Lagarde (hrad)

Lagarde je zřícenina hradu z 11. století, na kopci nad údolím Hers-Vif ve správním území francouzské obce Lagarde nedaleko nedaleko od města Mirepoix ve francouzském departementu Ariège v metropolitním regionu Okcitanie. Historie První písemná zmínka o hradu Lagarde pochází z roku 1063, kdy tehdejší aragonský král Ramiro I. Aragonský na jeho místě postavil strážní věž na ochranu severní hranice svého království. Ve 12. století byly přistavěny čtyři čtvercové věže a také obdélníková brána, propojené hradbami s cimbuřím. Během Albigenské křížové výpravy proti katarům pod vedením Simona IV. z Montfortu byl hrad součástí daru, který od francouzského krále Filipa II. Augusta v roce 1212 obdržel jeden z velitelů křížové výpravy – Guy I. z Lévisu, zakladatel rodu pánů z Lévisu. Jeho potomci hrad v průběhu staletí rozsáhle přestavovali. Na přelomu 15. a 16. století byl Jean V. z Lévis-Mirepoix, majitel hradu Lagarde, mocnou a bohatou osobností. Byl senešalem z Carcassonne, rádcem francouzských králů Karla VIII., Ludvíka XII. a Františka I., poté královským generálporučíkem pro Languedoc. Hrad přestavěl v renesančním stylu a posílil vnější obranné prvky tak, aby byl chráněn před dělostřeleckou palbou. V 16. století bylo postaveno velké visuté točité schodiště (1526) s gotickou klenbou. V tomto období byla rozloha hradu zdvojnásobena přidáním zdí a kleneb, byl vyhlouben nový příkop se čtyřmi kruhovými baštami v rozích a rovněž byl opevněn přístup na padací most. Úpravy ze 17. století zahrnovaly přístavbu monumentálních soch na baštách a schodišťové věži, vytvoření esplanády a proměnu hradu z vojenské pevnosti na honosný palác. V 18. století se poslední majitel z rodiny Lévis-Mirepoix, François-Gaston de Lévis-(Léran)-Mirepoix (1724–1800), rozhodl emigrovat do Itálie, čímž zachránil hradní archiv. Dokumenty jsou uloženy v departmentálním archivu Ariège jako soukromý národní majetek. V letech francouzské revoluce se hrad dostal do vlastnictví státu, byl vyrabován a následně prodán jako lom. Některé budovy sloužily jako skladiště zbraní, stáje nebo továrny na výrobu ledku. V roce 1805 bylo panství vráceno rodině Lévisů, kteří ho vlastnili s přestávkami až do roku 1986. Rekonstrukce Počínaje rokem 1990 se různé skupiny dobrovolníků pokoušely o obnovu hradu. Několik sdružení na sebe navázalo se záměrem pracovat na jeho rekonstrukci: nová majitelka, Danielle Gilletová, prováděla v letech 1986 až 2000 obnovu a otevřela místo návštěvníkům. V roce 2006 sdružení Comité de défense du château de Lagarde zřídilo středověkou zeleninovou zahradu a otevřelo místo návštěvníkům. V roce 2012 Danielle Gilletová darovala zříceniny hradu sdružení Per le Castel („Pro hrad“) s cílem oživit místo. Architektura Celý hradní či zámecký komplex stojí na plošině vysoké přibližně 1,50 metru, která kromě obranných a reprezentačních úkolů umožňovala odtok dešťové vody do okolního vodního příkopu. Středověká plošina z doby kolem roku 1330 byla dodatečně zabezpečena zdmi a okrouhlými věžemi bez oken ve všech čtyřech rozích. Vlastní hlavní budovu hradu tvoří několik čtvercových či obdélníkových věží, které byly na všech čtyřech podélných stranách propojeny kurtinami. Jak ve věžích, tak v obytných místnostech se nachází množství okenních otvorů, které objasňují pouze zámecký charakter budovy dokončené kolem roku 1520. Ještě o sto let později získal hrad 150 metrů dlouhou a čtyři metry širokou příjezdovou cestu od vesnice, po které se dalo pohodlně dojet kočáry až na nádvoří. V 18. století bylo okolí hradu ozdobeno zahradami. Celý hradní komplex dostal v této době přezdívku languedocké Versailles. Přestože zříceniny hradu byly od roku 1914 zapsány na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury, hrad až do konce 20. století chátral. Například v roce 1980 byla zloději kamene zničena část jihozápadní věže. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Château de Lagarde na francouzské Wikipedii. Literatura Henri-Paul Eydoux: Châteaux des pays de l’Aude. In: Congrès archéologique de France. 131e session. Pays de l’Aude 1973 Société Française d’Archéologie, Paris 1973, S. 212–218 (digitalizováno) Joseph Poux (1873-1938), Notice sur les châteaux de Léran et de Lagarde (Ariège), Toulouse / Nîmes, s.n. / C. Lacour, coll. « Bulletin de la Société de géographie de Toulouse / Rediviva » (réimpr. 1997) (1re éd. 1898), 31 (304-273), 24 cm (OCLC 1152892797, BNF 41675069, SUDOC 242956491, présentation en ligne [archive]). Lucien Bayrou, Languedoc-Roussillon gothique : L’architecture militaire de Carcassonne à Perpignan, Paris, Picard, 2013, 288 p. (ISBN 978-2708409576, https://clio-cr.clionautes.org/languedoc-roussillon-gothique.html#.VX081F776M8 archive), p. 152-154. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Lagarde na Wikimedia Commons