Katedrála Sainte-Marie (Auch)

Katedrála Panny Marie v Auchu (francouzsky Cathédrale Sainte-Marie d'Auch) je sídelní chrám vybudovaný v syntéze pozdní plaménkové gotiky a nastupující renesance. Svatyně se nachází v historickém městě Auch v departementu Gers v regionu Okcitánie a slouží jako hlavní kostel auchské arcidiecéze. Chrám má status biskupského sídla, čestný papežský titul baziliky minor a historickou hodnost primiciálního chrámu gaskoňského regionu. Dějiny a stavební vývoj chrámu Od románských pozůstatků k renesanční dostavbě Výstavba nynějšího chrámu byla zahájena v červenci roku 1489 z podnětu tehdejšího arcibiskupa Françoise de Savoie (Františka Savojského). Stavební huť vyrostla na místě románské katedrály, kterou v 11. století vybudoval svatý Austindus. Přestože vysvěcení nového kněžiště proběhlo 12. února 1548, celkové dokončení kamenné stavby si vyžádalo dvě staletí prací. Architektonické jádro chrámu rozvíjí principy francouzské plaménkové gotiky, která je zde však ovlivněna nastupující italskou renesanční architekturou. Podélné trojlodí bylo dokončeno na sklonku 17. století, kdy architekti západní průčelí uzavřeli klasicistním portikem v korintském řádu. Vnitřní uspořádání trojlodí v sobě integruje věnec složený z jedenadvaceti bočních kaplí. Molesovy vitráže a řezbářská výzdoba v chóru Z hlediska dějin umění je auchská katedrála významná dvěma dochovanými renesančními uměleckými soubory: Cyklus osmnácti okenních vitráží, které v letech 1507–1513 vytvořil renesanční sklářský mistr Arnaud de Moles. Tato okna představují vrchol tehdejší sklomalby na přechodu gotiky a renesance, vynikají barevnou hloubkou, anatomií postav a perspektivou architektonických kulis. Soubor 113 vyřezávaných dubových chórových lavic, které zaplňují prostor presbytáře. Autoři tohoto řezbářského díla zůstávají anonymní; jejich práce však vykazuje promyšlenost – reliéfy a detaily na dřevěných lavicích navazují na biblické starozákonní i novozákonní scény, které jsou zobrazeny také na okenních vitrážích nad nimi. Památkový status a ochrana UNESCO Celý sakrální komplex požívá státní ochrany. Od 30. října 1906 je zapsán na seznamu francouzských národních kulturních památek (Monument historique). Vzhledem k historickému a kulturnímu významu byl chrám v roce 1998 zařazen na seznam Světového dědictví UNESCO jako součást chráněného souboru Svatojakubských poutních cest ve Francii (Chemins de Saint-Jacques-de-Compostelle), neboť Auch tvoří jeden z bodů trasy Via Tolosana. Pozdně antické kořeny a přenesení stolice z Eauze (1.–6. století) Podle farní tradice se na sklonku 1. století na svém misijním putování do antického města Eauze zastavil v Auch svatý Saturnin. Na východním břehu řeky Gers nechal vybudovat křesťanskou oratoř zasvěcenou svatému Petrovi. Saturnin později odešel a biskupské svěcení udělil svému učedníkovi, svatému Paternovi, který se ujal správy v Eauze. K zásadnímu zvratu došlo kolem roku 290, kdy byl pátý biskup z Eauze, svatý Taurin, nucen opustit své sídlo před vpády germánských kmenů Alamanů. Přenesl svou biskupskou stolici do Auch, kam přepravil relikviáře, ostatky svých předchůdců a také kamenný oltář. Zatímco relikvie nalezly uložení v prostorách kostela svatého Jana, který stál v sousedství nynějšího chrámu, oltář z Eauze biskup umístil do nové kaple vybudované na místě nynější katedrály. Na počátku 4. století se sice biskupové z Eauze mohli do svých původních sídel navrátit, město Auch si však svou prestiž udrželo. V roce 313 usedl na zdejší znovuzřízený samostatný stolec biskup Critère jako první sídelní biskup v Auch, přičemž jeho hlavním chrámem se stal kostel svatého Jana. Koncem 4. století (kolem roku 395) byl biskupem zvolen svatý Orens z Auch, který svou pastorační činností vtiskl místu význam; později byl původní biskupský kostel svatého Jana přejmenován a zasvěcen jeho jménu. V průběhu 6. století do Auch zavítal merovejský král Chlodvík I., který biskupa Perpétua obdařil peněžními dary, pozemky a panovnickými privilegii. Chlodvík z královské pokladny financoval také výstavbu chrámu zasvěceného svatému Martinovi, který se stal sídlem auchských biskupů v dolním městě. Tento raně středověký objekt i s přiléhajícím klášterem v pozdějších staletích zanikl. Zničení Saraceny a zřízení arcibiskupství Kolem roku 724 postihla město katastrofa, když původní Taurinovu oratoř zničily nájezdy Saracenů. Teprve v roce 845 nechal biskup Taurin II. na jejích troskách vybudovat metropolitní chrám zasvěcený Panně Marii, do jehož presbytáře umístil antický oltář, který do Auch v roce 290 přinesli uprchlíci z Eauze. do nového kostela se tehdy přestěhovala sborová kapitula pod vedením svých opatů, zatímco biskupové si ponechali rezidenci v dolním kostele svatého Martina. Na sklonku 9. století, kdy bylo Eauze po útocích zdevastováno a tamní biskupský stolec zůstal neobsazen, přistoupil Taurin II. ke sloučení obou diecézí a sídlo nového biskupství přenesl do Auch. Tato fúze byla schválena v průběhu toulouského koncilu v roce 829. Povýšení Auch v církevní hierarchii stvrdil papež Jan VIII. v dekretu ze 13. června 879; tehdejší představitel diecéze Ayrard v něm obdržel metropolitní titul arcibiskupa z Auch. Středověké stavby a zničení chrámu (11.