Katedrála Saint-Benoît (Castres)

Katedrála svatého Benedikta v Castres je jedním z hlavních chrámů arcidiecéze Albi, Castres a Lavaur a zároveň největším kostelem ve francouzském městě Castres v departementu Tarn v metropolitním regionu Okcitánie. Historie katedrály sahá až k roku 812, kdy zde bylo založeno benediktinské opatství s názvem Bellecelle. Původní klášterní kostel se roku 1317 stal katedrálou. Od roku 1801 však slouží již jen jako farní kostel, protože diecéze Castres, zrušená během Velké francouzské revoluce, nebyla po uzavření konkordátu obnovena. Od roku 1922 používá titul biskupa z Castres arcibiskup z Albi. V 16. století katedrálu zničili hugenoti. Při následné rekonstrukci se plánovalo, že se z ní stane největší katedrála ve Francii. Tyto ambiciózní plány však nebyly nikdy dokončeny – současná stavba odpovídá rozměrům, které měl mít podle původních návrhů pouhý chór plánované katedrály. Historie katedrály svatého Benedikta Legendární počátky Podle místní legendy bylo opatství svatého Benedikta v Castres, které se nacházelo na náhorní plošině Saint-Jean, založeno kolem roku 640 nebo 647. Zakladateli prý byli tři mladí šlechtici, kteří se po vojenské službě rozhodli opustit světský život. Na břehu řeky Agout si postavili malé cely a začali žít v ústraní podle řehole svatého Benedikta. Historická fakta: Od převorství k biskupství Skutečná historie převorství začíná v roce 812, kdy bylo z podnětu Benedikta z Aniane založeno benediktinské převorství Bellecelle. Stalo se tak na pozemcích nad řekou Agout, které převorství věnoval albijský hrabě Ulfarius (či Wulfarius). Převorství, situované na planině Saint-Jean, tvořil zpočátku převor a dvanáct mnichů přišlých z opatství d'Aniane. Klášter se však rychle rozvíjel. Benedikt z Aniane pro něj sepsal stanovy, které 9. března 819 schválil Ludvík I. Pobožný, jenž vzal komunitu pod svou ochranu. Převorství tím získalo autonomii a právo volit vlastního opata. Za vlády Karla II. Holého v roce 844 se opatství stalo přímým leníkem koruny, čímž de facto získalo nezávislost na mateřském klášteře v Aniane. V blízkosti kláštera brzy vyrostlo první opevněné sídlo (Motte), kam se uchylovali venkované hledající ochranu – a právě zde leží základy dnešního města Castres. Když byly v roce 858 převezeny ze Španělska ostatky svatého Vincence, přijal klášter jméno tohoto mučedníka jako svého druhého patrona. Během normanských nájezdů v roce 863 byly relikvie pravděpodobně dočasně přemístěny do Toulouse. Vzhledem k řadě zázraků, které byly ostatkům připisovány, byla později stranou kláštera postavena bazilika svatého Vincence, aby je mohli uctít i příchozí věřící. Během úpadku karolinské říše přešlo opatství pod kontrolu místních feudálů. V roce 1069 přinesla dcera albijského vikomta Raimonda-Bernarda Trencavela opatství Bellecelle jako věno svému manželovi, hraběti z Bruniquelu. Opatství Bellecelle, kterému byla vyčítána přílišná uvolněnost mravů, bylo v roce 1074 podřízeno opatství svatého Viktora v Marseille a svěřeno do dohledu tamního opata Bernarda z Millau. Avšak díky gregoriánské reformě papeže Řehoře VII. došlo v klášteře k duchovnímu i hospodářskému obrození. Krátce nato komunita opustila náhorní plošinu Saint-Jean a přesunula se k dolnímu toku řeky Agout, kde vyrostly nové budovy. Tehdejší městečko Castres následovalo náboženskou instituci do podhradí, a tak vzniklo osídlení v místech, kde město stojí dodnes. Klášterní kostel byl postaven koncem 11. století v románském slohu na půdorysu latinského kříže s polokruhovou apsidou. Hradby opatství tehdy střežily dvě věže. Právě v této době, kolem roku 1100, byla vztyčena věž