NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Slottet i Belcastel

Slottet i Belcastel (franska: Château de Belcastel) är ett medeltida slott på den norra sidan av floden Aveyron i kommunen Belcastel, nedströms från Rodez i det franska departementet Aveyron. Den äldsta delen av slottet byggdes på 800-talet och växte när släkten Belcastel ägde det, men efter de religiösa korstågen under 1200-talet konfiskerade kronan slottet varefter det användes som militärfästning. Senare ägdes det under många årtionden av släkten Saunhac. Slottet förklarades 1928 officiellt som historiskt monument av det franska kulturministeriet. Arkitekten Fernand Pouillon upptäckte ruinerna 1973 och beslutade sig för att rekonstruera slottet, som hade stått övergivet sedan 1600-talet. Han gjorde det för hand tillsammans med ett dussin algeriska stenhuggare och tio glasmålare. Arbetet tog åtta år. Idag ägs slottet av ett amerikanskt par som bedriver både permanenta och tillfälliga konstutställningar. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Château de Belcastel, 21 oktober 2007. Källor Officiell webbplats Det franska kulturministeriets sida om slottet i Belcastel
Château fort de Lourdes

The château fort de Lourdes (Gascon: Castèth de Lorda) is a historic castle located in Lourdes in the Hautes-Pyrénées département of France. It is strategically placed at the entrance to the seven valleys of the Lavedan. Since 1933, it has been listed as a monument historique by the French Ministry of Culture. History Besieged in 778 by Charlemagne, it became the residence of the Counts of Bigorre in the 11th and 12th centuries. In the 13th century, it passed into the possession of the Counts of Champagne, part of the kingdom of Navarre before coming under the crown of France under Philippe le Bel. It was ceded to the English by the Treaty of Brétigny in 1360, before returning to France at the start of the 15th century after two sieges. In the 17th century, the castle became a royal prison, and then a state prison after the French Revolution. It continued in this role until the start of the 20th century, when it became the Pyrenean Museum (Musée Pyrénéen) (1921) which it remains Description The castle's origins go back to Roman times. Various remains from this era (fragments of sculpture, votive offerings, wall foundations) were brought to light by military engineering work in the 19th century, which however destructed the greater part of the ancient walls. The finds are exhibited on the site. Today, the oldest remains date from the 11th and 12th centuries and consist of the foundations of the present fortifications. The castle was reinforced in the 13th and 14th centuries (construction of the keep), and again in the 17th and 19th centuries. From 1590, under the reign of Henri IV, the castle became a prison. It was later used as a barracks, before becoming a museum around the turn of the 20th century. The Notre-Dame-du-Château chapel houses the furniture of the former parish church of Saint-Pierre de Lourdes, destroyed in 1904. The present chapel is constructed with recycled material from Saint-Pierre de Lourdes. Photographic gallery See also List of castles in France Lourdes References and sources Lourdes de la Préhistoire à nos jours, Musée Pyrénéen, 1987. External links Chateau Fort - Musée Pyrénéen—Official site
Château fort de Lourdes