–15. století) V průběhu 11. století nechal arcibiskup Raymond I. v sousedství chrámu Sainte-Marie vybudovat křížovou chodbu, do níž se přesunuli kanovníci, kteří přijali řeholi svatého Augustina. Jeho nástupce, svatý Austindus, nechal tento komplex nově přezdít a architektonicky jej rozšířil, k čemuž využil finanční dary, které huti poskytl gaskoňský šlechtic Guillaume Astanove, hrabě z Fezensacu. Dne 12. února 1121 byla tato stavba – tehdy již povýšená na arcibiskupskou katedrálu – spolu se svým hlavním oltářem vysvěcena arcibiskupem Bernardem II. de Sainte-Christie. Kolem roku 1180 však město zasáhl šlechtický spor. Hrabě z Armagnacu, Bernard IV. z Armagnacu, vyhlásil válku sídelnímu arcibiskupovi Géraudovi de La Barthe, který se v té době nacházel v Římě. Hrabě Bernard IV. se svými vojsky obsadil katedrálu Sainte-Marie a vyplenil majetky arcibiskupství. Po návratu arcibiskupa nechal hrabě část románské katedrály i s křížovou chodbou zničit a zapálil dolní kostel svatého Martina. Stavební obnova komplexu byla zahájena až v roce 1371 pod záštitou arcibiskupa Arnauda Auberta. Aby stavební pokladna dokázala pokrýt náklady, vydal kardinál Philippe d'Alençon 9. listopadu 1382 odpustkovou bulu, v níž dárcům, kteří finančně podpoří rekonstrukci auchského dómu, udělil plnomocné odpustky. V průběhu roku 1429 se řízení hutě, která po vypuknutí dalších fází stoleté války na dlouhá desetiletí osiřela, chopil arcibiskup Philippe I. de Lévis. Aby umožnil velkorysé prostorové rozšíření lodi nové katedrály, postoupili kanovníci kapituly huti část přiléhající křížové chodby. Tento proces obnovy však byl v závěru 15. století dvakrát přerušen – v letech 1469 a 1474 do rozestavěné konstrukce střechy udeřil blesk, který vyvolal požáry krovů a zřícení rozestavěných kleneb. To vedlo k vyhlášení další vlny odpustkových bul. Tyto události na samém sklonku 15. století definitivně ukončily románskou fázi staveniště a staly se spouštěčem pro zahájení nové goticko-renesanční stavby v červenci 1489. Výstavba goticko-renesanční novostavby (1483–1693) Financování toulouským parlamentem Když v roce 1483 usedl na metropolitní stolec arcibiskup François de Savoie, vydal pokyn k zahájení celkové novostavby katedrály. Aby stavební pokladna dokázala pokrýt vysoké náklady, podala kapitula žádost k toulouskému parlamentu. Ten vydal 23. června 1487 soudní výnos, kterým nařídil odvody z výnosů celého arcibiskupství ve prospěch stavební hutě, konkrétně: Jednu třetinu z osobních příjmů samotného arcibiskupa Roční rentu a výnosy z jedné uvolněné kanovnické prebendy Jednu desetinu z příjmů každé církevní hodnosti či beneficia v diecézi Finanční výtěžek z lidových almužen a darů poutníků Výkopové práce byly zahájeny 4. července 1489. Základní kámen této novostavby položil v nejnižším bodě budoucí Montesquieuovy kaple (Chapelle de Montesquieu) opat Pierre d'Armagnac. Dne 28. června 1492 musel toulouský parlament zasáhnout znovu a vydal mandát, kterým novému arcibiskupovi Jeanu-Françoisovi de La Trémoille a diecéznímu duchovenstvu pod pohrůžkou exekuce majetku nařídil obnovit a doplatit povinné financování hutě. Další parlamentní protokol z roku 1496 doplňuje, že stavební kámen užívaný ke zdění pilířů dělníci lámali v lomech situovaných u blízkého Duranu na předměstí Auch. Šestnácté a sedmnácté století Pod vedením arcibiskupa Françoise de Clermont-Lodève získaly stavební práce na počátku 16. století na intenzitě. Dne 25. června 1513 dokončil sklářský mistr Arnaud de Moles cyklus osmnácti okenních vitráží. V průběhu roku 1520 byla dokončena část chórových lavic (stall) v presbytáři a v roce 1524 byl interiér doplněn o renesanční oltář svaté Kateřiny. Dne 12. února 1548 byl v chrámu celebrován obřad svěcení budovy, který vedl biskup Jean Dumas jako zástupce kardinála Françoise de Tournon. Tento akt se odehrál přesně 427 určených let po prvním vysvěcení původní románské Austindovy katedrály z roku 1121. Dne 15. března 1552 uzavřela kapitula smlouvu na částku 1700 liver s toulouským řezbářem Dominiquem Bertinem na dokončení souboru lavic v chóru (dokument je v archivech veden jako „toulouský kontrakt“). Smlouva ukládala, že práce musí být provedeny do dvou let s pevným začátkem od 1. dubna. Bertin se však kvůli finančním sporům omezil pouze na vyřezání tří figurálních panelů nad vstupními dveřmi chóru a dvou koncových lavic po obou stranách presbytáře. V letech 1561 a 1562 zanechala stavební huť po stranách hlavního portálu dvě kamenické nápisové signatury, které dokládají jméno tehdejšího hlavního architekta katedrály, mistra Jeana de Beaujeu. Beaujeu v úřadu působil až do své smrti v roce 1568 a byl pohřben přímo pod dlažbou tohoto vstupu. Po jeho úmrtí se v řízení stavby vystřídali mistři Antoine Labernye (od června 1571), Pierre Bouldoutre (od září 1571) a konečně Jacques Carrière, který vedení huti převzal v roce 1586. V roce 1609 byl na základě nařízení královských inspektorů sestaven stavební protokol, který zachycuje tehdejší stav budovy. Z dokumentu vyplývá, že vstupní portál se nacházel v nedokončeném stavu a hlavní loď stále postrádala zděnou kamennou klenbu; v té době byl provizorně zaklenut pouze průchozí chórový ochoz. Souběžně s tím oltář v presbytáři, na jehož mramorové výzdobě pracoval mistr Pierre II. Souffron, zůstával rovněž nedokončen. V průběhu roku 1610 byl novým stavitelem katedrály jmenován architekt Guillaume Bauduer, který zahájil opravy na dřevěném lešení starého varhanního pozitivu. Dne 22. září 1617 podepsala stavební rada kontrakt na částku 75 000 liver s architektem Pierrem Levesvillem, který byl pověřen vyzděním a statickým ucelením klenby nad celým hlavním chórem. Levesville se za tímto účelem 29. září spojil do konsorcia s Guillaumem Bauduerem. Základní klenbový kámen této chórové klenby osadil do zdiva 16. května 1618 generální vikář Pierre Hue. Podle svědectví současníků měl Pierre Levesville termín pro dokončení celého díla stanoven do 22. září 1620. Notářský zápis, datovaný k 7. srpnu 1620, potvrzuje, že nezávislá komise složená ze dvou architektů provedla kolaudaci a prohlásila Levesvillovo klenbové dílo za staticky bezchybné a odpovídající stavebním požadavkům. Dne 28. ledna 1620 byl uzavřen kontrakt s kovářem Azémou-Agestou ze Sarrancolinu a zámečníkem Bertrandem Bobéem na vykování a instalaci ochranných mříží pro třináct oken v presbytáři. Dne 2. února 1620 na to navázala sklářská smlouva s Françoisem Viergesem z Auch a Pierrem Autipoutem z Gimontu, kteří byli za částku 3300 liver pověřeni úkolem osadit barevnými vitrážemi všech třináct oken v chóru. Dne 14. ledna 1629 byl arcibiskupem Léonardem de Trappes vysvěcen nový oltář Nejsvětější svátosti. Zásadní zlom pro celkové stavební dokončení budovy přinesl 16. červen 1629, kdy kapitula podepsala