svatého Benedikta, která se dochovala dodnes (přestože je dnes včleněna do areálu biskupského paláce). Věž tehdy sloužila zároveň jako hláska. Kvůli slábnoucí moci panovníka, který sídlil příliš daleko, se opati svatého Benedikta vzdali královské ochrany a raději se svěřili pod patronát mocných albijských vikomtů z rodu Trencavelů. V roce 1160 tak vikomt Raimond Trencavel přímo v opatství osvobodil všechny obyvatele Castres od daní. V roce 1258 vyňali albijský biskup Bernard II. z Combretu a šlechtic Filip II. z Montfortu baziliku svatého Vincence (rovněž přemístěnou k břehům Agoutu v roce 1226) z pravomoci opatství Bellecelle a svěřili ji řádu kazatelů. Dominikáni zde založili svůj konvent a získali část městského hřbitova, který do té doby celý podléhal opatství. Od té chvíle se vztahy mezi benediktiny a dominikány značně vyostřily. Když papež Jan XXII. vrátil opatství Bellecelle nezávislost a 11. července 1317 jej povýšil na biskupství, stal se klášterní kostel katedrálou svatého Benedikta. Historie katedrály svatého Benedikta Rané období Papež Jan XXII. zřídil 11. července 1317 nové biskupství v Castres, pod které spadalo 140 farností vyčleněných z diecéze Albi. Prvním biskupem se stal Déodat de Séverac, bývalý opat v Lagny-sur-Marne a později v Castres. Tamní mniši se po vzniku diecéze stali katedrálními kanovníky. V roce 1477 byl hrabě z Castres, Jacques d'Armagnac, popraven za zradu a na jeho místo nastoupil Boffille de Juge. Tehdejším biskupem však byl Jean IV. d'Armagnac, bratr popraveného, který se odmítal smířit s tím, že by městu vládl muž podílející se na bratrově smrti. Biskup v městě podněcoval nepokoje, až byl na žádost nového hraběte a příkaz krále Ludvíka XI. z úřadu vyhnán. Vrátit se mohl až v roce 1483 po nástupu Karla VIII. na trůn. Obyvatelstvo tehdy proti hraběti povstalo a ten musel své državy hájit se zbraní v ruce. Katedrální kapitula žila podle benediktinské řehole až do roku 1536, kdy ji papež Pavel III. sekularizoval. Novou kapitulu tvořilo sedmnáct kanovníků s nárokem na obročí v čele s biskupem a šest hodnostářů: čtyři arciděkani, kantor a podkantor. Mezi lety 1503 a 1540 probíhal soudní spor mezi benediktiny a dominikány o práva k bazilice svatého Vincence. Parlament v Toulouse nakonec rozhodl ve prospěch dominikánů. Kanovníci od svatého Benedikta směli od té doby do baziliky vstoupit pouze třikrát do roka: na svátek Očišťování Panny Marie, na svatého Vincence (22. ledna) a při příležitosti přenesení světcových ostatků. Období náboženských válek Od roku 1530 se v regionu objevovali luteránští kazatelé a v polovině 16. století zde převládl kalvinismus. V Castres se prosadily obrazoborecké myšlenky a v roce 1650 již byli všichni městští konšelé protestanty. Následujícího roku vydali příkaz k odstranění všech „model“ (náboženských obrazů a soch) z kostelů. V roce 1563 došlo dokonce k poboření kleneb katedrály a v roce 1567 byla stavba hugenoty, kteří město ovládli, definitivně zničena. Roku 1574 biskup i kapitula z města ovládaného hugenoty uprchli. Královský výnos nařizující obnovu katedrály byl vydán již v roce 1568, ale kvůli pokračujícím válkám k tomu nedošlo okamžitě. Teprve po uklidnění poměrů díky Ediktu nantskému stanovil v prosinci 1599 královský dekret Jindřicha IV. výši biskupova finančního příspěvku na stavbu. V roce 1601 se kapitula rozhodla stavět na místě původního románského klášterního kostela z 11. století, z něhož zbyla pouze věž. Nová katedrála byla nyní od své zvonice oddělena ulicí. V roce 1609 byl do ní instalován bohatě vyřezávaný a pozlacený tabernákl od toulouského sochaře Louise Behorryho. Celkově byla tato stavba