Katedrála Notre-Dame (Rodez)

Katedrála Panny Marie v Rodezu (francouzsky Cathédrale Notre-Dame de Rodez) je monumentální gotická katedrála stojící v historickém městě Rodez v departementu Aveyron v regionu Okcitánie. Katedrála je hlavním mateřským kostelem a biskupským sídlem rodezsko-vabreské diecéze. Přestože samotná výstavba a kamenické práce probíhaly s dlouhými přestávkami od roku 1277 až do samého sklonku 16. století, chrám se v rámci celé Francie pyšní mimořádnou slohovou čistotou a vzácnou estetickou jednotou interiéru i vnějšího pláště. Tento vizuální úspěch pramení z toho, že celkové architektonické a prostorové řešení budovy bylo pevně stanoveno hned na počátku zakládací fáze. Celý tento výjimečný sakrální komplex požívá nejvyššího stupně státní ochrany a již od roku 1862 je zapsán na seznamu francouzských národních kulturních památek (Monument historique). Dějiny a architektonická kompozice chrámu Základní inženýrský a architektonický koncept chrámu odborníci připisují významnému středověkému staviteli Jeanu Deschampsovi. Deschamps se zapsal do dějin architektury jako klíčový inovátor, který v jihofrancouzském prostředí poprvé systematicky a úspěšně uplatnil principy rozvinuté severofrancouzské gotiky z Île-de-France. Půdorys, konstrukce pilířů i vznosná vertikální linie lodi vykazují hluboké strukturální shody a přímé analogie s dalšími velkolepými francouzskými chrámy, jejichž stavbu Deschamps osobně řídil a projektoval: s katedrálou v Clermont-Ferrandu, jejíž stavební huť mistr vedl v letech 1248 až 1265; s katedrálou v Narbonne, kde byl Deschamps v roce 1286 jmenován hlavním stavitelem a šéfarchitektem (magister principalis operis ecclesiæ) a se souběžně budovanou katedrálou v Limoges. Pevnostní charakter západního průčelí a renesanční štít Strohá, nesmírně drsná a uzavřená tvář západního průčelí jasně ukazuje na původní obrannou funkci chrámu. Tato západní strana zcela postrádá klasická gotická dělená okna. Je lemována dvěma masivními věžemi, které byly ve středověku přímo začleněny do prstence městských kamenných hradeb a sloužily jako předsunuté pevnostní bašty. Jedinou architektonickou anomálií, která záměrně narušuje jinak přísný a geometricky přesný styl pozdně gotického celku, je velkolepý dekorativní štít. Tento výrazný prvek s bohatou sochařskou výzdobou byl nad vrchol západní fasády dodatečně vyzděn v polovině 16. století a vnáší do gotického zdiva první zářivé záblesky nastupující italské renesanční estetiky. Historie Christianizace země Rutenů a merovejský dóm (3.–6. století) Podle starobylé církevní tradice, která ve středověku často sloužila jako právní podklad k prokázání historické priority jednoho biskupského stolce vůči druhému, byla oblast Rodezu a celé země Rutenů christianizována na sklonku 3. století misijním působením svatého Marciála. Skutečným zakladatelem organizované církevní správy se však v polovině 5. století stal až svatý Amandus (Amans), uctívaný jako vůbec první sídelní biskup v Rodezu. Zdejší biskupský sakrální okrsek je v písemných pramenech poprvé přesně zmíněn v roce 485. Clermontský biskup, spisovatel a pozdně římský diplomat Sidonius Apollinaris tehdy odeslal dopis rodezskému velmoži Elaphiovi, v němž podrobně popisuje slavnostní posvěcení nového baptisteria. Tento dopis výslovně zmiňuje zcela novou kamennou svatyni, která představovala historicky první samostatnou rodezskou katedrálu. Tento raně křesťanský chrám stál v bezprostřední blízkosti nynější stavby, nacházel se však zcela vně masivního opevnění z období pozdního římského císařství. Do bezpečné zóny vnitřního městského hradbového prstence se katedrální komplex dostal až při radikální přestavbě města v průběhu 12. století. Tato původní merovejská bazilika byla rozsáhle architektonicky upravena, zpevněna a bohatě vyzdobena za episkopátu svatého Dalmatia (Dalmas). Ten však dóm při svém skonu v roce 581 zanechal v nedokončeném stavu. Legendární dějepisec, biskup Řehoř z Tours, v této souvislosti zaznamenal, že energický biskup Dalmatius strávil celý svůj dlouhý episkopát tím, že svou katedrálu střídavě „neustále stavěl, bořil, demoloval a znovu budoval“, jen aby ji učinil ještě vznosnější a umělecky dokonalejší. Saracenský vpád a románská bazilika Panny Marie (8.–12. století) V roce 725 postihla rozkvétající církevní centrum katastrofa. Do kraje vtrhly maurské hordy, které město bleskově ovládly a merovejskou katedrálu zcela vyplenily a zdevastovaly. Katedrála musela být z trosek znovuvybudována na samém sklonku 9. či na úplném počátku 10. století. Právě z této epochy pocházejí listinné prameny, v nichž je chrám poprvé oficiálně zmíněn pod mariánským zasvěcením Panně Marii. Přesný latinský úřední akt z srpna roku 907 dóm dokumentuje takto: „Sacro sanctæ basilicæ Sanctæ Mariæ, matris Domini Jhesu Christi vel ceterorum sanctorum qui ibidem conditæ sunt, qui est ipsa ecclesia fundata in honore Sanctæ Mariæ, quæ constructa in Rutenis civitate…“ („Svaté nejsvětější bazilice svaté Marie, matky Pána Ježíše Krista, i ostatních svatých, jejichž ostatky jsou tam uloženy, kterážto církev jest založena ke cti svaté Marie a vybudována v městě Rutenů…“) Že dóm prošel v průběhu 12. století další rozsáhlou celkovou přestavbou v čistém románském slohu, vědecky dokázal rok 1884. Dělníci tehdy při hloubení nynějších gotických základů obnažili soubor vzácných románských sloupových hlavic, které památkáři bezpečně uložili a vystavili v expozicích rodezského muzea Musée Fenaille. Katastrofální zřícení věže (1276) a antická menza biskupa Deusdedita Z této bohaté románské epochy se však do dnešních dnů dochovalo naprosto minimální množství nadzemních prvků. Hlavním spouštěčem zániku románské struktury se stal tragický rok 1276, kdy v kněžišti došlo k náhlému zřícení a celkovému statickému kolapsu mohutné románské zvonice. Padající pískovcové zdivo s drtivou silou prorazilo klenby a zcela zdemolovalo podélnou loď, což církevní správu donutilo k okamžitému rozhodnutí o kompletní gotické novostavbě. Její realizace se následně protáhla na více než tři století. Nejvzácnějším klenotem, který toto zřícení z roku 1276 jako zázrakem přečkal bez úhony, je starobylá mramorová oltářní menza zasvěcená Panně Marii, která původně tvořila srdce hlavního románského oltáře. Tento drahocenný monument je v současnosti osazen na severní obvodové stěně osové (apsidální) kaple chrámu. Na čelní hraně