kontrakt s architektem Jeanem Cailhonem. Tento mistr se za celkovou částku 141 000 liver zavázal v pevném sedmiletém limitu vybudovat a odevzdat: Kompletní kamenné křížové klenby nad hlavní lodí, oběma bočními loděmi i celou příčnou lodí (transeptem) Západní uzavírací zeď hlavní lodi, včetně rámu pro hlavní západní rozetu Dvě okenní růžice v čelech severní i jižní příčné lodi Celoplošné vydláždění chrámu pískovcovými a mramorovými deskami Vyzdění jednoho kamenného oltáře v každé z 21 bočních kaplí Kompletní krovy a střešní konstrukce nad všemi loděmi Šestnácté a sedmnácté století V letech 1639 až 1670 – za arcibiskupů Dominiqua de Vic a Henriho de La Mothe-Houdancourt – dosáhly dokončovací práce svého vrcholu. Dne 5. ledna 1641 byl podepsán kontrakt s auscitanským zámečníkem Arnaudem Vignauem na vyhotovení šesti dubových dveří armovaných železem pro věžní schodiště. Dne 18. února následoval kontrakt na částku 4000 liver s Pierrem Autipoutem na zasklení tří hlavních rozet a osmnácti oken. V letech 1657 až 1659 byla z prostředků diecéze vztyčena provizorní dřevěná zvonice nad křížením lodí. Dne 23. srpna 1670 podepsal stavitel a kameník Pierre Miressou kontrakt na částku 250 000 liver, v němž se zavázal dokončit obě průčelní věže v souladu s původními renesančními plány a kresbami Jeana de Beaujeu ze 16. století. Dne 15. listopadu 1677 byl najat gaskoňský sochař François Auxion, který za částku 1200 liver vytesal reliéfy pro spodní (korintské) patro západního průčelí. Auxion byl 7. července 1680 pověřen také sochařskou výzdobou pro druhé patro fasády i pro ústřední portál chrámu. Správa a personální složení kapituly Katedrální kapitula při chrámu Panny Marie v Auch se po pět století podřizovala augustiniánské řeholi, kterou kanovníci přijali v průběhu 11. století. Tento režim trval nepřetržitě až do roku 1548, kdy v rámci reforem gaskoňské církve došlo k sekularizaci kapituly, čímž se z původního mnišského konventu stalo společenství světských kleriků. Personální složení kapituly prošlo v průběhu středověku vývojem: Do roku 1331: Tvořil kapitulní sbor pevný počet pětadvaceti sídelních kanovníků. Po roce 1331: Byl tento stav omezen na dvacet stálých kanovnických míst. Tato místa byla vyhrazena pouze pro příslušníky vysoké gaskoňské šlechty, což bylo podmínkou pro přijetí do kapituly. Čestní laičtí kanovníci Specifikem auchské kapituly byla existence čtyř míst pro laické osoby, které zastávaly status čestných kanovníků. Tato místa byla dědičně vázána na světské vládce jihozápadní Francie. Tento sbor tvořili: Vládce Gaskoňska: Hrabě z Armagnacu a po anexi regionu francouzskou korunou král Francie jako panovnický nástupce a dědic. Baron z Montautu Baron z Montesquiou Baron z l'Isle Novodobé restaurátorské a památkové kampaně Ničení za revoluce a obnova arcibiskupství (1793–1822) Zásah do umělecké integrity chrámu přinesla Francouzská revoluce. Dne 3. října 1793 vydala tehdejší departementální rada rozhodnutí, kterým nařídila odstranění veškerých šlechtických a biskupských heraldických znaků, erbů a rodových štítů vytesaných na stěnách i gotických klenebních svornících katedrály. Tehdejší ústavní biskup byl jakobíny uvězněn a údržba chrámu byla na dlouhé roky paralyzována. Když byl na základě Napoleonova konkordátu z 15. července 1801 arcibiskupský stolec z Auch zrušen a přenesen do Agenu, regionální departementální rada se ohradila a odmítla financovat stavební práce na tamní agenské katedrále. Na svém zasedání 18. října 1807 rada vydala rezoluci, v níž požadovala obnovení arcibiskupství v Auch. Císař Napoleon I. v průběhu roku 1808 během své návštěvy v Auch přislíbil, že ze státní pokladny uvolní finance na záchranu zdí. Jeho císařský dekret z 24. července 1808 následně nařídil přidělit huti dotaci ve výši 19 000 franků na zahájení neodkladných oprav. Po vydání papežské buly Paternae charitatis ze 6. října 1822, kterou promulgoval papež Pius VII., došlo k církevní restauraci. V zemi bylo znovuzřízeno samostatné arcibiskupství v Auch, které bylo předtím zrušeno. Úpravy v 19. století a asance okolí Běžné údržbové práce byly vlivem napoleonských válek v letech 1812 až 1816 přerušeny. Teprve v roce 1826 odeslal gaskoňský prefekt na tehdejší ministerstvo kultury zprávu, v níž konstatoval uspokojivý průběh záchranných prací. Od roku 1826 stát zahájil vykupování a vyvlastňování obytných domů v sousedství chrámu, což umožnilo provést urbanistické uvolnění, asanaci okolí a vybudování esplanády (náměstí) před západním i severním průčelím katedrály. Dne 14. května 1826 předložil tehdejší hlavní architekt Jean-Baptiste Lodoyer rozpočet a projekt na puristickou rekonstrukci trojlodí, hlavního chóru i příčné lodi. Stavební zakázky byly řemeslníkům přiděleny 4. června. Lodoyer se zaměřil na tehdejší technologický problém – absenci řízeného odtoku dešťové vody ze střešních ploch a na škody, které vlhkost páchala na vápencovém zdivu. Navrhl a prosadil řešení v podobě instalace vnějších odpadních svodů odlitých z litiny. Éra diecézních architektů a požár severní věže (1849–1921) V roce 1849 byly restaurátorské práce svěřeny do rukou architekta Hippolyta Duranda (1801–1882), který od roku 1834 působil jako diecézní architekt a na auchském postu nahradil Lodoyera. Durand se v Auch usadil v roce 1853 a okamžitě vypracoval stavebně-historickou a statickou expertizu chrámu. Odhadované náklady na záchranu popraskaných gotických kleneb se však ukázaly jako velmi vysoké. Dne 23. ledna 1856 byl novým diecézním architektem pro departement Gers jmenován Charles Laisné. Tento stavitel setrval v úřadu až do roku 1879 a zrealizoval program obnovy a zpevnění pilířů, který vyprojektoval jeho předchůdce Durand. Na sklonku 19. století se ve vedení stavební huti vystřídali francouzští architekti: Jean-Camille Formigé, Charles-Albert Potdevin (od roku 1883) a v roce 1888 Adrien Chancel. Na počátku 20. století, v roce 1903, převzal řízení stavby architekt Alexandre Marcel, Chancelův nástupce, který dovedl přezdívání věžních balustrád