Le château fort de Lourdes est une fortification médiévale située sur la commune française de Lourdes dans le département des Hautes-Pyrénées en région Occitanie. Il occupe une position stratégique à l'entrée des sept vallées du Lavedan dans les Pyrénées. Localisation Le château fort est situé sur un promontoire rocheux en position dominante, ce qui en fait une position défensive idéale, au beau milieu de la ville de Lourdes dans le quartier Centre-Soum, département français des Hautes-Pyrénées. Historique Son origine remonte à l’époque romaine, il fut ensuite assiégé en 778 par Charlemagne puis devient la résidence des comtes de Bigorre aux XIe et XIIe siècles. Au XIIe siècle, il passe aux mains des comtes de Champagne (également rois de Navarre) avant d'entrer dans le domaine des rois de France sous Philippe le Bel. Il est cédé aux Anglais par le Traité de Brétigny par ordre du roi Jean II le Bon à Raymond de Castelbajac seigneur de la place le 23 novembre 1361, avant de revenir à la France au début du XVe siècle à l'issue de deux sièges. La structure du château fut renforcée aux XIIIe et XIVe siècles (construction du donjon) puis de nouveau du XVIIe au XIXe siècle. Au XVIIe siècle, le château devient prison royale puis d'État après la Révolution, et ce jusqu'au début du XXe siècle où, sous l'impulsion de Louis Le Bondidier et son épouse Margalide, il devient le siège du musée pyrénéen (1921) qu'il abrite encore aujourd'hui. C’est le plus grand musée d’arts et de traditions populaires des Pyrénées. Description Divers vestiges de l'époque romaine (fragments de sculpture, d'autels votifs, substructions de murs antiques) ont été mis au jour lors des travaux du génie militaire au XIXe siècle. Cependant ces travaux eurent pour conséquence la destruction de la majeure partie des murs antiques. Les pièces découvertes sont exposées sur place. Aujourd'hui, même s'il reste peut être quelques traces de ces murs antiques, les vestiges les plus anciens remontent aux XIe et XIIe siècles et constituent les fondations des actuelles fortifications. La haute tour d'habitation a été construite à la fin du XIVe siècle par Gaston Fébus, comte de Foix-Béarn. Le site sera encore fortifié au XIXe siècle par l'armée. La chapelle Notre-Dame-du-Château abrite le mobilier de l'ancienne église paroissiale Saint-Pierre de Lourdes, rasée en 1904. La chapelle actuelle est construite avec des matériaux de réemploi. Notes et références Voir aussi Bibliographie Xavier de Cardaillac, Le Musée pyrénéen du château fort de Lourdes, Tarbes, Lesbordes, 1922, 16 p. (présentation en ligne) Collectif, Lourdes de la Préhistoire à nos jours, Musée Pyrénéen, 1987. Articles connexes Lourdes Musée pyrénéen de Lourdes Liste de châteaux pyrénéens Liste des châteaux des Hautes-Pyrénées Tour de Garnavie Liens externes Ressources relatives à l'architecture : Inventaire Occitanie Mérimée Fiche sur le site du ministère de la Culture Photos sur le site du ministère de la Culture Portail des monuments historiques français Portail des Hautes-Pyrénées Portail des châteaux de France Portail des Pyrénées Portail du Moyen Âge central
Castell de Pibrac

El Castell de Pibrac està situat a la població de Pibrac (Alta Garona) a França. Es tracta d'una construcció de l'any 1540 en estil renaixentista. Història El castell de Pibrac va ser reconstruït l'any 1540 per reemplaçar l'anterior construcció defensiva per una residència d'esbarjo. Es creu que l'arquitecte Dominique Bachelier va estar a càrrec de l'obra . Durant la Revolució Francesa, l'any 1794, les escultures van ser malmeses a cops de martell i les torres escapçades. Va ser restaurat l'any 1887. Arquitectura El castell de Pibrac va ser construït en estil renaixentista amb maó vermell. El portal d'Enric IV que data del segle xvi té una volta de tres arcs i està flanquejada per dos pavellons quadrats connectats per un frontó triangular. Està emplaçat sobre una petita terrassa i delimitat en altura per un mur coronat per quatre pilots que reposen sobre una cornisa tallada. El castell mateix està constituït per un cos central antic i dos blocs afegits l'any 1540. L'ala nord està flanquejada per una torre rodona rematada en terrassa on s'inclou una caixa d'escala. La segona planta de l'ala sud conté una galeria de dia o mirador (en francès mirande). La torre central està inclinada i les cantonades interiors sobre l'edifici inclouen torres de vigilància. Una de les sales, anomenada en francès cabinet des Quatrains, té sostres decorats amb temes mitològics que daten del segle xvi, els sostres amb bigues a la vista i motllures pintades s'han preservat, i la xemeneia de maó de la sala està decorada amb un gran cartutx renaixentista. El castell va ser inscrit en els Monument històric de França després de 1932 i el portal va ser classificat l'any 1947. El parc del castell de Pibrac, obert al públic, és també un espai a visitar. Fou dissenyat en un estil molt depurat pel paisatgista Eugène Bühler l'any 1897, amb dues terrasses, un estany i gran quantitat d'arbres sobre 14 hectàrees. Es tracta d'un parc a l'anglesa, un jardí irregular inscrit en el pre-inventari dels jardins remarcables. A l'interior del parc es troba la porta d'Enric IV, un arc de triomf en maó vermell. Notes Enllaços externs El castell a Culture.fr Fotos del Castell de Pribac a culture.fr
Château de Pibrac