této desky se nachází hluboko vytesaný nápis: „HANC ARAM DEUSDEDIT EPISCOPUS INDIGNUS FIERI JUSSIT“ („Tento oltář přikázal zhotovit nehodný biskup Deusdedit“) Tento prvek byl zhotoven předními jihofrancouzskými mramoráři na přímou objednávku sídelního biskupa Deusdedita II. (Dieudonného), jehož působení v úřadu historici datují přibližně do let 961 až 995. Monumentální mramorová deska ve středověku spočívala na souboru osmi osmibokých mramorových sloupků, které byly rovněž úspěšně vykopány ze suti a dnes jsou vystaveny v sálech muzea Fenaille. Výstavba vrcholně gotické novostavby (1276–1330) Raymond z Calmontu a financování stavební huti z anátů K osudovému zřícení staré románské zvonice došlo v noci z 16. na 17. února 1276. Klíčovou historickou osobností pro okamžitou materiální i finanční obnovu chrámu se stal nově zvolený, nesmírně činorodý rodezský biskup Raymond de Calmont. Právě on dne 25. května 1277 slavnostně položil základní kámen k nynější velkolepé gotické novostavbě. Celá stavba postupovala tradičním způsobem od východu k západu (od kněžiště k lodi), přičemž zbytek zdevastovaného románského dómu byl strháván postupně, jak se plynule rozšiřovalo zdivo gotického chóru. Aby stavební huť dokázala pokrýt astronomické stavební náklady, vypracoval biskup Raymond de Calmont propracovaný systém dlouhodobého financování. Hned na počátku prací určil ve prospěch huti veškeré výnosy z takzvaných anátů – tedy první roční příjmy z uprázdněných církevních farních beneficií spadajících pod jeho biskupský úřad. V roce 1281 navíc stavební radě přidělil pevnou rentu 50 ruthénských liber, strhávaných z přímých výnosů bohatého převorství svatého Jiří v Camboulasu. Zásadní diplomatický průlom přinesl rok 1286, kdy biskup u papežské kurie úspěšně vyjednal exkluzivní právo vydávat speciální odpustkové buly podepsané samotným papežem Mikulášem IV. Ve své osobní závěti, sepsané dne 26. ledna 1298, navíc biskup odkázal sumu 10 000 ruthénských denárů přímo do pokladny katedrální kapituly; tyto prostředky byly striktně účelově vázány na odlití nového velkého zvonu (bourdonu) a na vyzdění dvou soukromých kaplí. Finanční stabilitu staveniště definitivně stvrdil papež Mikuláš IV., který dekretem ze 6. září 1290 trvale postoupil rodezské kapitule veškeré příjmy z dočasně neobsazených obročí v regionu, určené výhradně pro dělníky na stavbě chrámu. První architekt Mistr Štěpán a stavební účty (1287–1294) Díky dochovaným účetním knihám katedrální kapituly (livres de compte de la fabrique) pro účetní období let 1287–1288 a 1293–1294 mohou dnes historici s absolutní přesností mapovat personální složení stavebního cechu. Tyto archivní protokoly výslovně zmiňují jméno hlavního stavitele – byl jím Mistr Štěpán (Maître Étienne) – a jeho nejbližšího tesařského políra Ponseta. Účty uvádějí, že Mistr Štěpán na rodezském staveništi nepřetržitě působil již přes tři roky a jeho plat byl na tehdejší poměry neobvykle vysoký. Mistr Štěpán je všeobecně uznáván za vůbec prvního hlavního architekta a tvůrce gotické katedrály v Rodezu, který položil základy celé vnitřní i vnější architektury chrámu. Chronologie věnce jedenácti polygonálních kaplí chóru (1291–1330) Z hlediska stavebního postupu byl jako první vyzděn velkolepý polygonální závěr s obvodovým věncem gotických paprskových kaplí. Chronologie jejich výstavby a soukromých šlechtických donací postupovala následovně. Roku 1291 (jižní trakt) je v listinách poprvé zmíněna první hotová kaple – jedná se v pořadí o druhou kapli na jižní straně, zasvěcenou svatému Petrovi, pro jejíž oltář kanovník Brenguier d'Arpajon velkoryse založil kaplanství a v níž byl v roce 1299 následně pohřben. V roce 1301 (osová apsida) byl přímo v ústřední osové kapli s nejvyšší biskupskou pompou pohřben samotný biskup Gaston de Corn. Roku 1316 (severní trakt) kanovník Aldebert de Pierrefort slavnostně založil a financoval vyzdění první kaple na severní straně lodi. Roku 1317 (severní trakt) je v oficiální závěti biskupa Pierra de Plantecassanhe výslovně zmiňována druhá severní kaple chrámu. Kompletní věnec složený z pěti ústředních paprskových kaplí gotického závěru byl stavebně dokončen v průběhu roku 1320, a to i navzdory dramatickému rozpočtovému propadu a církevní krizové situaci, která v Rodezu nastala po nuceném odtržení části území a zřízení nového konkurenčního biskupství ve Vabresu. Kompletní rozsáhlý soubor jedenácti polygonálních kaplí obíhajících celý hlavní chór byl stavební hutí definitivně dokončen a zaklenut kolem roku 1330. Z hlediska komparativní historie umění vykazuje Štěpánovo rodezské dílo mimořádně propracované tvarové analogie s předními francouzskými chrámy. Vnitřní profilace a řešení okenních kružeb plně rozvíjejí čistý francouzský paprskový styl. Pojetí figurálních klenebních svorníků v lodi vykazuje absolutní shodu a stylovou příbuznost s klenbami metropolitní katedrály svatého Štěpána v Toulouse a chrámu Saint-Nazaire v Carcassonne. Hluboké lomené vstupní arkády a profilace ostění jednotlivých paprskových kaplí přesně kopírují kresbu severní kaplové fronty ze slavné monumentální katedrály Saint-Just-et-Saint-Pasteur v Narbonne. Celkový architektonický půdorys a velkolepá převýšená linie trojlodí se v úplnosti řadí k takzvané jižní gotické škole. Tu v jihofrancouzském prostředí kodifikoval a materiálně zhmotnil Jean Deschamps při stavbě katedrály v Clermont-Ferrandu v letech 1248 až 1265. Přestože se však dóm v Rodezu Deschampsovým clermontským plánům tvarově velmi podobá, v rodezských vatikánských ani zádušních análech se doposud nepodařilo najít jediný přímý písemný dokument či kontrakt, který by tohoto legendárního mistra s budováním rodezské stavební huti osobně propojoval. Odborníci proto uvažují spíše o Štěpánově přímém pokračování či o detailním převzetí Deschampsových plánů z Île-de-France. Morová stagnace, stoletá válka a redefinice stavebních plánů (1319–1416) Nástup 14. století přinesl huti drastické ochromení. Katastrofální dopady propuklé stoleté války, doprovázené opakovanými vlnami epidemií – a zejména apokalyptická Černá smrt roku 1348 – spolu s vleklými vnitřními právními spory uvnitř diecéze vyvolaly dlouhé přerušení a stagnaci celého staveniště. Už vizionářský biskup Pierre de Castelnau (v úřadu 1319–1334) rozesílal po celém francouzském království speciální odpustkové buly, jimiž se snažil s papežskou autoritou zajistit finanční