do konce. Dne 18. října 1921 postihl katedrálu požár – v útrobách severní věže propukl oheň, který zničil dřevěné vnitřní konstrukce, zvonovou stolici a poškodil vápencový plášť zvonové komory. Celkovou restauraci, statické zpevnění zdiva a kamenickou obnovu věžního traktu následně provedl hlavní architekt francouzských historických památek (Monument historique) Marcel Poutaraud. Církevní správa a metropolitní status v moderní éře Povýšení na baziliku a biskupské svěcení (1928–2005) V průběhu 20. století se chrámu dostalo církevního uznání, které podtrhlo jeho historický význam. Dne 25. dubna 1928 papež Pius XI. dekretem povýšil metropolitní katedrálu Panny Marie na baziliku minor. Dne 6. února 2005 se klenby chrámu staly dějištěm liturgické slavnosti. V presbytáři chrámu bylo celebrováno biskupské svěcení nového auchského arcibiskupa Maurice Gardèse. Tento obřad vykonal toulouský arcibiskup Émile Marcus za přítomnosti kardinála Philippa Barbarina, tehdejšího lyonského arcibiskupa a primase Galie. Arcibiskup Maurice Gardès tehdy v úřadu vystřídal svého předchůdce Maurice Frécharda, který byl jmenován do funkce arcibiskupa-rektora poutní baziliky Sacré-Cœur na pařížském Montmartru. Hierarchické tituly a gaskoňský primaciální status S biskupským stolcem v Auch je spojen složitý soubor čestných, správních i lenních církevních hodností. Každý auscitanský arcibiskup je z titulu své funkce nositelem těchto spojených úřadů: Metropolitní arcibiskup z Auch Biskup v Condomu, Lectoure a Lombezu (historické diecéze integrované v rámci fúzí) Primas Novempopulanie a Obou Navarr (Primat de Novempopulanie et des Deux Navarres). Tato hodnost, odkazující na antickou římskou provincii Novempopulania (Akvitánii devíti kmenů) a historické vazby na Navarrské království, má dnes již čestný charakter a od 60. let 20. století se v oficiálním styku neužívá. Samotný farní chrám Sainte-Marie se však díky tomuto dědictví pyšní titulem primaciálního chrámu (primaciálu). Až do pastoračních a územních reforem z roku 2002 zastával arcibiskup z Auch správní roli metropolity církevní provincie, pod jehož jurisdikci jako sufragánní diecéze spadala historická biskupství Tarbes-Lourdes (se známým poutním centrem v Lurdách), Bayonne a spojená diecéze Aire-sur-l'Adour a Dax. V novodobých dějinách chrámu se stal milníkem 22. říjen 2020, kdy papež František jmenoval novým auchským arcibiskupem monsignora Bertranda Lacomba. Ten se ujal správy diecéze a v nepřerušené dějinné linii od dob svatého Paterna a Taurina se stal v pořadí 119. arcibiskupem v Auch. Hlavní rozměry katedrály Z hlediska stavitelství vykazuje auchská katedrála vyvážené proporce. Její rozměry z ní činí jednu z nejprostornějších sakrálních staveb na celém francouzském jihozápadě. Architektonická kompozice exteriéru Půdorysný rozvrh a portálový systém chrámu Katedrála Panny Marie je vybudována na půdorysu latinského kříže. Podélnou osu stavby tvoří hlavní loď, která je po obou stranách lemována nižšími bočními loděmi. Na tento trojlodní korpus navazuje obvodový věnec kaplí, který uzavírá vnější architekturu chrámu. Architektonickým specifikem chrámu je pojetí příčné lodi – transept je vyprojektován jako nevystupující příčná loď. Její vnější stěny v obou ramenech (severním i jižním) jsou zarovnány do jedné linie s lícem obvodových bočních kaplí, takže hmota transeptu nepřesahuje obdélný obrys chrámu. Vstup do interiéru katedrály zajišťuje systém pěti samostatných portálů: Trojice západních portálů: Otevírá se v klasicistním západním průčelí. Ústřední hlavní portál vede do hlavní lodi, zatímco dva menší postranní portály tvoří přímé vstupy do severní a jižní boční lodi. Dvojice transeptových portálů: Tvoří samostatné gotické vchody situované v obou koncích příčné lodi, což zajišťuje komunikační průchod chrámem ze severní čtvrti i z jižního arcibiskupského podhradí. Průčelní věže a zvonový soubor V roce 1672 zahájili architekti Pierre Mercier a Pierre Miressou závěrečné práce zaměřené na dostavbu nejvyšších dvou patra obou průčelních věží. Sochařská výzdoba, dokončená v roce 1680, je dílem gaskoňského sochaře Françoise Auxiona. Katedrála disponuje souborem devíti zvonů určených pro liturgické vyzvánění. Rozmístění tohoto bronzového fondu ve věžích má specifický statický rozvrh: Jižní věž (Hodinová věž / Tour de l'horloge – vpravo): Je kvůli dynamickému rozkmitu vyhrazena pro samostatně zavěšený hlavní zvon – mariánský bourdon o průměru 2,18 metru. Severní věž (vlevo): V dubové zvonové stolici nese zbývajících osm doprovodných zvonů souboru. Dva nejtěžší zvony byly odlity ve 19. a 20. století, zatímco soubor zbývajících sedmi doplňujících zvonů dodala v roce 1924 slévárna rodiny Bollée z Orléansu. Technické parametry bourdonu Hlavní zvon (bourdon) představuje významnou památku francouzského zvonařství a řadí se k nejhlubším zvonům ve Francii. Jeho úderový tón E0 překonává svou hloubkou i historický bourdon „Emmanuel“ z katedrály Notre-Dame v Paříži. Zvonový soubor v Auch je rozvržen do této konfigurace (řazeno od nejtežšího po nejlehčí): 1. zvon (Bourdon) „Sainte-Marie“: Tón E0 – hmotnost 6750 kg; odlil jej v roce 1853 zvonař Gédéon Morel z Lyonu (umístěn samostatně v jižní věži). 2. zvon „Saint-Austinde“: Tón H0 – hmotnost 2500 kg; odlil jej v roce 1929 André Darricau v Tarbes (hlavní zvon severní věže). 3. zvon: Tón d1 – hmotnost 1175 kg; odlila slévárna Bollée d’Orléans v roce 1924. 4. zvon: Tón e1 – hmotnost 1050 kg; odlila slévárna Bollée d’Orléans v roce 1924. 5. zvon: Tón f1 – hmotnost 850 kg; odlila slévárna Bollée d’Orléans v roce 1924. 6. zvon: Tón g1 – hmotnost 700 kg; odlila slévárna Bollée d’Orléans v roce 1924. 7. zvon: Tón a1 – hmotnost 450 kg; odlila slévárna Bollée d’Orléans v roce 1924. 8. zvon: Tón h1 – hmotnost 300 kg; odlila slévárna Bollée d’Orléans v roce 1924. 