velmi prostá – šlo o jednolodní kostel s rovným závěrem a malou vížkou (sanktusníkem), jak je patrné z plánu města z roku 1674. Budova však byla znovu opuštěna během nepokojů na jihu Francie v letech 1621–1629, kdy protestantská vojska vévody z Rohanu vyplenila vše, co bylo do té doby obnoveno. Biskup s kapitulou se do Castres vrátili až po podpisu Aléského míru v červnu 1629. Katedrálu převzali o Velikonocích roku 1630, ale kvůli nedostatku financí na ní probíhaly jen minimální udržovací práce. Nová katedrála K zásadnímu obratu došlo až v roce 1664 s příchodem nového biskupa Michela Tubœufa. Ten neprodleně zahájil rozsáhlé stavební úpravy, přičemž jeho prvním počinem byla výstavba nového biskupského paláce, který nahradil původní malou a sešlou rezidenci. Do nové budovy nechal začlenit i věž katedrály, která však i nadále zůstala od vlastního chrámu oddělena ulicí. Dne 2. ledna 1671 se sešla katedrální kapitula, aby projednala a následně schválila návrh velkého arciděkana na celkovou rekonstrukci katedrály. V letech 1671 až 1678 probíhaly přípravné práce, které zahrnovaly demolici všech objektů stojících v místech plánované novostavby. Biskup si u Státní rady krále Ludvíka XIV. vymohl 21. dubna 1673 dekret, který mu umožňoval vystavět nový chór katedrály s tím, že stávající starý kostel bude dočasně sloužit jako loď. Kanovníky projekt nadchl a vybrali si plány toulouského architekta a sochaře Pierra Merciera, který se dříve osvědčil při práci na portálu trinitářského kláštera v Castres. Dne 24. dubna 1676 představili architekti v čele s Mercierem své návrhy chóru přímo kapitule za přítomnosti biskupa. Kanovníci potvrdili volbu Merciera, ale hned 3. května se proti tomuto rozhodnutí biskup rázně ohradil. Vyžádal si totiž nový projekt od carcassonnského architekta Guillauma Cailhaua, jenž měl zkušenosti z prací pro místní dominikány. Kanovníci nakonec biskupovu vůli respektovali a 25. června 1677 jeho volbu oficiálně stvrdili. Po schválení plánů a rozpočtu byla 12. března 1678 vyhlášena veřejná zakázka. Nový chór měl vyrůst v lokalitě zvané Ormeaux de l'Évêché, která se podle dobového plánu Samuela Picarda z roku 1674 nacházela přímo za tehdejší katedrálou. Stavba byla slavnostně požehnána 6. srpna 1678. Realizace základů byla svěřena stavitelům Arquierovi a Monnierovi. Následně, podle smlouvy z 9. září 1679, měli architekt Jacques Monnier a sochař Jean Favier na těchto základech vybudovat tesaný kamenný sokl v toskánském řádu a během tří let vyzdít zdi chóru do výšky tří sáhů (cca 6 metrů). Rozestavěné dílo však náhle zastavila smrt biskupa Michela Tubœufa 16. dubna 1682. Král Ludvík XIV. jmenoval Augustina de Maupeou novým biskupem v Castres již 3. července 1682, avšak papežského potvrzení se mu dostalo až o jedenáct let později, 23. listopadu 1693. Během tohoto provizoria jej kanovníci přesto jmenovali generálním vikářem diecéze. Nový biskup se rozhodl nepokračovat v přerušené stavbě velkolepého chóru a místo toho pověřil sochaře Jeana Faviera, aby navrhl úpravu starého kostela svatého Benedikta. Po druhém projektu, na kterém spolupracoval s Jacquesem Arquierem, se sochař smluvně zavázal rozšířit loď o 5,4 metru a prodloužit svatyni o 9 metrů, čímž stavba zasáhla do již vztyčených obvodových zdí nedokončeného chóru. Z úsporných důvodů byla hlavní loď zaklenuta pouze sádrovou klenbou. V lednu 1686 byla u Jeana Faviera objednána kruchta u vstupu do katedrály a vzápětí byl vyslán do toulouské baziliky Saint-Sernin, aby se pro výrobu chórových lavic inspiroval tamním vzorem. Zakázku na jejich zhotovení získali v dubnu 1688 truhláři Étienne a Antoine Picardovi. Roku 