Katedrála Saint-Alain (Lavaur)

Katedrála svatého Alaina v Lavauru se nachází se v centru francouzského města Lavaur v departementu Tarn v metropolitním regionu Okcitánie. Katedrála představuje typickou ukázku jihofrancouzské gotiky. Její současná podoba vznikala mezi lety 1255 až 1300. Nepřehlédnutelnou dominantou hodinové věže katedrály je jacquemart – mechanická figurka, která odbíjí čas. Na severní straně na stavbu katedrály navazuje Biskupská zahrada. Legenda Identita svatého Alana z Lavauru je obestřena tajemstvím. Historici potvrzují, že nejde o Alaina de la Roche ani o stejnojmenného světce uctívaného v Bretani. Kult svatého Alana (v okcitánštině Alan či Elan) je v místě velmi starý. Založení samostatného převorství potvrzuje listina z 5. srpna 1098. Tehdejší toulouský biskup Izarn svěřil dar benediktinům z opatství Saint-Pons-de-Thomières s úkolem znovu postavit původní kostel, který byl v té době v rozvalinách. Následná románská stavba z let 1099–1211 však podlehla zkáze během křížové výpravy proti albigenským při obléhání města roku 1211. Výstavba současné katedrály začala kolem roku 1255. Z původní románské stavby se do dnešní doby dochovala pouze malá jižní zvonice s figurou odbíjející hodiny. Architektonicky jde o čistou jihofrancouzskou gotiku s jedinou, velkoryse pojatou hlavní lodí (výška 23 m, šířka 13,6 m). Původně měla katedrála jen pět klenebních polí uzavřených rovnými zdmi. Zásadní zlom nastal v roce 1317, kdy se z převorství stalo biskupství a kostel byl povýšen na katedrálu. To podnítilo další rozšiřování, které pod taktovkou biskupů trvalo až do počátku 16. století. Během 14. století byly mezi opěrné pilíře vloženy kaple, což byl v regionu Languedoc jeden z prvních případů využití tohoto architektonického prvku. V polovině 15. století přibyla kaple sv. Marciála (dnešní sakristie) a v roce 1480 kapitulní síň sv. Gauthiera. Její stěny zdobí fresky z roku 1730 s výjevy z dějin města, které se však dodnes dochovaly jen částečně kvůli poškození vlhkostí. Architektonický odkaz biskupa Jeana Vigiera O dnešní majestátní podobu katedrály se zasloužil především biskup Jean Vigier (1469–1497). Ten v poslední čtvrtině 15. století zahájil rozsáhlou přestavbu, díky níž budova získala své nynější úctyhodné rozměry: délku 73 metrů a šířku téměř 14 metrů. Poté, co nechal severně od chrámu vystavět nový biskupský palác (zbořený počátkem 19. století), zaměřil pozornost na samotnou katedrálu. Nechal vztyčit dominantní, 42 metrů vysokou západní věž se třemi patry, kterou původně zakončovala špice (stržená roku 1540). Propojením této věže s hlavní lodí pomocí dalšího klenebního pole vznikl vnitřní prostor mimořádného rozsahu. Vrchol věže zdobí neobvyklá koruna s vytesanými liliemi, která připomíná, že stavba byla dokončena až za Vigierova nástupce, biskupa Hectora de Bourbon (1497–1500). Koncem 15. století přibyla k jižní straně původního románského portálu také nová kaple. Samotný portál se dochoval ve skvělém stavu a jeho hlavice dodnes poutají pozornost výjevy z Kristova dětství. V této době vznikl na jižním boku nového propojovacího traktu také další vstup, zdobený fiálami a biskupovým znakem. Významné památky, výzdoba a poklady Presbytář Od roku 1967 dominuje presbytáři katedrály oltář, jehož původ zůstává nejasný. Tato oltářní deska byla nalezena roku 1876 v kapli lavaurské nemocnice, kde se však původně nenacházela. Historikové zvažují dvě hlavní teorie: buď patřila přímo katedrále (možná jako součást daru biskupa Izarna), nebo pocházela z nedalekého kostela svaté Víry (Sainte-Foy). Ten v Lavauru založili roku 1065 mniši z opatství Sainte-Foy de Conques, později byl přejmenován na kostel svatého Kříže a sloužil jako kaple bratrstva modrých kajícníků. Tato románská deska z bílého mramoru (pravděpodobně z lomů v Saint-Béat) navazuje na tradiční kamenickou produkci narbonské církevní provincie. Zatímco horní plocha je jen mírně prohloubená, hlavní umělecká hodnota spočívá v reliéfech na zkosených hranách. Styl provedení silně připomíná práci Bernarda Gilduina v toulouské bazilice Saint-Sernin. Shodují se i ústřední motivy na čelní straně: žehnající Kristus v kruhové mandorle obklopený anděly. Na pravé straně lze vidět dva anděly, kteří jako by celou desku podpírali, což je prvek známý i z hlavic sloupů v Saint-Sernin. Výklad levé strany je složitější; historik umění Marcel Durliat se domnívá, že postavy představují dva anděly uctívající nebeský chléb. Čtvrtá strana postrádá zdobení, protože byla původně zapuštěna přímo do zdiva. Celkový sochařský program i stylistická analýza potvrzují, že obě oltářní desky – lavaurská i toulouská – vznikly ve