9. zvon: Tón c2 – hmotnost 260 kg; odlila slévárna Bollée d’Orléans v roce 1924. Interiér Renesanční vitráže Arnauda de Moles Uměleckohistorickým centrem interiéru katedrály, který se řadí k vrcholům francouzského renesančního umění, je cyklus osmnácti barevných okenních vitráží. Toto dílo vytvořil sklářský mistr Arnaud de Moles v letech 1507 až 1513. Práce byly dokončeny 25. června 1513, což dokládá dochovaný nápis na posledním okně (Zmrtvýchvstání), kde mistr do spodní textové kartuše zakomponoval datum osazení a svou signaturu. Ačkoli jsou tato okna svým prostorových uspořádáním ještě částečně ovlivněna středověkým uměním, z hlediska formy, dynamiky postav, anatomie a perspektivy architektonických kulis již plně náleží k renesanční architektuře. Jsou považována za významná sklo-výtvarná díla této historické epochy ve Francii. Ikonografický rozvrh oken Okna prosvětlují obvodové zdi kaplí chórového ochozu, s výjimkou kaple Božího hrobu, která byla v době výstavby přisazena k zdivu tehdejšího arcibiskupského paláce, a proto musela zůstat bez oken. Sklářský program je koncipován jako souvislý dějinný oblouk, který je rozčleněn do tří hlavních oken umístěných na počátku, uprostřed a na konci ochozu, mezi něž jsou vkládány stojící postavy biblických postav: Začátek na evangelijní straně (severní trakt): Okenní vitráž otevírá celý cyklus výjevem Prvotního hříchu a vyhnání Adama a Evy z ráje. Střed v ose apsidy (východní trakt): Obsahuje vitráž s vyobrazením Ukřižování a Kristovy smrti na kříži. Zakončení na epištolní straně (jižní trakt): Cyklus vrcholí osmnáctým oknem zachycujícím Zmrtvýchvstání Ježíše Krista. Mezi těmito ústředními ději Arnaud de Moles rozvinul řadu stojících postav, které reprezentují postupné Boží zjevení. Vedle sebe zde v edikulách stojí starozákonní patriarchové (Abrahám, Izák, Jákob), proroci a novozákonní apoštolové. Prvkem tehdejšího humanistického teologického rozvrhu je skutečnost, že tento soubor proroků je v okenních kružbách doplněn postavami z řecko-římské mytologie – starověkými Sibylami (věštkyněmi). Tyto ženy zde vystupují jako svědkové, neboť podle tehdejší renesanční teologie předpověděly příchod Spasitele a narození Krista, čímž autor propojil antickou vzdělanost s křesťanskou vírou. Renesanční fond chrámu prochází soustavnou památkovou péčí. V letech 2017 až 2019 byla realizována obnova tří oken v kapli svatého Ludvíka. Tuto náročnou operaci provedly umělecké sklářské dílny Anne Pinto a Claire Babet, které vitrážím navrátily jejich původní renesanční barevnost. Paralelně s Molesovými okny byl v průběhu 17. století zrealizován program prosvětlení celého trojlodí a chóru, do něhož se zapojili regionální i zahraniční stavitelé: Okna vysokého chóru (1620): V tomto roce byla zahájena instalace vysokých oken v prostoru presbytáře. Aby byla křehká skla chráněna před povětrnostními vlivy, byla zvenčí osazena do ochranných ocelových mříží. Tyto vitráže vyrobili auscitanský sklář François Bierges spolu s vitrážistou Pierrem Autipoutem z Gimontu. Růžicová okna lodi (1641): Stavitel chrámu Jean Cailhon nechal v této fázi vykovat a osadit ochranné mříže pro okenní otvory po celém obvodu budovy. V návaznosti na to sklář Pierre Autipout dokončil a vsadil barevné vitráže do tří hlavních rozet (v západním průčelí a v obou čelech příčné lodi) a plně zasklil osmnáct vysokých oken nad hlavní lodí. Okenní vitráže bočních kaplí (1648–1649): Okenní otvory v řadě jednadvaceti obvodových bočních kaplí byly v barokní éře zaplněny a vyzdobeny cyklem vitráží, které jsou dílem vlámského sklářského mistra Jacquese Damena. Damen do jihozápadní Francie importoval severskou sklo-malířskou techniku, čímž dokončil skleněný plášť chrámu. Sousoší Ukládání Krista do hrobu Řada barevných renesančních oken od Arnauda de Moles se přerušuje v kapli Božího hrobu (Chapelle du Saint-Sépulcre), jejíž dominantu tvoří polychromované sousoší Ukládání Krista do hrobu (Boží hrob). V rámci dějin umění se jedná o anonymní gaskoňské dílo, které je na základě stylistické příbuznosti v detailech modelace obličejů, vlasů a vrásek připisováno Arnaudovi de Moles nebo jeho sochařské dílně. Historik umění Émile Mâle ve svých studiích doložil, že toto prostorové uspořádání postav a jejich gesta se spíše než o doslovný text Nového zákona opírají o scénografii tehdejších pozdně středověkých pašijových divadelních her (mystérií). Tematická linie figurální kompozice nicméně vychází z kombinace textů Evangelia podle Matouše (Mt 27,55–61) a Evangelia podle Jana (Jan 19,38–42). Uspořádání postav Scénu ukládání Ježíšova těla do kamenného sarkofágu tvoří ikonograficky propracovaný soubor postav z počátku 16. století: Josef z Arimatie a Nikodém: Dva muži, kteří v rukou drží pohřební rubáš (linceul) s tělem Ježíše Krista. Rozmístění těchto dvou postav v prostoru sarkofágu odráží jejich odlišný společenský status a biblickou hierarchii: Josef z Arimatie: Jakožto vysoce postavený, zámožný člen židovské rady Sanhedrinu (který pro Krista daroval svůj vlastní nový skalní hrob), drží tělo u hlavy, kterou podpírá. Nikodém: Jakožto vzdělaný židovský učenec drží Kristovo tělo v podřízené pozici u jeho nohou. Za sarkofágem se nachází druhá skupina postav. Po levé straně (u hlavy Spasitele) truchlící svatý Jan Evangelista podpírá Pannu Marii. V souladu s Matoušovým evangeliem jsou zde přítomny další ženy z Jeruzaléma. Vedle Panny Marie stojí postava nesoucí na polštáři Kristovu trnovou korunu, kterou doprovázejí další dvě Marie – Marie Kleofášova a Salomé (matka apoštolů Jakuba Staršího a Jana). Celou pravou stranu kompozice (u nohou Krista) uzavírá klečící postava svaté Marie Magdaleny v gestu pokání. Tento pozemský děj je v horní části nad hlavami truchlících doplněn zobrazením Nejsvětější Trojice v podobě tzv. Trůnu milosti. V tomto ikonografickém ztvárnění sedí na trůnu Bůh Otec, který před sebou drží kříž s ukřižovaným Synem Ježíšem Kristem, zatímco mezi nimi se vznáší holubice symbolizující Ducha Svatého. Celou tuto kamennou kompozici po stranách doplňují dvě stojící postavy římských vojáků – strážců Božího hrobu, kteří s halabardami drží stráž nad tělem Spasitele. Architektura chóru S délkou 33,80 metru a šířkou 