The Château de Pibrac is a converted 16th century castle in the commune of Pibrac in the Haute-Garonne département of France. It was rebuilt in 1540 to replace the old manor house. The architect appears to be Nicolas Bachelier. During the Revolution, in 1794, the sculptures were smashed and the tops of the towers destroyed. It was restored, with alterations, in 1887. One of the rooms, known as the Quatrains' cabinet (French: cabinet des Quatrains), has vaults decorated with mythological subjects dating from the 16th century. According to tradition, it was in this room, which has kept its 16th century decorations almost intact, that Guy du Faur de Pibrac composed his famous "moral quatrains". The red brick structure, privately owned, has been listed since 1932 as a monument historique by the French Ministry of Culture. See also List of castles in France Renaissance architecture of Toulouse Guy Du Faur, Seigneur de Pibrac References External links Base Mérimée: Château, Ministère français de la Culture. (in French)
Castillo de Pibrac

El castillo de Pibrac (en francés: château de Pibrac) es un château renacentista francés situado en la población de Pibrac, departamento de Haute-Garonne, en la región de Occitania. Está inscrito en el título de los monumentos históricos desde 1932, y su portal desde 1947.​ Historia El castillo de Pibrac fue reconstruido en 1540 para reemplazar la anterior construcción defensiva por una residencia de recreo, y parece ser que el arquitecto Dominique Bachelier estuvo a cargo de las obras. Durante la Revolución Francesa, en 1794, las esculturas fueron martilleadas y las torres descabezadas. Fue restaurado en 1887. Arquitectura El château, de estilo renacentista, fue construido en ladrillo rojo. El portal de Enrique IV, que data del siglo XVI, tiene una bóveda de tres arcos y está flanqueada por dos pabellones cuadrados conectados por un frontón triangular. Está emplazado sobre una pequeña terraza y delimitado en altura por un muro coronado por cuatro pilotes que reposan sobre una cornisa tallada. El propio edificio está constituido por un cuerpo central antiguo y dos bloques añadidos en 1540. El ala norte está flanqueada por una torre redonda rematada en terraza, que alberga una caja de escalera. La segunda planta del ala sur contiene una galería de día o mirador (en francés mirande). La torre central está inclinada y las esquinas interiores incluyen torres de vigilancia. Una de las salas, llamada el gabinete de los Cuartetos (cabinet des Quatrains), tiene techos decorados con temas mitológicos que datan del siglo XVI. Los techos con vigas a la vista y molduras pintadas se han preservado, y la chimenea de ladrillo de la sala está decorada con un gran cartucho renacentista . El castillo de Pibrac fue inscrito en los Monumento histórico de Francia después de 1932 y el portal fue clasificado en 1947. El parque del castillo está abierto al público. Está diseñado en un estilo muy depurado por el paisajista Eugène Bühler​ en 1897, con dos terrazas, un estanque y gran cantidad de árboles sobre 14 hectáreas. Se trata de un parque a la inglesa, un jardín irregular inscrito en el preinventario de los jardines remarcables.​ En el interior del parque se encuentra la puerta de Enrique IV, un arco de triunfo en ladrillo rojo. Véase también (Pibrac) Nicolas Bachelier Referencias Enlaces externos El castillo en Culture.fr Fotos del Castillo de Pribac en culture.fr
Waschhaus (Ayrolle)

