орлю

ГЕС Орлю (фр. Orlu) — гідроелектростанція на півдні Франції. Використовує ресурс із сточища річки Oriège (права притока Ар'єж, яка, своєю чергою, є правою притокою Гаронни), що дренує північний схил Піренеїв неподалік кордону з Андоррою. Для накопичення ресурсу на річці Ruisseau-d'Eychouze (ліва притока Oriège) спорудили водосховище Naguilhes з об'ємом 43 млн м3. Його утримує бетонна аркова гребля висотою 61 метр, довжиною 151 метр та товщиною від 2 до 8 метрів, на спорудження якої пішло 26 тис. м3 матеріалу. Окрім прямого стоку, сюди надходить ресурс зі сходу, зі сховища l'Etang-d'en-Beys у верхів'ї Oriège. Вода подається до машинного залу, розташованого біля впадіння Ruisseau-d'Eychouze в Oriège, через дериваційний тунель, при цьому забезпечується напір у 958 метрів. Основне обладнання станції становлять дві турбіни типу Пелтон загальною потужністю 89 МВт, які виробляють до 185 млн кВт·год електроенергії на рік. Відпрацьована вода відводиться в Oriège. Примітки
ГЕС Озат

ГЕС Озат (фр. Auzat) — гідроелектростанція на півдні Франції. Входить до каскаду ГЕС у сточищі річки Вікдессос (ліва притока Ар'єж, яка, своєю чергою, є правою притокою Гаронни), що дренує північний схил Піренеїв. Розташована між ГЕС l'Artigue (використовує ресурс із Mounicou, правої притоки Вікдессос) та ГЕС Sabart (на самій Вікдессос). Забір води для подачі на станцію Озат здійснюється із Вікдессос дещо вище від впадіння Mounicou. При цьому ресурс з останньої річки, пройшовши через зазначену вище дериваційну ГЕС l'Artigue, потрапляє до Vicdessos перед водозабором для ГЕС Озат. Від водозабору вода транспортується до машинного залу по дериваційному тунелю, що прямує через гірський масив на лівобережжі річки та на завершальному етапі переходить у два напірні водогони. Машинний зал станції обладнаний турбінами типу Френсіс потужністю по 26 МВт, які при напорі у 404 метри забезпечують виробництво 109 млн кВт·год електроенергії на рік. Варто відзначити, що станція Озат була споруджена ще на початку 20 століття, у 1906—1909 роках. При цьому для забезпечення будівництва проклали залізницю Тараскон — Озат (закрита у 1932-му). Гідроелектростанція первісно призначалась для обслуговування роботи місцевого алюмінієвого заводу, який після майже століття роботи також закрили у 2003 році⁣, тоді як ГЕС продовжує постачати електроенергію до французької енергосистеми. Примітки
ГЕС Портійон

ГЕС Портійон (фр. Portillon) — гідроелектростанція на півдні Франції. Знаходячись вище за ГЕС Pique Superieure, становить верхній ступінь гідровузла у сточищі річки Pique (ліва притока Гаронни), що дренує північний схил Піренеїв. Для роботи станції використовується ресурс із лівобережжя Pique, зі сточищ Le Lys (безпосередня притока Pique) та Neste d'Oo (один із витоків притоки Pique річки L'One). На Neste d'Oo споруджене основне водосховище Lac du Portillon площею поверхні 0,36 км2 та об'ємом 16,8 млн м3. Його утримує земляна гребля висотою 23 метри, довжиною 205 метрів та товщиною від 2 до 36 метрів, на спорудження якої пішло 36 тис. м3 матеріалу. Окрім прямого стоку, до сховища через короткий тунель перекидається вода з озера Lac Glace (на лівій притоці Neste d'Oo). Із самого ж Lac du Portillon дериваційний тунель веде у східному напрямку в долину Le Lys. Іншим джерелом ресурсу для роботи станції є група озер на схід від тільки що згаданої долини, у верхів'ях Ruisseau-Hourdade (права притока Le Lys). При цьому вода з озера Lac Celinda, яке не має природного наземного стоку, перекидається по тунелю до Lac Charles, що, своєю чергою, зв'язане тунелем із Lac Bleu. Від останнього починається другий дериваційний маршрут, який прямує на захід, де зустрічається з трасою тунелю від Lac du Portillon. Тут встановлено насосну станцію Prat-Long, котра у випадку необхідності перекачує воду із Lac Bleu до Lac du Portillon, забезпечуючи підйом на 280 метрів та споживаючи 10 млн кВт·год електроенергії на рік. Дещо нижче від станції Prat-Long до основного тунелю, прокладеного через гірський масив правобережжя Le Lys, приєднується бічне відгалуження. Воно подає ресурс із семи водозаборів, один з яких розташований на самій Le Lys, а інші на її притоках. При подачі води із Lac du Portillon створюється напір у 1420 метрів, тоді як при роботі безпосередньо з Lac Bleu — 1120 метрів. Середньорічне виробництво у першому випадку становить 54 млн кВт·год, у другому лише 14 млн кВт·год (втім, варто відзначити, що при річній подачі із Lac du Portillon на турбіни 18 млн м3 води 11 млн м3 припадає на закачану із Lac Bleu). Загальна потужність турбін станції становить 101 МВт, із них призначено для роботи з Lac du Portillon 55 МВт (одна турбіна типу Пелтон). Примітки
Centrale hydroélectrique de Pragnères