11,80 metru tvoří hlavní chór (kněžiště) v Auch samostatný prostor uvnitř chrámu. Tento vnitřní liturgický prostor je oddělen od zbytku trojlodí: Na východní straně jej uzavírá barokní retábl hlavního oltáře od architekta a sochaře Pierra II. Souffrona. Na zbývajících třech stranách jeho obvod obepínají řady vyřezávaného mobiliáře. V průběhu episkopátu arcibiskupa Antoina de Salinis (1856–1861) byla podlaha chóru vydlážděna mramorovou intarzií a mozaikou, zatímco vnější obvod chórové zdi byl v ochozu obložen dubovým pažením. Sloupy Souffronova oltářního retáblu jsou vytesány z černého mramoru s bílými žilkami; tento materiál byl dovezen z lomů v Izaourtu v oblasti Barousse. Významnou řezbářskou památkou gaskoňské pozdní gotiky je soubor 112 chórových lavic vyřezaných z dubového dřeva. Tento soubor se v prostoru presbytáře dělí na čtyřicet nižších předních lavic a dvaasedmdesát zadních stall. Uspořádání horní řady lavic vykazuje geometrickou a figurální symetrii: Standardní stally: Disponují celkem šedesáti vysokými zadními opěradly, z nichž každé je osazeno vyřezávanou lidskou postavou. Čestné stally: Dvě vyhrazená sedadla (jedno pro arcibiskupa, druhé pro francouzského krále jakožto čestného kanovníka) nesou na svých opěradlech panovnické a biskupské postavy. Každé sedadlo je od sousedního odděleno opěrným pilířem, na němž jsou vertikálně nad sebou vyřezány čtyři drobné figurální plastiky. Celý soubor je v nejvyšší části zastřešen pásem baldachýnů. Lavice byly vyřezány z jádra bažinného dubu, který byl před zpracováním dlouhodobě ponořen ve vodě, což dřevu dodalo tvrdost a tmavou patinu. Počátek řezbářských prací v dílnách se odhaduje kolem roku 1510 a tvorba souboru trvala více než čtyřicet let. Autoři tohoto díla zůstávají anonymní. Známé je pouze jméno mistra, který byl kapitulou najat v letech 1552–1554, aby provedl závěrečné úpravy a osazení koncových lavic – byl jím renesanční sochař Dominique Bertin z Toulouse. Chórové lavice v Auch se vyznačují bohatou ornamentální výzdobou; v jejich hmotě je vyřezáno přibližně 1500 samostatných sochařských motivů a reliéfů. Tyto výjevy propojují: Středověké náboženské motivy (pašijové scény, legendy ze životů svatých, motivy draků a démonů na mizerikordiích) Prvky nastupující italské renesance (světská mytologie, vyobrazení místní flóry a fauny, akantové rozviliny a grotesky) Uprostřed chóru stál v ose umístěn bronzový pult na čtení (lutrin) v renesančním slohu, který sloužil k rozložení pergamenových zpěvníků. Z hlediska teologické koncepce tvoří sochařský program lavic paralelu k Molesovým oknům. Rozvíjí souběžný systém srovnání postav Starého a Nového zákona, které doprovázejí pohanské Sibyly. Hlavním účelem tohoto uspořádání bylo poutníkům demonstrovat dějinnou kontinuitu – skutečnost, že starozákonní a pohanská proroctví došla svého naplnění v momentě vtělení a pozemského příchodu Ježíše Krista. Chronologický rozvrh výstavby stall Historik C. Douais v roce 1896 na základě rozborů účtů určil tento vývoj výstavby lavic v presbytáři: První fáze (1515–1518): V tomto období byly vyřezány a sestaveny stally nesoucí čísla 1 až 22. Tournonská fáze (1538–1551): V průběhu episkopátu kardinála Françoise de Tournon dílny vyřezaly stally číslo 23 až 32 a spodní lavice číslo 40 až 49. Estenská fáze (1551–1563): Zbývající části byly provedeny pod záštitou nového arcibiskupa, kardinála Ippolita II. d'Este. Zaniklý letner Do příčné lodi lze z chóru vstoupit skrze portál nazývaný Čestná brána (Porte d’honneur). V minulosti se v prostoru nad touto branou nacházel barokní letner. Podle popisů P. Sentetze se letner vyznačoval kamenickým zpracováním: tvořila jej řada sloupů korintského řádu, které byly vytesány z barevného languedockého mramoru. Tyto sloupy spočívaly na podstavcích a vynášely kladí završené balustrádou z červeného mramoru. Na římse nad samotnou branou se nacházelo sousoší vytesané z bílého mramoru. Zobrazovalo postavy čtyř evangelistů sedících kolem společného stolu, přičemž po boku každého z nich byl zachycen jeho teologický atribut (anděl, lev, býk a orel). Přímo pod deskou tohoto stolu se nacházel nápis: „Gervais Drouet a accompli ce jubé avec les figures, l’an 1671“ („Gervais Drouet dokončil tento letner i s figurami léta Páně 1671“) Vedle ústřední kompozice čtyř evangelistů byl letner osazen další čtveřicí mramorových soch v nadživotní velikosti. Na okrajích balustrády se nacházely postavy starozákonního krále Davida a vojevůdce Jozua, zatímco střed nad branou patřil postavám Panny Marie a svatého Jana Evangelisty, které doplňovaly pozlacený dřevěný kříž. Kontrakt na toto sochařské dílo byl s mistrem Drouetem podepsán 25. března 1665; stavbu vnitřních točitých schodišť, která na letner z ochozu stoupala, kapitula zadala architektu Pierru Miressouovi 18. července 1670. Tento barokní prvek byl zničen ve dvou etapách: Francouzská revoluce (1793): V průběhu revolučního ikonoborství byl pozlacený kříž stržen z balustrády a spálen na náměstí před průčelím. Puristické úpravy (1856–1861): Za arcibiskupství Antoina de Salinis byl kamenný letner demolován a stržen. V rámci tehdejších liturgických úprav jej nahradilo otevřené předchóří. Drouetovy mramorové skulptury čtyř evangelistů, Panny Marie, svatého Jana, krále Davida i Jozua unikly zkáze a byly památkáři přeneseny na vyvýšenou platformu, která se nachází nad hlavním oltářním retáblem v presbytáři, kde tvoří zakončení chóru. Velké barokní varhany Jeana de Joyeuse Katedrála Panny Marie disponuje dvěma historickými hudebními nástroji, které pocházejí z odlišných dějinných a slohových epoch. Barokní zakázka na západní empoře (1687–1694) Významnou památkou chrámu jsou velké varhany na západní empoře, které jsou dílem francouzského barokního varhanáře Jeana de Joyeuse; stavba nástroje byla dokončena v červnu roku 1694. Projektu předcházela vyjednávací fáze. Dne 4. května 1687 obdržel pařížský mistr od auchské stavební rady zálohu ve výši 60 liver na pokrytí cestovních nákladů do Gaskoňska, kam