Das Waschhaus (französisch lavoir) in Ayrolle, einem Stadtteil der französischen Gemeinde Millau im Département Aveyron in der Region Okzitanien, wurde 1749 errichtet. Das öffentliche Waschhaus steht seit 1931 als Monument historique auf der Liste der Baudenkmäler in Frankreich. Ein höheres Wasserbecken außerhalb der Anlage speist zwei Becken im Waschhaus, das mit rundbogigen Arkaden geöffnet ist. Weblinks Einzelnachweise
Lavoir de l'Ayrolle

Le lavoir de l'Ayrolle est un lavoir situé à Millau, en France. Description Le lavoir de l'Ayrolle est un lavoir construit en 1749 par l'ingénieur du Roi Ramon. Un bassin supérieur alimente deux bassins inférieurs. Il est cerné d'arcatures disposé en fer à cheval et fermée par une façade d'entrée donnant sur la rue et constituée par un portique d'ordre toscan à trois arcades couronnée d'un fronton et d'une balustrade. L'ensemble était à l'origine recouvert d'une toiture qui se serait effondrée en 1773. Localisation Le lavoir est situé sur la commune de Millau, dans le département français de l'Aveyron. Historique L'édifice est classé au titre des monuments historiques en 1931. Références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques de l'Aveyron Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’Aveyron et du Rouergue Portail des monuments historiques français
Église Saint-Orens de Montauban

L'église Saint-Orens de Montauban est une église catholique située à Montauban, en France. Localisation L'église est située dans le département français de Tarn-et-Garonne, dans le quartier de Villebourbon, Commune de Montauban . Historique L'église est dédiée à saint Orens évêque d'Auch au Ve siècle, né à Huesca vers 370. Au XIVe siècle, la première église du quartier de Villebourbon, annexe était située à l’entrée du Pont Vieux. Elle a été détruite par les guerres de religion, une nouvelle église déjà dédiée à saint Orens est reconstruite en 1650, à la hauteur de l’édifice actuel mais trop près de la rivière qui l’emporte en 1652. Elle est reconstruite en retrait en 1660 et agrandie en 1757. Devenue, elle aussi trop petite, elle est totalement démolie et remplacée par l’église actuelle dont la construction dure de 1870 à 1891. Le clocher sera terminé seulement en 1935. Description Le monument est de style néo-gothique qui était prisé des architectes dans le midi toulousain à la de la fin du XIXème siècle. En 1992, des travaux intérieurs ont permis d’adapter le monument aux normes liturgiques du Concile Vatican II . À cette occasion un autel de marbre rouge qui se trouvait auparavant dans la chapelle du monastère Notre-Dame de Charité-du-Refuge, à côté de Sapiac, a été mis en place. De nombreux objets d’art provenant des églises antérieures y sont conservées : statues de la Vierge, de saint Orens, tableaux du XVIIe siècle et XVIIIe siècle, reliquaire de saint Orens. L’église est ornée de vitraux de la fin du XIXe siècle (le chœur de l’église et les chapelles à la gloire de la Vierge Marie). Annexes Références Portail de Tarn-et-Garonne Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Catedral de Sant Esteve de Tolosa