prostředky pro pokračování huti. V roce 1325, bezprostředně po svém návratu z avignonského exilu, vydal naléhavý pastýřský list a výzvu ke všem věřícím celého kraje. Otevřeně v ní varoval, že obvodové zdivo staré románské katedrály je ve staticky nebezpečném stavu a hrozí zřícením, zatímco ambiciózní gotický plán nového chrámu svými vysokými náklady přesahuje reálné finanční možnosti katedrální kapituly. V identickém duchu a v hluboké finanční tísni pokračovali i jeho nástupci v úřadu, biskupové Gilbert de Cantobre (1339–1349), Raimond d'Aigrefeuilhe (1349–1361) a Bertrand de Raffin (1379–1385). Posledně jmenovaný biskup Bertrand de Raffin v dochovaných diecézních análech konstatuje, že zádušní pokladna huti je zcela vyčerpaná a výstavba podélného trojlodí postupuje kupředu jen velmi pomalým tempem. Architektura vysokého chóru, svazkové pilíře a Bisquetovo období Navzdory těmto vleklým krizím se kamenickým cechům podařilo vyzdít převýšený vysoký chór včetně prvních dvou přímých klenebních polí presbytáře. Monumentální čtyřdílná křížová žebrová klenba zde dosahuje úctyhodné světlé výšky 30 metrů nad podlahou a stěna chóru rozvíjí vznosné, klasické trojetážové členění (arkády, triforium, clerestorium). V průběhu této fáze výstavby však huť přistoupila k radikální změně plánu. Architekti uvolnili prostor a pro tato první dvě klenební pole presbytáře namísto původně zamýšlených složitých polygonálních kaplí vyzdili prostorově jednodušší kaple obdélníkového půdorysu. Tento krok výrazně urychlil statické ucelení obou hlavních stěn chóru. V konstrukci mezilodních arkád byl sice vyzkoušen a osazen klasický hladký válcový pilíř, nicméně od tohoto konceptu stavitelé okamžitě upustili a v celém zbytku chrámu jej natrvalo nahradili vznosnými, bohatě profilovanými svazkovými pilíři, které tvoří hlavní estetickou dominantu rodezského interiéru. Postup dostavby těchto obdélných bočních kaplí dnes bezpečně dokládají dochované nápisy na náhrobcích: druhá kaple na severní straně byla stavebně dokončena před rokem 1338, což dokládá vtesaný epitaf Hectora de Torrène; první kaple na téže severní straně byla zaklenuta před rokem 1359, kdy do ní byla uložena monumentální náhrobní tumba Gaillarda de Cardaillac. Na jižní straně lodi se stavba druhé obdélné kaple teprve projektovala v roce 1354, jak dokládají zádušní doložky v poslední vůli Bérangera de Barrière. V celém tomto morovém a válečném období let 1338 až 1360 stál v čele staveniště jako hlavní šéfarchitekt a cechovní mistr věhlasný stavitel Guillaume Bisquet. Předsunutá věž a tesařská katastrofa z roku 1510 V dlouhém časovém rozmezí let 1366 až 1386 byla zahájena monumentální výstavba zcela samostatné, od vlastního tělesa chrámu izolované vnější předsunuté věže, situované u severovýchodního nároží katedrály. Tato strategická poloha věže byla zvolena z fortifikačních důvodů, neboť masivní věžní zdivo tvořilo předsunutou baštu městského opevnění. Tento kamenný kolos byl v nejvyšším patře v roce 1386 tesařsky osazen a korunován obří, prořezávanou jehlancovou dřevěnou flèche (špicí věže), která byla kompletně pobita a oplechována masivním listovým olovem. Právě na stavbu této flèche uzavřela kapitula v roce 1386 nákladný tesařský kontrakt s vyhledávanými tesařskými mistry Guillaumem Caldacostem a Pierrem de Coffinyères. Celá tato monumentální olověná špice však byla v pozdějších staletích fatálně ztracena – dne 28. dubna 1510 ji do základů strávil a roztavil ničivý požár od blesku; do dnešních dnů se tak v základech nynější velké věže z této původní středověké stavby čtrnáctého století dochovala pouze dvě nejnižší masivní kamenná patra. Severní transeptový portál a Cantobreho funerální malby Podle hloubkových uměleckohistorických analýz slohu a profilace ostění muselo být inženýrské vyzdívání velkolepého severního portálu příčné lodi zahájeno uprostřed 14. století. Toto zjištění spolehlivě vyvrací starší teze, které celou stavbu mylně připisovaly a lenně vázaly až k osobě biskupa Bertranda de Chalençon (v úřadu 1457–1501) – Chalençon nechal portál pouze v závěru dekorovat a jeho osobní štít a biskupský znak svítí vysekaný až na nejvyšším hrotu nad prořezávaným kružbovým vimperkem portálu. Přestože byl celý monumentální sochařský program tympanonu tohoto portálu barbarsky zdevastován a osekán během protináboženského jakobínského teroru za Francouzské revoluce, pod popraskaným povrchem lze dodnes komparativně dešifrovat figurální detaily, které vykazují absolutní autorskou i tvarovou shodu s plastickými reliéfy, které nechal v roce 1340 v ústřední osové kapli vyřezat biskup Gilbert de Cantobre. Ten celou tuto apsidální kapli tehdy proměnil ve své exkluzivní funerální mauzoleum a její stěny nechal pokrýt drahocenným cyklem celoplošných gotických nástěnných maleb (fresek); samotný vrcholný reliéf s motivem Korunování Panny Marie na portálovém tympanonu však byl doplňkově vytesán až v pozdějších renesančních etapách huti. Celá tato dramatická druhá kampaň 14. století byla esteticky uzavřena za episkopátu biskupa Guillauma d'Ortolan (1396–1416). Ten se z důvodu totálního vyčerpání zádušní pokladny po stoleté válce musel inženýrsky vzdát jakýchkoli dalších klenbových prací na hlavní lodi a veškeré zbývající finance alokoval výhradně na drobné umělecko-řemeslné doplňky, intonace oltářů a dekorativní úpravy v parteru hotových paprskových kaplí chórového ochozu. Nástup plaménkové gotiky, bourání paláce a protnutí hradeb (1426–1501) Po vleklé stagnaci na sklonku 14. století byl stavební ruch v plném rozsahu obnoven až kolem poloviny 15. století. Tato velkolepá pozdně gotická kampaň vyrostla pod neúnavnou finanční záštitou dvou významných sídelních ordinářů, biskupa Guillauma de La Tour (1429–1457) a biskupa Bertranda de Chalençon (1457–1501). Ti nejprve kamenicky zcelili klenby vysokého chóru a vzápětí zahájili inženýrskou výstavbu monumentálního transeptu (příčné lodi) a prvních přímých klenebních polí hlavní lodi. Aby zádušní pokladna huti dokázala tyto obří stavební toky ufinancovat, musela kapitula již v roce 1426 schválit drakonické krizové dekrety a právní opatření k radikálnímu navýšení finančních zdrojů farní rady. Okamžitě po definitivním ucelení a ukončení stoleté války odeslal biskup Guillaume de La Tour v červenci roku 1445 emotivní oficiální list voleným městským konzulům, v němž je vyzval k celonárodní mobilizaci sil pro dostavbu