dorazil v průběhu roku 1688. Následně podepsal smlouvu, v níž se zavázal v pětiletém limitu vybudovat nástroj, jehož dispozice byla odsouhlasena arcibiskupem Henrim de La Baume de Suze a zástupci kapituly. Varhanní kruchtu (tribunu) vyzdili v roce 1689 architekti Barthélemy Duran, jeho syn Pierre Duran a Barthélemy Biamouret. Smlouva na samotnou stavbu velkých varhan byla po schválení plánů podepsána dne 29. ledna 1690 na celkovou částku 16 000 liver. Obnova ve 20. století V průběhu 19. století, kdy většina historických varhan ve Francii podlehla přestavbám s cílem přizpůsobit zvuk romantickému symfonickému vkusu, byl auchský nástroj opomenut. Díky tomu jako jeden z mála v zemi unikl úpravám píšťalového fondu a jeho barokní traktura i celková dispozice zůstaly dochovány v původní konfiguraci ze 17. století. V roce 1932 tento neporušený barokní nástroj pro hudební vědu znovuobjevil muzikolog a varhanní historik Norbert Dufourcq. Restaurátorská obnova byla zahájena v roce 1954 varhanářem Victorem Gonzalezem a nástroj byl slavnostně inaugurován 4. května 1958. Výsledek tohoto Gonzalezova zásahu však v odborných kruzích vyvolal kritiku; tehdejší úpravy částečně překryly původní barokní barevnost a nástroj ztratil svou zvukovou specifičnost. Aby byla tato památková chyba napravena, zahájilo ministerstvo kultury v roce 1994 novou restaurátorskou kampaň. Úkolem byl pověřen restaurátor Jean-François Muno, který po studiu Joyeuseových spisů dokázal vrátit píšťalovému aparátu jeho barokní zvuk ze 17. století. Tyto zrestaurované varhany byly předány do užívání 9. října 1998, přičemž inaugurační koncerty odehráli francouzští varhaníci Odile Pierre a André Isoir. Romantický chórový pozitiv Aristida Cavaillé-Colla (1856–1859) Presbytář katedrály disponuje samostatným chórovým varhanním pozitivem z éry romantismu. Tento nástroj nechal vybudovat arcibiskup Antoine de Salinis po svém nástupu na metropolitní stolec. Zrod nástroje je spjat s památkářskými úpravami interiéru chrámu. Tehdejší ministerstvo kultu (Ministère des Cultes) totiž požadovalo úpravy presbytáře – nařídilo demolici Drouetova kamenného barokního letneru z roku 1671 a úpravu renesančních chórových lavic ze 13. století. Arcibiskup de Salinis se však proti tomuto rozhodnutí postavil; chtěl zachovat koncept uzavřeného kněžiště a pro věřící raději navrhl nové liturgické centrum v křížení příčné lodi. Tento postoj arcibiskupa podpořil diecézní architekt Jean-Charles Laisné, který byl do Auch jmenován v roce 1856 a jehož cílem byla ochrana historické podoby katedrály. Laisné navrhl architektonický prvek, který byl vetknut přímo do zadního lícu dřevěného obložení lavic, kde plnil funkci nového letneru. Do středu tohoto novogotického souboru architekt zakomponoval nový chórový varhanní pozitiv, který v horní části doplňovala Kalvárie s Ukřižovaným Kristem v prvcích pozdní plaménkové gotiky. Výroba skříně a zapojení Cavaillé-Colla Dubové architektonické obložení a varhanní skříň vyřezali na základě Laisného plánů truhláři Thiebault a Corbel. Toto umělecko-řemeslné dílo vyvolalo ohlas a před samotným osazením v Auch bylo odesláno do Paříže, kde bylo prezentováno v Průmyslovém paláci a následně vystaveno na pařížském Salonu roku 1859. Architekt Charles Laisné pro tento projekt získal varhanáře Aristida Cavaillé-Colla. Cavaillé-Coll vypracoval technologický rozpočet a akustický rozvrh chórového stroje, který byl jako součást Laisného projektu předložen ke schválení prefektovi v departementu Gers i arcibiskupovi de Salinis. Nástroj se dochoval v původním stavu a představuje ukázku francouzského romantického varhanářství 19. století. Podzemní krypta a merovejské náhrobky Propojení mezi hlavní lodí a podzemními prostorami původně zajišťovala dvojice kamenných schodišť; severní rameno bylo v pozdějších stoletích zazděno. Z hlediska stavebního řešení nesloužila tato podzemní stavba jako klasický suterén, nýbrž jako opěrný systém určený k vyrovnání terénního rozdílu a svahu skalního ostrohu. Díky tomuto architektonickému rozvrhu se podlaha krypty nachází v úrovni přiléhajícího nádvoří bývalého arcibiskupského paláce. Půdorysně podzemí integruje pět samostatných kaplí, které jsou situovány přesně pod základy pěti kaplí nadzemního chórového ochozu. V prostorách krypty je umístěn soubor raně křesťanských a novověkých náhrobků: Sarkofág svatého Léotada: Náhrobek sídelního biskupa v Auch z let 691 až 718 představuje merovejský mramorový sarkofág. Byl vytesán z bílého pyrenejského mramoru zástupci akvitánské sochařské školy. Tato památka pochází z klášterního opatství Saint-Orens, které bylo za Francouzské revoluce zničeno. Tumba svatého Austinda a svatého Taurina: Dva kamenné náhrobní sarkofágy vyřezávané v renesančním slohu. V průběhu středověku i raného novověku byla tato podzemní svatyně duchovním centrem; byly zde shromážděny relikviáře, u nichž se zastavovali poutníci směřující po Svatojakubské cestě do španělského Santiago de Compostela. Jejich příliv do Auch trval až do 17. století, přičemž tito poutníci nacházeli zázemí v přilehlém městském špitále svatého Jakuba. K poškození pohřebiště došlo v roce 1793, kdy revoluční skupiny podzemní kryptu poškodily a historické biskupské hrobky poničily. K obnově se odhodlal arcibiskup v roce 1850, kdy požádal o vypracování rozpočtu na sanaci zdí. Projekt celkové obnovy podzemí předložil v průběhu roku 1851 diecézní architekt Hippolyte Durand. Technické práce, odklizení nánosů suti a znovuzřízení oltářů však realizoval jeho nástupce, architekt Charles Laisné, který práce v podzemí vedl po svém nástupu do úřadu v roce 1856. Odkazy Literatura Louis-Clément de Brugèles, Chroniques ecclésiastiques du diocèse d'Auch, suivies de celles des comtes du même diocèse, Toulouse, Jean-François Robert, 1746, 655 s. Pierre Sentetz, Notice descriptive et historique de l'église de Sainte-Marie d'Auch, ancienne cathédrale, Auch, Mme. Veuve Duprat, 1818, 3. vydání, 72 s. François Canéto, Monographie de Sainte-Marie d'Auch : Histoire et description de cette cathédrale, Auch, L.