La catedral de Sant Esteve de Tolosa (Saint-Étienne en francès) es troba al barri de Sant Esteve de la ciutat occitana de Tolosa. Es desconeixen els orígens de la catedral. Les primeres dades són de 1071, quan el bisbe Isarn va ordenar la reconstrucció de l'edifici, en aquell moment en ruïnes. La seva arquitectura és especial, ja que està composta per elements arquitectònics de diversos períodes. A prop de la catedral hi ha l'antic palau episcopal, actualment ocupat per la prefectura. Història Segons alguns historiadors, es va construir sobre la base d'una capella edificada en el segle iii per sant Saturní i reconstruïda per sant Exuperio cent cinquanta anys després. És difícil comprovar aquestes dades, ja que no s'hi han realitzat excavacions. La història de l'església és tan plena de modificacions, renovacions i construccions que se'n podria dir la catedral inacabada. Al segle xiii es van modificar els plànols de l'església romànica. A la zona meridional, és visible una modificació de l'altura de l'edifici resseguint el tall de les finestres, mentre que en el mur septentrional, construït més tard, no s'hi pot veure cap anomalia. A la paret occidental hi ha una rosassa, inspirada en la de Notre-Dame de París. La característica més original de l'edifici és el fet que presenta dues parts molt diferents: una part romànica a la zona de la nau; i una part gòtica dins el cor. Ambdues esglésies van ser unides en el segle xvi per Jean d'Orleans. El cor és el doble de gran que la nau romànica, si bé el passadís central segueix una línia no contínua. La paret romànica meridional va ser allargada en construir-s'hi el temple gòtic. Aquest gegantesc projecte es va iniciar el 1272 sota els auspicis de l'abat Bertrand-de-L'Isle. El projecte original va sofrir nombroses modificacions i van sorgir nous projectes, que moltes vegades van quedar en l'oblit. El 1609, l'arquitecte Pierre Levesville va decidir col·locar una volta en el cor, ja que el sostre s'havia cremat. Encara que el projecte inicial preveia una altura de 40 metres, la volta actual no en té més de 28. Levesville va dotar també la catedral d'un nou mobiliari que unia el barroc amb el gòtic, per a reemplaçar al mobiliari antic, que també estava cremat. El 1794, la campana major de Sant Esteve, la Cardailhac, va ser llençada des del cim del campanar i es va trencar, a pesar que s'havien col·locat diverses capes de palla per a esmorteir-ne la caiguda. El campanar romànic fortificat té un carilló de 17 campanes en teclat i cinc al vol. Arquitectura La catedral és l'única església de Tolosa que ha conservat els seus vitralls originals. Els més antics són del segle xiv. Destaca també el seu orgue i un retaule de Pierre Mercier i Drouet realitzat el 1670. Referències Vegeu també Gòtic llenguadocià
Katedrála svatého Štěpána (Toulouse)

Katedrála svatého Štěpána (fr. Cathédrale Saint-Étienne) je katolická katedrála ve francouzském městě Toulouse zasvěcená svatému Štěpánovi, která je sídlením kostelem toulouského arcibiskupa. Ke katedrále je připojen starý biskupský palác, kde dnes sídlí prefektura. Historie Katedrála mohla být vybudována na základech kaple založené svatým Saturninem, ovšem vzhledem k neexistenci pozůstatků toto nelze potvrdit. Sama katedrála prošla během vývoje mnoha přestavbami. Až do 13. století byl původní románský kostel bez přestaveb. Rozsáhlou přestavbu zahájil v roce 1272 biskup Bertrand-de-L'Isle. Projekt však zůstal v plánovaném rozmezí nedokončen. Tím vzniklo originální spojení dvou odlišných stavebních částí. Část lodi je románská a chór je gotický. Oba celky byly spojeny v 16. století za působení biskupa Jeana d'Orléans. Chór je dvakrát širší než loď. Románská jižní zeď je prodloužená až ke gotickému chóru. Okna v této zdi jsou ořezaná, neboť došlo k přehodnocení stavby a výška kostela byla zmenšena. Severní zeď postavená později již tuto anomálii nemá. Na západním průčelí je rozeta inspirovaná katedrálou Notre-Dame v Paříži. V roce 1609 architekt Pierre Levesville postavil kupoli nad chórem, jehož střechu zničil požár. Původně byla klenba ve výši 40 metrů, nyní měří 28 metrů. Katedrála byla také vybavena novým barokním mobiliářem, který nahradil shořelý gotický. V roce 1938 byla dokončena severní fasáda transeptu. Stavba je od roku 1862 chráněná jako historická památka. Vybavení Katedrála je jediným kostelem v Toulouse, kde se dochovaly původní vitráže ze 14. století. Jsou zde varhany z roku 1670. Románská zvonice má 17 zvonů pro zvonkohru a pět zvonů k odbíjení hodin. Zvonkohra byla zničena během Velké francouzské revoluce a byla obnovena v několika fázích. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Étienne de Toulouse na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála svatého Štěpána na Wikimedia Commons (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek
Catedral de Toulouse