chrámu. Aby však huť mohla v podélné ose plynule expandovat s vyzdíváním hlavní lodi směrem k západu, musel biskup přistoupit k radikálnímu strukturálnímu kroku – nechal do základů zdemolovat a strhnout svůj vlastní starý biskupský palác, který fyzicky stál v cestě přesně v prostoru mezi nynější příčnou lodí a městským hradebním pasem. Pro svou osobní potřebu nechal vybudovat zbrusu novou, honosnou biskupskou rezidenci situovanou na bezpečnější severní straně katedrály. Inženýrsky nejnáročnějším oříškem bylo, že huti stálo v cestě starobylé městské opevnění. Pro vztyčení západních klenebních polí museli zedníci doslova protnout a překonat masivní vnější hradební zeď chrámu. Městští konšelé k tomuto radikálnímu narušení obranného prstence vydali oficiální vládní povolení až po dlouhých sporech v roce 1474; doprovodili jej však přísným státoprávním mandátem. Ten striktně nařizoval, že nová západní uliční fasáda katedrály, která se tímto krokem ocitla předsunutá vně původních hradeb, musí být inženýrsky vyzděna jako mimořádně masivní, staticky robustní pevnostní zeď s absolutním minimem okenních a střílnových otvorů, aby v případě nepřátelského obležení spolehlivě suplovala roli strženého hradebního bastionu. Jacques Morel a burgundský vliv plaménkového slohu Vlastní stavba transeptu byla zahájena v roce 1440. Stavitel Conrad Roger v této zakladatelské fázi vyzdil mohutné nosné pilíře severní boční lodi. V roce 1448 byly stavební radou schváleny nové architektonické plány pro reprezentativní jižní průčelí; kompletní nejvyšší patra clerestoria a obě prolamované kružbové okenní růžice byly dokončeny v průběhu druhé poloviny 15. století. Pro umělecko-řemeslné vyhotovení takto náročných sochařských partií byli najímáni nejvýznamnější evropští umělci té doby, mezi nimiž zaujímal dominantní postavení slavný mistr Jacques Morel. Morel byl předním reprezentantem věhlasné burgundské sochařské školy (vycházející z odkazu Clause Slutera); právě jeho příchod do Rodezu plně vysvětluje stylový zrod a přinesení nového pozdně středověkého stylu, který věda v Rodezu kvalifikuje jako čistou plaménkovou gotiku. Tento vynikající lyonský šéfarchitekt a sochař podepsal v předvečer vánočních svátků roku 1444 oficiální finanční potvrzení na sumu 32 zlatých florinů, které mu přes vatikánské bankovní domy vyplatil avignonský notář Jean Riperie; tyto prostředky byly s nejvyšší pravděpodobností určeny jako záloha na vysekání monumentálního tympanonu pro severní portál příčné lodi. Dne 25. října 1448 byl pak biskupem oficiálně smluvně najat na nejnáročnější úkol – na celkovou opravu, sochařskou práci a finální dokončení portálu v jižním rameni příčné lodi. Triumfální portál se 108 sochami a nález v základech kaple Dochované stavební zadání odhaluje, že kamenné základy jižního portálu byly v momentě Morelova příchodu již nahrubo rozvrženy a osekány. Umělec do ostění portálu naprojektoval monumentální nebeský dvůr čítající přesně 108 samostatných figurálních plastik a soch. Smlouva stanovovala, že veškeré práce musí být provedeny v pevném osmiletém limitu. Vzhledem k velkému Morelovu vytížení na jiných evropských knížecích dvorech však smlouva netradičně uváděla, že mistr byl povinen na rodezském staveništi osobně pracovat pouhé čtyři měsíce v roce. Zbývající měsíce roku huť v Rodezu přesně řídili jeho vycvičení burgundští políři. Když v září roku 1456 Jacques Morel termín nedodržel a dílo zanechal nedokončené, biskup i kanovníci kapituly smlouvu s lyonským mistrem jednostranně zrušili a na staveniště okamžitě najali spolehlivého mistra kameníka Thibauta Soniera. Dochované účty z let 1459–1460 potvrzují, že Sonier na jižním portálu vytrvale pracoval a v oficiálních latinských dokumentech huti je titulován jako hlavní mistr portálu. V jeho sochařském týmu působili dva vyhledávaní mistři – Pierre Viguier, který se později osamostatnil a vedl vlastní huť, a Guillaume Desfosses. Celý tento pozdně gotický sochařský soubor byl však pro dějiny umění drasticky poškozen v roce 1794, když během protináboženského revolučního teroru a obrazoborectví jakobíni sekerami a dláty všech 108 soch surově osekali a zničili. K významnému archeologickému objevu došlo v letech 1986 a 2006. Archeologové tehdy při průzkumech podlahy podélného korpusu objevili hlubokou stavební jámu v prostoru jedné boční kaple, která byla v průběhu puristických úprav v roce 1820 zasypána sutí. Tato jáma sloužila v roce 1794 jako tajný úkryt, kam věrní farníci střepy soch schovali před zraky jakobínů. Z tohoto úkrytu bylo vykopáno více než 1500 cenných polychromovaných fragmentů původních Morelových a Sonierových soch z 15. století, které jsou v současnosti předmětem intenzivního mezinárodního restaurátorského zkoumání. Paralelně s výstavbou plaménkového transeptu probíhaly ve stejném období intenzivní stavební práce na definitivním strukturálním ucelení hlavního presbytáře. Dne 31. prosince 1449 podepsal sídelní biskup Guillaume de La Tour závaznou stavební smlouvu s vyhlášenými pyrenejskými kameníky z Villecomtalu – Raymondem Dolhasem (v cechovních análech zvaným Castelvert) a jeho synem Guiralem (Gérardem) Dolhasem. Tento kontrakt, určený pro vyzdění gotické klenby nad posledním (v pořadí třetím) klenebním polem chóru, striktně stanovoval, že nová realizace musí s absolutní geometrickou přesností respektovat a navázat na stávající tvarosloví mezilodních pilířů, gotického triforia, vysokých oken clerestoria i vnějších opěrných oblouků z Deschampsovy zakladatelské éry. Kolem roku 1450 byl rodinný klan Dolhasů na stavbě vystřídán novým hlavním architektem, Mistrem Richardem. Dne 17. března 1462 podepsali zástupci biskupa a kapituly další významný kontrakt na vyzdění dvou ústředních nosných pilířů a klenby nad prvním klenebním polem presbytáře. Tato prestižní zakázka byla za sumu 3020 zlatých écu svěřena bratřím Vincentu a Jeanu Sermatiovým, špičkovým kameníkům původem z auvergneského Saint-Flouru usazeným v blízkém Mur-de-Barrez. Tento kontrakt představuje jeden z finančně nejnákladnějších právních dokumentů v dějinách aveyronského stavitelství. Tato smlouva v archivech odhaluje vzácný historický a metodologický prvek – výslovně zmiňuje takzvaný „pertrach“ (poutra), tedy celkový stavební plán budoucí gotické katedrály. Tento drahocenný pergamenový svitek stavební rada opatrovala ve svých kapitulních truhlách a předkládala jej každému novému