-A. Brun, 1850, 329 s. François Canéto, Une visite à Sainte-Marie d'Auch : ou étude descriptive de cette cathédrale, Auch, L.-A. Brun, 1852, 215 s. François Canéto et Émile Thibaud, Sainte-Marie d'Auch : Atlas monographique de cette cathédrale, Auch, J. Foix, 1857, 4 s. François Canéto, Travaux d'intérieur à la cathédrale d'Auch, in: Bulletin du Comité d'histoire et d'archéologie de la province ecclésiastique d'Auch, sv. 1,‎ 1860, s. 242-247 Jules Solon, Du vandalisme à Auch : À propos des nouvelles restaurations de la cathédrale, in: Bulletin monumental, 3e série, sv. 8,‎ 1862, s. 730-747 François Canéto, Le choeur d'Auch et les enseignements que ses boiseries reproduisent, in: Revue de Gascogne, sv. 13,‎ 1872, s. 7-21, 78-89, 112-125, 153-173, 201-214, 309-325, 349-363 Paul Parfouru, Construction de la voûte du chœur de Sainte-Marie d'Auch (1617-1620), in: Revue de Gascogne, sv. 23,‎ 1882, s. 201-213 Célestin Douais, Les stalles du chœur de Sainte-Marie d'Auch d'après un document inédit (1552), in: Revue de Gascogne, sv. 37,‎ janvier 1896, s. 281-299 Alphonse Branet, Essai de chronologie de la construction de la cathédrale d'Auch jusqu'à la fin du XVIIe siècle, in: Revue de Gascogne, sv. 11,‎ 1899, s. 262-269 Abbé Abadie, La musique et la maîtrise à la cathédrale d'Auch au XVIIIe siècle, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ juillet 1900, s. 164-170 Charles Palanque, Dégradations à la cathédrale en l'an II, Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ červenec 1900, s. 178-180 Alphonse Branet, Notes sur les artistes de la cathédrale d'Auch, in: Congrès archéologique de France,‎ 1902, s. 331-342 Charles Samaran, Arrêts du parlement de Toulouse concernant la construction de la cathédrale d'Auch (1487, 1492, 1496), in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ 1903, s. 148-152 Abbé Breuils, Fondations de Mgr. de La Mothe-Houdancourt pour l'âme d'Anne d'Autriche, Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ janvier 1905, s. 47-54 Gilbert Brégail, La cathédrale d'Auch pendant la Révolution, Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1906, s. 116-134 Société archéologique du Gers, La chaire de la cathédrale d'Auch, Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ 1907, s. 343-345 J. Chauvelet, Les « serviettes » dans les boiseries de la cathédrale d'Auch : Le chœur de Sainte-Marie d'Auch, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ 1916, s. 250-258 Jean-R. Marboutin, Auch. Cathédrale Sainte-Marie, in: Congrès archéologique de France,‎ 1930, s. 172-199 J. Gissot, Auch. La cathédrale : Basilique métropolitaine, Imp. Lalague, 1948, 37 s. Maurice Bordes, Quelques aspects du réveil catholique à Auch, après le Concordat de 1801 : La prédication, la restauration de la cathédrale, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1954, s. 148-157 Charles Bourgeat, Fondation de chapelles royales à la cathédrale d'Auch, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ juillet 1954, s. 267-285 Élie Lambert, La cathédrale Notre-Dame d'Auch, Annales du Midi, sv. 70, č. 42,‎ 1958, s. 129-133 Norbert Dufourcq, Jean de Joyeuse et la pénétration de la facture d'orgues parisienne dans le Midi de la France au 17e siècle : Contribution à l'histoire de l'orgue en France à l'époque classique, Paris, Éditions A et J Picard, 1958, 76 s. Paul Mesplé, Sur deux bas-reliefs de sculpteurs toulousains à la cathédrale d'Auch, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1962, s. 190-194 Robert Laffont, Dictionnaire des églises de France, díl 1, sv. 3, Éditions Robert Laffont, 1967, s. 11-15 Henri Polge, La cathédrale d'Auch, in: Congrès archéologique de France,‎ 1970, s. 349-370 Paul Mesplé, Monseigneur de Salinis, Viollet-le-Duc et l’avant-chœur de la cathédrale d'Auch, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ janvier 1975, s. 9-15 Françoise Bagnéris, La Cathédrale d'Auch et son quartier des chanoines, Paris, Nouvelles Éditions latines, 1986, 303 s. (ISBN 978-2-723-30321-7) Pierre Debofle, La cathédrale d'Auch et ses visiteurs illustres du XVIe siècle à nos jours, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1990, p. 161-183 Odile Bordaz, Le retable de la chapelle sainte Catherine à la cathédrale d'Auch, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1990, s. 184-199 Jean-Michel Lassure, Les peintures de l'ancienne salle capitulaire d'Auch, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1990, s. 200-217 Éric Lagaeysse, Les vitraux d'Arnaud de Moles vus par les dessinateurs et graveurs du XIXe siècle, In: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1990, s. 218-234 Françoise Merlet-Bagnéris, Histoire du chapitre de la cathédrale d'Auch et organisation de ses quartiers canoniaux, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1990, s. 235-252 Jean Bétous et Paul Cantaloup, La proportion divine à la cathédrale d'Auch, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1990, s. 253-330 Raymond Montané, Stalles et vitraux de la cathédrale d'Auch, Auch, 1996, 79 s. (ISBN 978-2-950-35631-4) Jean Rollet, Courrier des chercheurs et des curieux : Quelques précisions sur la ville d'Auch et sa cathédrale, in: Bulletin de la Société archéologique du Gers,‎ avril 1999, s. 247-252 Hélène Rousteau-Chambon, Le gothique des Temps modernes : Architecture religieuse en milieu urbain, Paris, Éditions A et J Picard, 2003, 327 s. (ISBN 978-2-708-40692-6) Sophie Fradier, Projets et conception de l’entrée monumentale de la cathédrale Sainte-Marie d’Auch : les apports du De re aedificatoria d’Alberti, Les Cahiers de Framespa - e-Storia,‎ 12 mai 2010 Jean-Paul Dumontier et Pierre Duplan, Cinq siècles de lumières à la cathédrale d'Auch : Les vitraux d'Arnaut de Moles, Éditions grégoriennes, 2011, 231 s. (ISBN 978-2-914-33834-9) Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Sainte-Marie d'Auch na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Panny Marie v Auch na Wikimedia Commons