1689 nechal tentýž Jean Favier vztyčit také lektorium. V roce 1692 byla objednána kazatelna, čímž byla úprava interiéru hotova, zatímco vně zůstaly stát obvodové zdi rozestavěného a opuštěného chóru. Už v roce 1697 se však jeden z oblouků propadl a vyžádal si naléhavou opravu. Znepokojivý stav klenby vedl v roce 1701 k vydání nového královského výnosu, který připomínal nařízení z roku 1673 o povinnosti dostavět chór katedrály. V srpnu 1704 musela být přijata havarijní opatření, aby se klenba zcela nezřítila. Krátce nato, v dubnu 1705, byl biskup de Maupeou přeložen na biskupský stolec v Auch. Téhož dne byl novým biskupem v Castres jmenován Honoré de Quiqueran de Beaujeu. Ten pověřil místního architekta Eustacha Langona vypracováním projektu na dostavbu chóru, který byl kapitule představen 31. května 1709. Po schválení projektu v srpnu téhož roku byl Langon pověřen i vedením stavby. V červenci 1710 bylo rozhodnuto o demolici části lodi postavené biskupem de Maupeou, která zasahovala do prostoru nového chóru, a o uzavření lodi, jejíž klenby hrozily zřícením, východní zdí. V roce 1715 potvrdili dva mistři zedničtí havarijní stav staré lodi. Mezitím byly v roce 1713 zastřešeny boční kaple nového chóru a vyzděny opěrné pilíře hlavní lodi. Roku 1716 se Eustache Langon zavázal vytesat hlavice sloupů a svorníky v kaplích a o rok později byla vztyčena západní zeď. Dne 21. června 1718 informovali stavitelé kapitulu, že dílo je hotovo. Budova byla předána „uvnitř řádně omítnutá, vyhlazená a vybílená“. Katedrála byla vysvěcena o osm dní později, avšak kvůli nedostatku financí nebyla nikdy skutečně dokončena v zamýšleném rozsahu. Pozdější biskup Jean-Sébastien de Barral nechal pořídit novou výzdobu a liturgické vybavení. Nabídl kapitule, že veškeré náklady uhradí z vlastních prostředků, pokud kapitula přijme návrh castreského architekta Paula Vidala. Kanovníci sice s tímto plánem 2. srpna 1762 souhlasili, nakonec se však realizace dočkal jiný projekt. Od revoluce po současnost Během Francouzské revoluce byla katedrála v letech 1792 až 1801 odsvěcena. V tomto období sloužila armádě Východních Pyrenejí jako sklad píce a vojenského materiálu. Na základě konkordátu z roku 1801 bylo biskupství 29. listopadu téhož roku zrušeno a jeho území bylo opětovně přičleněno k arcidiecézi Albi. Z někdejší katedrály se stal prostý farní kostel, který však získal řadu cenných uměleckých děl. Tyto předměty byly zachráněny během revoluční likvidace majetku nedaleké kartouzy v Saïx před jejím definitivním zničením. Za druhého císařství se znovu otevřela otázka dostavby chrámové lodi. Arcibiskup Claude Dupuy i místní duchovní však dospěli k závěru, že stávající rozměry katedrály jsou dostačující, a dali přednost výstavbě nového farního kostela Saint-Jean-Saint-Louis. Dne 18. července 1918 se západní zeď katedrály zřítila v důsledku ničivé exploze v dělostřeleckém skladu Mélou, kde vybuchlo půl milionu minometných granátů. Napáchané škody se však podařilo rychle opravit. Od 24. června 1953 je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 2023 byly zahájeny venkovní úpravy zaměřené na ochranu mohutného dřevěného krovu, střechy a zpřístupnění rozlehlých půdních prostor s náklady odhadovanými na 300 000 eur. O rok později, v roce 2024, byla katedrála kompletně vyklizena – za pomoci vojáků místního 8. výsadkového pluku (RPIMA) byly vystěhovány obrazy, mobiliář (včetně 500 židlí) i liturgické textilie. Poté byl chrám na plánovaných pět let uzavřen kvůli rozsáhlé rekonstrukci maleb, vitráží a elektroinstalace v celkové hodnotě 4,2 milionu eur. Umělecká díla a vybavení jsou dočasně uloženy v jiných městských