La centrale hydroélectrique de Pragnères est une centrale hydroélectrique dans les Hautes-Pyrénées, département français de la région Occitanie. Elle est située au lieu-dit Pragnères à proximité immédiate du village de Gèdre, commune de Gavarnie-Gèdre le long de la D 921, au bord du gave de Pau. Depuis 2017, le bâtiment est protégé au titre du Patrimoine du XXe siècle du département des Hautes-Pyrénées, en France. Historique En 1947, après la guerre, un important chantier de production d’hydroélectricité consécutif au plan Monnet va voir le jour avec la construction d'infrastructures de grandes capacités avec d'importants ouvrages hydroélectriques afin de répondre à la croissance de la consommation d'électricité sur le territoire. Le chantier dure six ans, dont trois années consacrées à préparer les accès aux différents sites de chantier et à l'installation des cantonnements. Sont ainsi construits 18 téléphériques, 5 funiculaires et 33 km de routes ; 3000 ouvriers ont participé au chantier. La centrale est équipée de trois groupes (turbine Pelton), deux de 85 000 kW pour la conduite forcée rive droite (réservoir Cap-de-Long) et un autre de 35 000 kW, autonome, pour la conduite forcée rive gauche. Captage des eaux et stockage Cette centrale prélève l’eau des barrages qui fait partie d'un aménagement complexe réparti à travers plusieurs vallées et comprenant 40 kilomètres de galeries, cinq barrages et 30 prises d'eau, une centrale de production et deux stations de pompage. Elle constitue un chantier d'envergure, notamment du fait de l'altitude (2200 m). Les barrages des lacs de Cap de Long, d'Aubert, d'Aumar et dets Coubous alimentent en rive droite les deux stations de pompage, celle de la Glère et la principale à 1700 m au-dessus de la centrale. En rive gauche pour compléter le système et accéder au barrage d'Ossoue, une galerie percée dans le massif du Vignemale sur 10 km reliera le barrage à la conduite forcée. Celle-ci, avec sa longueur de 2036 m, et son dénivelé 1250 m obtiendra le record mondial jusqu’en 1952. Production électrique Cette centrale affiche une puissance de 205 MW et une production équivalent de la consommation d’une ville de 135 000 habitants. Elle est constituée de 3 groupes turboalternateur (2 groupes de 85 MW chacun et 1 groupe de 35 MW). Galerie Notes et références Notes Références Voir aussi Articles connexes Liste des centrales hydroélectriques des Hautes-Pyrénées Liste des lacs des Hautes-Pyrénées Liste des édifices labellisés « Patrimoine du XXe siècle » des Hautes-Pyrénées Liste des édifices labellisés « Architecture contemporaine remarquable » des Hautes-Pyrénées Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail des énergies renouvelables Portail de l’électricité et de l’électronique Portail des barrages Portail des lacs et cours d'eau Portail des Hautes-Pyrénées
Chapelle Notre-Dame-de-Cahuzac de Gimont