staviteli, který na stavbu nastoupil, aby byla garantována slohová čistota, osová kontinuita a vizuální soudržnost celého původního Deschampsova projektu. Protože se smluvní cena z roku 1462 zdála katedrální kapitule po sečtení všech nákladů neúnosná, intervenovala přímo u francouzského královského dvora. Dne 3. června 1467 úspěšně obdržela od krále speciální listinu, jíž panovník smluvní částku právně zredukoval. Bratři Sermatiové se tak nakonec museli smířit s pouhou polovinou původní sumy, tedy s 1500 zlatými écu. Z důvodu neustálých finančních i uměleckých sporů s externími cechy uzavřela kapitula v roce 1465 novou smlouvu na tesařské a kamenické práce s André Amalricem. Ani s jeho prací však kanovníci nebyli spokojeni, pročež stavební rada přistoupila k radikálnímu organizačnímu kroku – zrušila systém zadávání zakázek externím dodavatelům na klíč a kompletní stavební huť natrvalo převedla pod svou vlastní, přímou správu. Jako vůbec první takto kapitulou jmenovaný a přímo placený interní hlavní architekt nastoupil kolem roku 1500 mistr Bernard Anthony. Osazování barevných vitráží do vysokých oken clerestoria nad chórem bylo zahájeno v průběhu 60. let 14. století. Kompletní stavební, zednické i sklářské scelení celého monumentálního chóru bylo dokončeno kolem roku 1470, těsně před započetím náročných prací na vztyčení velké křížové klenby nad křížením lodí. V průběhu 60. let 15. století pokročily stavební práce na jižním průčelí transeptu do té fáze, že církevní správa mohla začít plně liturgicky využívat hotové postranní kaple. Východní postranní kaple byla formálně postoupena zámožnému rodezskému mecenáši a obchodníkovi Georgesi Vigourouxovi, který z ní nechal vybudovat své rodinné mauzoleum a v roce 1480 v ní byl pohřben. Západní postranní kaple dokončená v roce 1454 díky velké nadaci generálního arciděkana, byla exkluzivně dedikována samotnému biskupovi Guillaumovi de La Tour, který v ní nalezl místo svého věčného odpočinku. Zakládání a vztyčování obvodových stěn hlavní lodi bylo po vyklizení starého biskupského paláce oficiálně zahájeno kolem roku 1450. Dne 1. srpna 1465 podepsala kapitula pevný rozpočtový kontrakt s rodezským kameníkem Amalricem Andrém na výkopové práce a statické zajištění základů. Kapitula následně slavnostně pozvala sbor volených městských konšelů, aby společně vsadili do země základní kámen pro další nosný pilíř trojlodí. V roce 1470 pak obchodník Georges Vigouroux soukromě najal a financoval špičkového zedníka Conrada Rogera, který pro něj samostatně vyzdil a zaklenul kompletní páté klenební pole severní boční lodi. Tento krok výrazně odlehčil přetížené stavební pokladně. V roce 1471 bylo úspěšně dokončeno vyzdívání a zaklenutí kaple na jižní straně tohoto pátého pole. V dlouhém a materiálově tísnivém rozmezí let 1470 až 1490 však stavební práce postupovaly kupředu jen velmi pomalým tempem. Dělníci v této fázi vyzdili nejvyšší obvodové zdi dvou klenebních polí bezprostředně přiléhajících k transeptu a soustředili se na nesmírně složité zakládání čtyř nejzápadnějších polí trojlodí. Tyto práce se totiž odehrávaly přesně v místech hlubokých vnějších městských příkopů, tesařských valů a stržených městských hradeb, což si od cechů vyžádalo finančně nákladné zemní a výkopové práce včetně statického pilotování podloží v místech bývalých příkopů. Přesná horizontální úroveň stavebního postupu a výšky zdiva, jaké se huti podařilo dosáhnout do momentu náhlého úmrtí biskupa Bertranda de Chalençon v roce 1501, je v exteriéru dodnes s absolutní přesností viditelná. Přesně ve výšce pěti metrů nad úrovní terénu jsou na západní pevnostní fasádě hluboko vytesány sousedící znaky – znak farní kapituly a biskupský znak Bertranda de Chalençon. Archivní protokoly a stavební účty datované k roku 1494 již v čele huti uvádějí stavitele Guillauma Salvanha. Tento mistr, který do dějin umění vstoupil jako tvůrce rodezské zvonice, v této přelomové epoše na prahu renesance převzal vedení huti a jako hlavní architekt řídil kompletní dostavbu rodezského dómu. Pozdně gotický rozkvět a renesanční impuls Na prahu 16. století dodali novou stavební i uměleckou dynamiku stagnující dostavbě chrámu dva sídelní biskupové – François d'Estaing (František z Estaingu) a jeho vlivný nástupce, kardinál Georges d'Armagnac. Na úplném počátku této závěrečné fáze, v roce 1503, podepsala farní kapitula roční kontrakt s tehdejším hlavním stavitelem Bernardem Anthonym, který úspěšně vedl vyzdívání nejvyšších obvodových zdí clerestoria nad hlavní lodí. K zásadnímu zvratu na staveništi došlo 28. dubna 1510, kdy samostatně stojící předsunutou zvonici zasáhl blesk. Požár zničil tesařskou špici (flèche) a kompletně roztavil její olověný plášť. Biskup François d'Estaing na tuto katastrofu okamžitě zareagoval: osobně převzal veškeré financování a do funkce hlavního architekta huti jmenoval kameníka Antoina Salvanha (1476–1554), syna předchozího mistra Guillauma Salvanha. Antoine Salvanh vypracoval projekt na celkovou rekonstrukci a vyzdění věžního masivu do té podoby, v jaké se nad městem tyčí dnes. Tato monumentální stavební kampaň probíhala pod jeho vedením v letech 1513 až 1526 a na stavbě nepřetržitě pracovalo více než sto kameníků a sochařů. V průběhu roku 1526 biskup d'Estaing slavnostně oslavil dokončení tohoto věžního kolosu. U příležitosti tohoto úspěchu osobně celebroval velkolepý církevní akt a znovu vysvětil hlavní oltář v presbytáři, který nechal pro tuto příležitost nově obepnout a vyzdobit souborem monumentálních mosazných sloupů. Tento vzácný renesanční odlitek však byl kompletně roztaven na zbraně radikálními jakobíny v roce 1793. Se svou výškou 87 metrů představuje tato bohatě prolamovaná kamenná zvonice ojedinělou architektonickou památku. V dějinách stavitelství drží dodnes titul vůbec nejvyšší gotické věže bez hrotité špice v celé Francii. Věž je v nejvyšším patře zakončena těmito architektonickými a sochařskými prvky: lehkou, prolamovanou a vzdušnou kamennou lucernou; monumentální vrcholovou sochou Panny Marie, která drží stráž nad městem; čtyřmi doprovodnými, v rozích klečícími plastikami andělů s kadidelnicemi. Celá tato věžní architektura vykazuje mimořádné ornamentální bohatství vrcholné plaménkové gotiky. Tento vznosný sochařský styl se v interiéru i exteriéru chrámu dokonale prolíná s bohatě zdobeným ostěním obou transeptových portálů a s drahocenným vnitřním mobiliářem