kostelech, přičemž bohoslužby po dobu oprav zajišťuje kostel Notre-Dame de la Platé. Architektura Původní opatství Z benediktinského opatství svatého Benedikta, budovaného od 11. století, se do dnešních dnů dochovala pouze jeho věž. Klášterní kostel stál původně kolmo k řece Agout (v ose východ–západ) a jižně od něj se rozkládala křížová chodba s ambitem. Právě na troskách těchto budov byl o několik století později vystavěn biskupský palác. Kapitulní síň byla orientována směrem k řece, zatímco refektář (společná jídelna) stál paralelně s lodí kostela. Jižním směrem se táhla klášterní zahrada, a to přesně v místech, kde dnes najdeme proslulé zahrady biskupství. Katedrála Současná katedrála disponuje sevřenou lodí o čtyřech klenebních polích, kterou lemuje šest kaplí a dvě předsíně. Chór zdobí trofeje z pozlaceného dřeva a čtyři mramorové sochy ze 17. století, které sem byly přeneseny ze zrušené kartouzy v Saïx. Kvůli nedokončené výstavbě, která měla ambici vytvořit největší chrám ve Francii, byla realizována pouze polovina zamýšleného projektu – fakticky byl postaven jen monumentální chór, zatímco hlavní loď z původních plánů chybí. Zvonice Zvonice dodnes stojí odděleně od samotného tělesa kostela, neboť byla při výstavbě biskupského paláce začleněna přímo do jeho struktury. Tato románská věž dominuje celému komplexu, který prošel v průběhu staletí výraznými proměnami. Svým vzhledem odpovídá typu věžovitého donjonu z 11. či 12. století. Má čtvercový půdorys s plochými nárožními pilíři propojenými arkádami. Původně sloužila také jako vstup do kostela, čemuž odpovídá portál s tympanonem, půlkruhovým obloukem a archivoltou se čtyřmi vytesanými biblickými postavami. V 17. století byla věž výrazně upravena, takže celý komplex dnes představuje ukázku velmi vyspělého barokního tvarosloví. Zazděný vchod naproti biskupskému paláci kdysi vedl do přilehlé kaple, kde byly umístěny první varhany a kudy vcházel varhaník. Některé sloupy v kaplích a několik soch pocházejí rovněž z výše zmíněné kartouzy v Saïx, zničené za revoluce. Hlavní varhany (na kůru) Tento nástroj postavil v roce 1922 varhanář Théodore Puget. Hrací stůl je orientován směrem do lodi. Nástroj disponuje 34 rejstříky, třemi manuály o rozsahu 56 tónů a pedálem o rozsahu 30 tónů. Traktura je pneumatická, přičemž od hracího stolu ke skříni vede mechanický přenos. Vzdušnice hlavního stroje (Grand-Orgue), žaluziového stroje (Récit) a pedálu jsou původně mechanické, firmou Puget pneumatizované. Exteriér Interiér Literatura Raymond Ducros, Note sur un procès entre les habitants de Saïx et le Chapitre de St-Benoît, de Castres, Société littéraire et scientifique de Castres, 2e année,‎ 1858, s. 50-54 Claude Devic, Joseph Vaissète, Note LXXIX : Abbaye de Saint-Benoît de Castres, in: Histoire générale de Languedoc, roč. 4, Toulouse, Édouard Privat libraire-éditeur, 1872, s. 433-435. Georges Costa, La cathédrale de Castres, in: Congrès archéologique de France. 140e session. Albigeois. 1982, Paris, Société française d'archéologie, 1985, 462 s., s. 221-234. Louis de Lacger, Histoire de Castres et de son abbaye : de Charlemagne à la guerre des Albigeois, Bibliothèque de la Revue du Tarn, 1937 Jean-Louis Biget, Une abbaye urbaine qui devient cathédrale : Saint-Benoît de Castres, dans Les Moines Noirs (XIIIe – XIVe siècle), Toulouse, Édouard Privat éditeur, coll. Cahiers de Fanjeaux 19, 1984 (ISBN 2-7089-3418-X), s. 153-192 Aimé Balssa, la cathédrale Saint-Benoît et le palais épiscopal, Castres, Société culturelle du Pays castrais, 2017. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Benoît de Castres na francouzské Wikipedii.