La chapelle Notre-Dame-de-Cahuzac de Gimont est une chapelle catholique située à Gimont, en France. Lieu de pèlerinage marial depuis le XVIe siècle. La chapelle ainsi que le portail d'entrée du bâtiment accolé sont inscrits à l'inventaire des monuments historiques depuis 2017. Localisation La chapelle est campée sur la rive gauche de la Gimone, à la limite de l'ancien diocèse d'Auch, à environ 1 km par la RN 124 et la D 12 en direction de Saramon. Historique Elle fut de tout temps chérie des évêques d'Auch. Elle est liée à la découverte miraculeuse en 1513, par un jeune berger, d'une statue de la Vierge vénérée sous le nom de « Notre-Dame de l'Orme ». On construisit peu de temps après la chapelle : de 1515 à 1524. Le bâtiment est en brique. Son plan est une réduction de l'église voisine de Gimont. L'intérieur est pourvu d'un riche mobilier : 3 vitraux du XVIe siècle, retables de la fin XVIe-début XVIIe siècle. C'est un des lieux de pèlerinage marial les plus anciens de la Gascogne, impliquant la pose de nombreux médaillons, ex-votos et plaques de marbres à l’intérieur de l’édifice. Elle a été rénovée en 2013 mais présente toujours des dégradations. Description Intérieur Chapelle de la Vierge à l'Enfant Les peintures de la voûte représentent les vertus cardinales à savoir la prudence, la tempérance, la force d'âme et la justice. Le chœur La peinture de la façade du maître autel représente la Cène. Galerie Références Annexes Bibliographie P. M. E. Rémond, « Curieuse histoire d'un retable de N.-D. de Cahuzac », Bulletin de la Société archéologique, historique littéraire & scientifique du Gers, t. 50,‎ 1er trimestre 1959, p. 68-76 (lire en ligne) Articles connexes Liste des monuments historiques du Gers Liens externes Ressource relative à la religion : Clochers de France Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail des monuments historiques français Portail du Gers Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Flugplatz Peyresourde-Balestas

Der Flugplatz Peyresourde-Balestas (ICAO-Code: LFIP) ist ein kleiner Flughafen am Col de Peyresourde im Département Hautes-Pyrénées, Frankreich. Der Flughafen hat eine Landebahn: 09/27 und liegt auf 1540 Meter Höhe. Aufgrund seiner baulichen Charakteristika, insbesondere der abfallenden Start- und Landebahn, ist er in Frankreich als Altiport definiert. Trivia Die Eröffnungssequenz des Films James Bond 007 – Der Morgen stirbt nie wurde hier gedreht. Einzelnachweise
Altipuerto de Peyresourde-Balestas

El Altipuerto de Peyresourde-Balestas es un altipuerto que se encuentra en Peyresourde, comuna de Germ, Mediodía-Pirineos, Francia. Características Es un pequeño aeropuerto situado a 1560 m de altitud, al pie de la estación de esquí de Peyragudes. Cuenta con una sola pista de 332 m de largo con orientación 10/28. Ninguna compañía aérea opera en este aeropuerto, que es de uso restringido.
Altiport de Peyresourde-Balestas

L'altiport de Peyresourde-Balestas (code OACI : LFIP), nouvellement dénommé Altiport 007 en référence au tournage sur l'altiport du prélude du 18e film James Bond (Demain ne meurt jamais), est un altiport à usage restreint, doté d'une piste de 470 mètres et présentant une pente de 15 %. Il est à proximité immédiate de la station de sports d'hiver Peyragudes. Histoire Léon Elissalde, un des pionniers du vol montagne dans les Pyrénées et fondateur de l'aéroclub de Luchon en 1958, a inauguré l'altisurface de Peyresourde en 1969. Après des travaux d'aménagement, elle prend officiellement l'appellation d'altiport en 1971. En 1997, l'altiport ainsi que la station ont servi de lieu de tournage pour le prélude du 18e James Bond, Demain ne meurt jamais, censé se passer dans les montagnes d'Afghanistan. James Bond y est infiltré pour espionner une vente d'armes à des terroristes, sur un altiport. Il s'échappe en avion de chasse, in extremis, avant qu'un missile mer-sol lancé par la Royal Navy ne détruise le site. Pour l'occasion, la production du film a passé un contrat avec EDF afin d'enterrer plusieurs kilomètres de lignes à haute-tension. Vingt ans plus tard, en 2017, il est renommé « Altiport 007 » en hommage au film et la piste est refaite intégralement et agrandie. Ces travaux permettent non seulement l'atterrissage de plus gros avions mais surtout l'arrivée de la 12e étape du Tour de France en 2017. Géographie L'altiport se situe sur la commune de Loudervielle, bien qu'accolé au hameau de Balestas rattaché à Germ tout comme la station Peyragudes. Il se situe sur une croupe orientée à l'ouest (seuil de piste 09 à 4 994 ft et plateforme à 5 193 ft) et présente une pente moyenne de 15 %. La station météorologique de Météo-France dont le nom usuel est Loudervielle réalise des observations sur l'altiport depuis 2004. Le col de Peyresourde se trouve à 3 km à l’est. Cyclisme L'Altiport de Peyresourde-Balestas a été une fois le lieu d'arrivée d'étapes du Tour de France 2017. Elle a lieu le 13 juillet 2017 et est gagnée par le français Romain Bardet tandis que Christopher Froome, distancé dans le mur final, cède pour quelques secondes seulement son maillot jaune à Fabio Aru. Lors de la treizième étape du Tour de France 2025, le 18 juillet, l'Altiport est le lieu d'arrivée d'un contre-la-montre individuel partant de Loudenvielle. L'étape voit le Slovène Tadej Pogačar, alors maillot jaune, s'imposer en 23 minutes, devant Jonas Vingegaard et son compatriote Primoz Roglic. Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des aérodromes français Liens externes Aéro-club de l'altiport Portail de l’aéronautique Portail des Hautes-Pyrénées Portail des Pyrénées Portail de James Bond Portail du cyclisme
Chapelle Saint-Pierre de Beaupuy