presbytáře, jemuž dominuje dochovaný renesanční letner a rozsáhlé soubory vyřezávaných dřevěných kanovnických stall z 15. století. Na počátku 16. století se vedení stavební huti definitivně chopil mistr Antoine Salvanh, který v řízení stavebních prací nahradil Bernarda Anthonyho. Salvanh výrazně redefinoval dosavadní architektonický rozvrh podélného trojlodí – do nejvyšších částí hlavní lodi vnesl dynamické tvarosloví severofrancouzské plaménkové gotiky, které zcela nahradilo původně zamýšlený konzervativní jihofrancouzský paprskový styl. Stavitel přitom s nejvyšší úctou respektoval Deschampsovy původní vnější rozměry a celkový půdorysný rozvrh chrámu. Antoine Salvanh osobně vyprojektoval a vyřezal velkolepý kružbový rám pro obří západní rozetu, přičemž jako přímý inspirační zdroj pro toto monumentální západní průčelí mistrovi posloužily nejmodernější pozdně gotické stavby severní Francie, zejména pak bohatě zdobená fasáda katedrály v Rouenu. Postup prací na lodním korpusu v této epoše nabral mimořádné, dvacet let trvající tempo. V letech 1520–1524 byla pod Salvanhovým vedením kompletně vyzděna a zaklenuta souvislá fronta obvodových bočních kaplí lemujících první klenební pole hlavní lodi. V roce 1534 podepsala farní kapitula rozsáhlý tesařský kontrakt na kompletní generální pokládku břidlicového a olověného střešního pláště nad těmito novými bočními kaplemi. V roce 1538 stavební rada uzavřela nákladný kontrakt s mistrem Pierrem Planhardem na kompletní tesařské zastřešení a krovy nad nově dokončenými úseky hlavní lodi. Tento rychlý postup tesařů okamžitě umožnil zednickým cechům postavit lešení v interiéru a bezpečně vyzdít monumentální velké křížové klenby nad prvními čtyřmi poli hlavní lodi. Přesné datum završení této rozsáhlé kampaně je dodnes s absolutní přesností čitelné v interiéru chrámu – přímo na spodním líci klenebního oblouku (intradosu) čtvrté velké křížové klenby se nachází vytesaný letopočet 1542, doprovázený osobním štítem a biskupským erbem kardinála Georgese d'Armagnac. Tímto aktem byla v roce 1542 celá stavba po neuvěřitelných 265 letech nepřetržitého úsilí v úplnosti dokončena. Ačkoli byla gotická hmota chrámu v roce 1542 konstrukčně ucelena, západní strohé pevnostní průčelí, nahrazující roli městských hradeb, působilo na tehdejší renesanční humanisty příliš ponurým dojmem. K převratnému estetickému průlomu došlo v roce 1554, kdy byl vrchol gotické západní fasády osazen monumentální klasicistní architektonickou nástavbou – miniaturním průčelím antického chrámu vyvedeným v přísném renesančním „římském“ slohu. Tento renesanční štít vyprojektoval slavný rodezský humanista, teoretik architektury a kanovník Guillaume Philandrier (blízký osobní přítel a chráněnec kardinála d'Armagnaca, který v kapitule zasedal od roku 1554 a proslavil se překlady antického Vitruvia). Vlastní, stavebně nesmírně náročné vyzdění tohoto těžkého mramorového a pískovcového antického chrámu na hrotu gotické zdi zrealizoval nový diecézní architekt Jean Salvanh, syn Antoina Salvanha, který v huti plynule pokračoval v nepřerušené rodinné linii Salvanhů. V úzkém časovém rozmezí let 1562 až 1580 – za episkopátu biskupa Jacquese de Corneillan – Jean Salvanh dokončil sochařské práce na vnějším plášti, kde vyzdil gotické fiály a prořezávané pinakly, které tento renesanční Philandrierův frontispis po stranách symetricky lemují, staticky drží a opticky propojují s gotickou texturou budovy. Jean Salvanh se v této závěrečné fázi před vypuknutím náboženských válek rovněž pokusil o zednické vztyčení a dostavbu nejvyššího patra jižní průčelní věže; z důvodu úplného vyčerpání finančních fondů a postupu hugenotských vojsk v Aveyronu však tento věžní masiv musel být stavební hutí narychlo opuštěn a jižní věž tak zůstala dodnes v nedokončeném stavu. Novodobé úpravy, revoluční devastace a památková obnova (17.–20. století) V průběhu 17. a 18. století se činnost katedrální stavební huti zaměřila na rozsáhlé údržbové a konzervační práce. Stavební účty z tohoto období dokládají neustálé potíže s průsaky dešťové vody, které skrze terasové střechy bočních kaplí poškozovaly pískovcové zdivo. V letech 1608 až 1611 tesařské cechy od základu zrekonstruovaly krovové konstrukce a položily novou střešní krytinu nad celým vysokým chórem i hlavní lodí. V letech 1626 a 1628 na tuto kampaň navázalo kompletní přetesaření a zakrytí jižního a severního ramene příčné lodi (transeptu). K rozsáhlé vnitřní úpravě a sanaci došlo v roce 1687, kdy bylo staré opotřebované dláždění chrámu kompletně vytrháno a nahrazeno leštěnými kamennými dlaždicemi. Jakobínský teror, kult Rozumu a Delambreovo měření (1793–1795) Vypuknutí Velké francouzské revoluce přineslo svatyni velkou zkázu způsobenou radikálním protináboženským vandalismem. V září roku 1793 revolucionáři vytrhali a zničili cenné renesanční mosazné mříže a sloupy v presbytáři, přičemž poničili také monumentální náhrobní tumbu zakladatele gotické novostavby, biskupa Raymonda de Calmont. Na samém počátku roku 1794 vypracoval revoluční výbor plán na úplnou demolici a odstřel monumentální 87 metrů vysoké Estaingovy věže. Před destrukcí ji však zachránil politický manévr: radikální jakobíni z „Lidové společnosti v Rodezu“ (Société populaire de Rodez) prosadili odložení demolice tím, že navrhli věž využít pro revoluční propagandu. Navrhli shodit z balustrád sochy čtyř evangelistů a nahradit je sochami revolučních mučedníků (Lepeletiera, Marata, Bailleho a Chaliera), přičemž vrcholovou sochu Panny Marie na prolamované lucerně měla nahradit socha Svobody. Přestože k tomuto osazení nakonec nedošlo, sochařská výzdoba obou transeptových portálů i interiérové oltářní retábly byly revolucionáři zničeny. Během těchto pohnutých let se však katedrální věž zapsala do celosvětových dějin vědy. Francouzští astronomové a matematici Jean-Baptiste Delambre a Pierre Méchain využili vrchol rodezské věže jako klíčový pevný bod a trigonometrický bod pro své měření pařížského poledníku. To následně posloužilo jako základ pro přesné stanovení metrické soustavy a definici délky jednoho metru. Poté, co byl chrám znesvěcen jako revoluční Chrám Rozumu a sloužil jako kasárna pro dobrovolnický prapor z Charente, byl dne 12. června 1795 církvi formálně vrácen jako ústavní katolický kostel. Mezitím však byl dóm zbaven svého cenného vybavení – dne 2. února 1795 byl kompletní katedrální zlatý i stříbrný