La catedral de Saint-Étienne de Toulouse (catedral de San Esteban de Toulouse en español) se encuentra en la ciudad francesa de Toulouse. Se desconocen los orígenes de la catedral. Los primeros datos son de 1071 cuando el obispo Isarn ordenó la reconstrucción del edificio, en aquel momento en ruinas. Su arquitectura es especial ya que está compuesta por elementos arquitectónicos de diversos periodos. Contiguo a la catedral se encuentra el antiguo palacio episcopal, actualmente ocupado por la prefectura. Historia Según algunos historiadores, se construyó sobre la base de una capilla edificada en el siglo III por san Saturnino y reconstruida por san Exuperio ciento cincuenta años después. Resulta difícil comprobar estos datos ya que no se han realizado excavaciones. La historia de la iglesia está tan llena de modificaciones, renovaciones y construcciones que se la podría llamar la catedral inacabada. En el siglo XIII se modificaron los planos de la iglesia románica. En la zona meridional, es visible una modificación en la altura del edificio siguiendo el corte de las ventanas, mientras que en la pared septentrional, construida más tarde, no se puede ver ninguna anomalía. En la pared occidental se encuentra un rosetón, inspirado en el de Notre Dame de París. La característica más original del edificio es la de presentar dos partes muy diferentes: una parte románica en la zona de la nave; y una parte gótica en el coro. Ambas iglesias fueron unidas en el siglo XVI por Jean d'Orleans. El coro es el doble de grande que la nave románica, si bien el pasillo central sigue una línea no continua. La pared románica meridional fue alargada al construirse el templo gótico. Este gigantesco proyecto se inició en 1272 bajo los auspicios del abad Bertrand-de-L'Isle. El proyecto original sufrió numerosas modificaciones y surgieron nuevos proyectos, que muchas veces quedaron en el olvido. En 1609, el arquitecto Pierre Levesville decidió colocar una bóveda en el coro ya que el techo se había quemado. Aunque el proyecto inicial preveía una altura de 40 metros, la bóveda actual no tiene más que 28. Levesville dotó también a la catedral de un nuevo mobiliario que unían el barroco con el gótico, para reemplazar al mobiliario antiguo que también estaba quemado. En 1794, la campana mayor de Saint-Étienne, la Cardailhac, fue tirada desde la cumbre del campanario y se rompió, a pesar de que se había colocado varias capas de paja para amortiguar su caída. El campanario románico fortificado tiene un carillón de 17 campanas en teclado y cinco al vuelo. Arquitectura La catedral es la única iglesia de Toulouse que ha conservado sus vitrales originales. Lo más antiguos son del siglo XIV. Destaca también su órgano y un retablo de Pierre Mercier y Drouet realizado en 1670. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Catedral de Toulouse.
Cattedrale di Tolosa

La cattedrale di Santo Stefano (in francese: Cathédrale Saint-Étienne de Toulouse) è il principale luogo di culto cattolico di Tolosa, nel dipartimento dell'Alta Garonna. La chiesa, sede dell'arcivescovo di Tolosa, è monumento storico di Francia dal 1862. Il grande edificio romanico è ricostruito in gran parte in stile gotico e rimasto incompiuto. Grandioso è il coro gotico, a tre navate e con deambulatorio a cappelle radiali, che mal si raccorda col primitivo piedicroce ancora romanico. Galleria d'immagini Note Voci correlate Cattedrali in Francia Chiesa cattolica in Francia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cattedrale di Santo Stefano Collegamenti esterni Sito ufficiale, su paroissescathedraletoulouse.fr. (EN) Cattedrale di Tolosa, in GCatholic.org. Cattedrale di Tolosa, su archINFORM. (EN) Cattedrale di Tolosa, su Structurae. Sito ufficiale della diocesi di Tolosa, su toulouse.catholique.fr.