stejné době. Stavba katedrály byla sice téměř hotová, ale její interiér zůstával velmi strohý a prakticky bez sochařské výzdoby. To se změnilo až počátkem 15. století, kdy přibyl portál v pozdně gotickém (plaménkovém) stylu s dělícím pilířem. K jemně tesané věži s průchodem byly později na jižní straně přistavěny dvě kaple s bohatě zdobenými klenbami. V jedné z nich se nachází dekorativní nika, v níž je dnes umístěna malovaná a pozlacená dřevěná pieta ze 17. století. Chór původně zdobilo také lektorium (pažení oddělující chór od lodi), to se však do dnešních dnů nedochovalo – zaniklo v 18. století. Varhany z roku 1876 Celkovou kompozici katedrály doplňují varhany. Jejich skříň z polychromovaného dubu je mistrovským renesančním dílem z roku 1524, které vytvořil toulouský sochař Nicolas Bachelier. Samotný nástroj přestavěl slavný Aristide Cavaillé-Coll a jeho slavnostní inaugurace proběhla v roce 1876. V roce 1994 nástroj citlivě restauroval varhanář Michel Giroud. Varhany mají přes 2000 píšťal, z nichž 104 tvoří viditelný prospekt. Hrací stůl je otočen směrem k chóru a skládá se ze tří manuálů a pedálu. Varhany i jejich skříň jsou zapsány na seznamu historických památek. Severní boční kaple V kapli se nachází pieta připisovaná sochaři Marcu Arcisovi, která je rovněž zapsána na seznamu historických památek. Náhrobní výklenek Vpravo od apsidy se nachází náhrobní výklenek, v němž je uložena tumba s ležící postavou (gisant) lavaurského biskupa Simona de Beausoleil (1514–1525), který zemřel roku 1531. Původně na tomto místě stávaly lavice pro jáhna a podjáhna. Během 18. století, za episkopátu Mons. Antoina de Castellane, byl výklenek zazděn. Znovuobjeven byl spolu s náhrobkem až při opravách katedrály v letech 1860–1870. V 19. století prošel výklenek rekonstrukcí, během níž získal novou výmalbu. Jacquemart Tento mechanický odbíjecí automat se nachází v hodinové věži na jižním boku katedrály. Původní hodinový stroj i zvon, do kterého „slavný“ jacquemart tluče, pocházejí z roku 1523. Samotná figurka (dnes již ve své třetí generaci) se však na věži objevila zřejmě až v roce 1604. K automatu se váže místní legenda: prvního jacquemarta prý sestrojil vězeň, který měl za trest každou hodinu zvonit, aby potvrdil svou přítomnost. Vyrobil si proto dřevěnou loutku, která tloukla do zvonu místo něj, což mu umožnilo v klidu uprchnout. Vybavení interiéru Katedrála se pyšní vzácným pultem na čtení (pulpitem) z 18. století. Toto památkově chráněné dílo z kovaného železa a tepané mědi vytvořil Bernard Ortet. Po levé straně chóru visí obraz Ukřižování z okruhu Josého de Ribery. Svatyni dále zdobí malby v rámech ve stylu regentství a památkově chráněná kazatelna z 19. století. Malířská výzdoba V 19. století vymalovali italští bratři Céroniovi celý interiér katedrály. Pro hlavní loď i chór zvolili techniku grisaille (malba v odstínech šedi napodobující reliéf). Na výzdobě několika kaplí se podílel také malíř Louis Cazottes (1846–1934). Restaurování a současnost V letech 2013 až 2018 prošla katedrála svatého Alana kompletní vnitřní obnovou, která si vyžádala náklady ve výši přibližně 2 milionů eur. Díky těmto rozsáhlým pracím se dnes řadí k nejnavštěvovanějším památkám departementu Tarn – v návštěvnosti ji předstihuje pouze katedrála svaté Cecilie v Albi. Pokus o žhářství Dne 5. února 2019 se katedrála stala terčem vandalského útoku. Pachatelé se pokusili v jedné z bočních kaplí (kaple Nejsvětějšího Srdce) založit požár, který poškodil tamní jesličky a oltář. Díky včasnému zásahu se však oheň nerozšířil na celou budovu a poškozené prostory byly následně uvedeny do původního stavu. Literatura Guy Ahlsell de Toulza, La cathédrale Saint-Alain de Lavaur, in: Congrès archéologique de France. 140e session, Albigeois, 1982, Paris, Société Française d'Archéologie, 1985, 462 s., s. 325-344 Cathédrale Saint-Alain de Lavaur, par Guy Ahlsell de Toulza, disponible au syndicat d'initiative. Th. Bessery, Matériaux pour l'histoire de Lavaur depuis les origines de la ville jusqu'aux guerres religieuses du XVIe siècle, ISBN 2-7428-0106-5 Anacharsis Combes, Castres et ses environs, ISBN 2-7428-0108-1 Les noms de famille du Tarn, ISBN 2-35077-017-6 Maurice Bastié, Département du Tarn, ISBN 2-87760-816-6 A. Tranier, Dictionnaire historique et géographique du département du Tarn, 2002, reedice vydání z roku 1852 Marcel Durliat, La table d'autel de Lavaur, in: Haut-Languedoc roman, Zodiaque (collection la nuit des temps), La Pierre-qui-Vire, 1978 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Benoît de Castres na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Alain de Lavaur na Wikimedia Commons