La chapelle Saint-Pierre est une chapelle catholique française qui fut plusieurs fois démolie et reconstruite, au fil des conflits comme la guerre de Cent Ans ou les guerres de Religion. L'édifice actuel date du XVIIe siècle. Elle est située sur la commune de Beaupuy, dans le département du français du Tarn-et-Garonne. Géographie La chapelle Saint-Pierre est située sur la commune de Beaupuy, dans le département de Tarn-et-Garonne, dans la région Occitanie. Elle est à côté du cimetière. Histoire La chapelle était l'ancienne église paroissiale. Au XIVe siècle, elle perd son titre au profit de l'église du village, placée directement sous la protection des seigneurs de Beaupuy. Au XIXe siècle, l'église est détruite puis reconstruite et son mobilier est déplacé à la chapelle. Il y restera. La chapelle sert pour les offices funèbres des habitants du quartier jusqu'en 1914. Elle est inscrite au titre des monuments historiques par arrêté du 31 décembre 2014. Description L'édifice Les murs sont faits de terre crue (terre compactée dans un coffrage). Sur le toit de la chapelle est présente une cloche. Le mobilier Classés à titre objet des monuments historiques le 17 décembre 1970 : L'autel daté du milieu du XVIIIe siècle La Vierge à l'enfant datée du milieu du XVIIIe siècle Saint Pierre daté du XVIIIe siècle Autre mobilier : Le lutrin daté du XVIIIe siècle. Orné sur le pupitre de grosses fleurs et de grappes de raisin, inscrit à titre objet le 15 octobre 2007. Les objets habituellement présents dans la chapelle ont été transférés dans l'église de Beaupuy, le temps de la restauration. Sites religieux à proximité Église Saint-Pierre du village de Beaupuy. Vierge à l'enfant sur la commune de Beaupuy, à l'emplacement de l'ancienne chapelle (détruite). Église Notre-Dame de Bouillac Abbaye de Grandselve Actualités Actuellement (2022), les travaux de rénovations se poursuivent. L'accès est interdit au public. L'architecte chargé des travaux de restauration est Alain Klein. Le 3 septembre 2021, Stéphane Bern s'est rendu sur le chantier de la chapelle de Beaupuy. Notes et références Annexes Bibliographie Articles connexes Beaupuy Liste des monuments historiques du Tarn-et-Garonne Liste des monuments historiques protégés en 2014 Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Fondation du Patrimoine : Soutenez la restauration de la chapelle Saint-Pierre de Beaupuy Financeur du projet de rénovation : Mission Bern Portail de l’architecture chrétienne Portail des monuments historiques français Portail de Tarn-et-Garonne
Temple protestant de Barry-d'Islemade

Le temple protestant de Barry-d'Islemade est un temple protestant situé à Barry-d'Islemade, en Tarn-et-Garonne, en région Occitanie (France). La paroisse est membre de l'Église protestante unie de France. Histoire Le premier temple protestant de la ville est une construction en terre, bâtie juste après la Révolution française. En 1803, l'église protestante de Barry-d'Islemade est créée par sa séparation du consistoire de Montauban. Le temple est en mauvais état à partir du milieu du XIXe siècle et sa rénovation puis reconstruction est entamée en 1857, en brique rouge. Il présente une forme circulaire rare et abrite une grande et élégante tribune en bois vernaculaire. Le temple protestant de Barry-d'Islemade est inscrit au titre des monuments historiques par arrêté du 20 mai 2015. Description Références Annexes Articles connexes Barry-d'Islemade Protestantisme en France Réforme protestante Liste des monuments historiques de Tarn-et-Garonne Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : Clochers de France Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du protestantisme Portail des monuments historiques français Portail de Tarn-et-Garonne Portail de l’architecture chrétienne