poklad zkonfiskován a odeslán k roztavení do pařížské mincovny. Puristické úpravy 19. století a Boissonnadeova obnova (1821–1883) Napoleonův konkordát z roku 1801 sice budovu oficiálně vrátil katolické církvi, nicméně Rodez se stal sídlem obnoveného biskupství až po dlouhých průtazích v roce 1823. Nové úpravy interiéru circlesní správou v průběhu 19. století však paradoxně znamenaly další zásahy do historické podoby chrámu, kdy bylo odstraněno gotické a renesanční vybavení, které předtím revoluční vandalismus ušetřil. Hlavním architektem těchto proměn se stal Étienne-Joseph Boissonnade, jmenovaný v roce 1821 nejvyšším departementálním a v roce 1823 oficiálním diecézním architektem. Boissonnade vtiskl interiéru chrámu jeho nynější historizující, vnitřně sjednocenou tvář a okamžitě zahájil záchranné i puristické práce. Provedl celkovou statickou sanaci krovů, spárování vnějších stěn a plošné tmelení popraskaných pískovcových kvádrů. Nechal vyvlastnit a zdemolovat věnec obytných středověkých domků a tesařských dílen, které byly po staletí přisazeny přímo k obvodovému zdivu gotického závěru. V interiéru nechal navýšit úroveň podlahy v hlavní lodi i ve všech bočních kaplích, přesunul původní kamenná gotická pažení chóru a nahradil je průhlednými kovanými mřížemi, čímž zároveň omezil vzlínání zemní vlhkosti. V roce 1836 správa odstranila hlavní oltář z éry biskupa d'Estainga ze 16. století a nahradila jej novým oltářem ve stylu krále Ludvíka Filipa. Souběžně s tím byla v hlavní lodi vztyčena nová kazatelna, jejíž řečniště nese monumentální bílá mramorová plastika Atlanta, zosobňující alegorii „Víry drtící Herezi“. V letech 1862 až 1877 vedl památkovou huť nový diecézní architekt Jean-Baptiste Vanginot. Za jeho působení byl sice ušetřen drahocenný renesanční letner, nicméně v roce 1872 byl kompletně demontován, rozebrán a jako čistě dekorativní prvek nově přenesen na vnitřní stranu jižní fasády příčné lodi. V letech 1877 až 1883 pak památkovou péči vedl proslulý Louis-Clémentin Bruyerre. Inženýrská stabilita a moderní rekonstrukce (20. století) Gotická katedrála v Rodezu byla středověkými mistry založena přímo na pevném skalním masivu, díky čemuž na rozdíl od jiných francouzských katedrál netrpí statickými poruchami sedání podloží či vznikem trhlin. Její tvůrci navíc úspěšně uplatnili dobové inženýrské znalosti o rovnováze a rozkladu sil gotických kleneb, shromážděné na severofrancouzských staveništích v Île-de-France. Tlaky třicetimetrových křížových kleneb jsou tak pomocí opěrného systému a pilířů dokonale svedeny do základů. Ve druhé polovině 20. století a na počátku 21. století byl na chrámu realizován rozsáhlý program vědeckých restaurátorských prací. V 50. letech 20. století byly kompletně zpevněny a zrestaurovány nejvyšší prořezávané části a sloupky zvonové komory i prolamované lucerny Estaingovy věže. V 60. letech 20. století proběhlo celoplošné utěsnění pochozích terasových střech, čímž se definitivně zamezilo zatékání vody do kaplí a chórového ochozu. V letech 1978–1982 byla realizována rozsáhlá kampaň zaměřená na záchranu zápaního průčelí – restaurátoři vyčistili velkou západní růžici, zpevnili Philandrierův renesanční štít a zrekonstruovali pinakly Jeana Salvanha; souběžně s tím byl vnitřek chórového ochozu zbaven nánosů sazí. V období 1988–1994 proběhla závěrečná restaurátorská kampaň zaměřená na mechanické a laserové očištění zvětralých povrchů pískovcových soch a na kompletní přezdění a nové usazení olověných prvků u všech vysokých oken clerestoria nad chórem. Architektura Bez ohledu na slohovou jednotu s původním středověkým celkem nechal tehdejší kardinál Georges d’Armagnac osadit vrchol fortifikační západní zdi katedrály zmenšeným modelem průčelí antického chrámu v renesančním stylu. Tato unikátní střešní nástavba, disponující vlastními dveřmi, sloupovou kolonádou a klasickým štítem (frontonem) s volutovými bočními konzolami, byla v roce 1562 detailně vyprojektována humanistickým teoretikem architektury Guillaumem Philandrierem. Z hlediska zastřešení vykazuje rozsáhlá hmota chrámu dvě odlišná řešení. Hlavní loď, transept a vysoký chór jsou zastřešeny souvislou, mimořádně vysokou střešní konstrukcí o velmi ostrém úhlu sklonu, jejíž plášť je kompletně kryt tradiční těžkou břidlicí těženou v lokálních aveyronských lomech. Boční lodě a obvodový věnec kaplí jsou naproti tomu horizontálně uzavřeny pochozími plochými střešními terasami, které tvoří velkoformátové leštěné pískovcové desky. Rozměry katedrály Umělecká výzdoba bočních kaplí a renesanční tribuny Cenné vnitřní vybavení obvodového věnce kaplí rodezského chrámu představuje výjimečnou ukázku mecenášství tehdejší renesanční elity. Bohatý rodezský měšťan a soukenický obchodník Georges Vigouroux nechal na vlastní náklady kompletně stavebně upravit a sochařsky vyzdobit svou soukromou rodovou kapli. Pro její oltářní prostor objednal u předního diecézního mistra Pierra Viguiera monumentální polychromované sousoší Zvěstování Panny Marie. Viguierův sochařský originál byl sice v průběhu 19. století z bezpečnostních důvodů trvale deponován a přenesen do nedalekého opevněného kostela v Inières (kde se nachází dodnes), avšak v samotné katedrále – v kapli bezprostředně sousedící s jižním portálem příčné lodi na východní straně – byla osazena novodobá kopie tohoto díla. Celý tento kamenný polychromovaný oltářní retábl představuje Pannu Marii naslouchající archandělu Gabrielovi. Z původní originální Salvanhovy struktury ze 16. století se jako zázrakem dochovala pouze horní část tympanonu, zobrazující trůnícího Boha Otce. V kapli Božího hrobu (Chapelle du Saint-Sépulcre), která se nachází v prostoru třetího jižního klenebního pole hlavní lodi, je umístěn významný klenot pozdně gotického monumentálního sochařství – památkově chráněné sousoší Ukládání Krista do hrobu. Tento monumentální pískovcový pašijový soubor daroval a pro svou vlastní věčnou paměť nechal v roce 1523 vytesat zámožný kapitulní kanovník Galhard Roux. Hned v sousedství, v kapli čtvrtého jižního pole hlavní lodi, se nachází další významný pozdně gotický oltářní prvek. Jedná se o cenný pískovcový retábl zachycující teologický výjev „Kristova utrpení v Olivové zahradě“ (Kristus na hoře Olivetské), který umělci zasadili do hluboké, bohatě zdobené plaménkové niky. Tento oltář chrámu daroval kanovník Hélyon Jouffroy. Úpravy trojlodí a Philandrierova empora (1554) Vzhledem k přísnému uzavření vyvýšeného kněžiště (presbytáře) pro soukromé liturgické potřeby kanovníků kapituly byla první dvě nejzápadnější klenební pole hlavní lodi trvale vyčleněna pro běžný náboženský život obyvatel města a sloužila jako farní prostor. Hlavní farní oltář byl původně vybudován v závěru první kaple na jižní straně lodi. Když se však tento prostor v polovině 16. století ukázal kvůli obrovskému nárůstu obyvatelstva jako nedostatečný, přistoupila stavební správa k radikálnímu kroku. Přímo pod velkou západní rozetou Antoina Salvanha nechal diecézní architekt vztyčit monumentální vnitřní tribunu (emporu). Tento kamenný renesanční most v interiéru kompletně překlenul celé první klenební pole severní boční lodi a propojil se s přiléhající postranní kaplí, čímž se výrazně navýšila kapacita lodi pro věřící. Architektonický plán této vyvýšené tribuny v kapli Svaté obuvi (Chapelle du Saint-Soulier), situované po pravé straně od hlavního kůru, je autorsky připisován slavnému renesančnímu teoretikovi a humanistovi Guillaumu Philandrierovi. Celou tuto náročnou pískovcovou konstrukci, vykazující čisté tvarosloví antické římské renesanční architektury, vyzdil a farnosti kolem roku 1554 předal architekt Jean Salvanh, čímž propojil gotický řád trojlodí s nastupujícím italským klasicismem. Gotické obvodové kaple Obvodový věnec gotických paprskových kaplí v chórovém ochozu ukrývá ucelenou a historicky cennou kolekci funerálních monumentů, které pocházejí z vrcholného období 13. a 14. století. Tyto náhrobky s vysokou dokumentární hodnotou mapují genealogii předních aristokratických rodů a hodnostářů historického kraje Rouergue. Dělí se do dvou hlavních typologických skupin: Náhrobní tumby s vtesanými epitafy: dochovaly se u hrobek kapitulního kanovníka Brenguiera d'Arpajon (zemřel před rokem 1325), Jeana de La Baccalerie (zemřel před rokem 1330), Guirala de Montal (pohřben v roce 1318) a Hectora de Tourène (zemřel v roce 1338); Masivní truhlové náhrobky: ukrývají tělesné ostatky významných rodezských sídelních biskupů Gilberta de Cantobre a Raymonda d'Aigrefeuilhe, které v kaplových výklencích doplňují sarkofágy kanovníků Jeana de Via a Galharda de Cardalhac (zemřel v roce 1359). Významnou památkou a nejstarší dochovanou součástí interiéru je dvojice raně křesťanských mramorových sarkofágů. Tyto antické sarkofágy z pyrenejského mramoru byly zachráněny ze zrušeného historického hřbitova při farním kostele svatého Amanda (Église Saint-Amans) a v rámci novodobých úprav byly druhotně osazeny a začleněny přímo do úvodních klenebních polí průchozího chórového ochozu. Při rozsáhlých restaurátorských průzkumech omítek v kaplích byly v novodobé éře odkryty vysoce hodnotné gotické nástěnné malby (fresky) ze 14. století. Tyto malířské cykly se dochovaly ve třech hlavních prostorech ochozu: Ústřední osová kaple (Cantobreho kaple): kompletní figurální výmalba gotických křížových žeber a klenebních polí zde byla vyhotovena na objednávku a náklady sídelního biskupa Gilberta de Cantobre (v úřadu 1339–1349), který z této osové apsidy nechal zřídit své mauzoleum; Kaple Všech svatých: její celoplošný freskový cyklus vznikal souběžně s významnou církevní nadací, kterou v roce 1341 pro tento oltář založil a financoval tehdejší hlavní kapitulní kaplan Izarn de Cuzel; Kaple svaté Anežky: vykazuje jemnou pozdně gotickou vrstvenou kresbu s hagiografickými motivy. K prvořadému uměleckohistorickému objevu došlo v průběhu roku 1978. Restaurátoři tehdy pod staletými nánosy vápenných nátěrů na vnější uzavírací zdi chóru (směřující do ochozu), přesně naproti vstupu do kaple Všech svatých, objevili do té doby neznámý monumentální cyklus gotických temperových maleb zachycujících Život svatého Eligia (biskupa a patrona zlatníků). Tento malířský cyklus se pyšní přesným datováním, jehož chronologické rozmezí historici umění stanovili mezi léta 1449 až 1473. Dolní časová hranice (post quem): je spolehlivě určena rokem 1449, neboť právě od tohoto roku začala stavební huť dotyčné klenební pole a stěnu vysokého chóru stavebně zakládat a vyzdívat. Horní časová hranice (ante quem): je doložena přítomností vymalovaného řvoucího lva – hlavního heraldického symbolu mocného hraběcího rodu z Armagnacu, který v nepřerušené linii vládl jako suverénní hrabata z Rodezu přesně do roku 1473, kdy jejich gaskoňská dynastie vymřela. Lev na stěně tak tvoří přímé malířské poděkování a připomínku mecenášství této rodiny. Liturgické vybavení vysokého chóru a renesanční d'Estaingova reforma Sulpiceovy stally a Salvanhův gotický letner (1463–1490) Jakmile stavební huť dokončila zastřešení hlavního presbytáře, zahájila kapitula okamžité práce na vnitřním vybavení sakrálního prostoru. Již v roce 1463 objednal sídelní biskup Guillaume de La Tour pro hlavní oltář nákladný zlatnický retábl. Dne 9. května 1478 uzavřeli biskup a zástupci stavební rady smlouvu na zhotovení nového souboru vyřezávaných kanovnických stall. Tato prestižní zakázka byla svěřena mistru Andrému Sulpiceovi, špičkovému truhláři, který do Rodezu přicestoval z Marvejols, avšak rodově pocházel z vyhlášeného severofrancouzského uměleckého centra v Bourges. Sulpiceovy stally tvoří jeden z vrcholů pozdně gotického uměleckého truhlářství v regionu. Potvrzení o kompletním předání a osazení hotových lavic v presbytáři vystavil stavební radě umělcův syn v průběhu roku 1490. Vnitřní chór byl od prostoru hlavní lodi určeného pro laické věřící oddělen masivním kamenným letnerem. Starší generace historiků umění se mylně domnívaly, že toto dílo vzniklo souběžně se stallami v roce 1478 pod rukama Morelových sochařů pracujících na jižním transeptu. Avšak přítomnost vytesaných osobních heraldických znaků biskupa Bertranda de Chalençon dokazuje, že letner byl vyzděn až o něco později, přibližně kolem roku 1490. Celý tento velkolepý gotický prvek vznikl jako autorské dílo na základě plánu tehdejšího hlavního architekta huti Guillauma Salvanha. Samotná hrobka a náhrobní tumba biskupa de Chalençon byla umístěna přímo pod ústřední, bohatě profilovanou hlavní arkádu tohoto letneru. V rámci puristických úprav a modernizací liturgie byl tento kompletní letner v letech 1872–1873 rozebrán, šetrně přenesen a druhotně osazen na vnitřní stranu jižního průčelí příčné lodi. Renesanční transformace Françoise d'Estainga Na úplném počátku 16. století, několik let před svým skonem v roce 1529 a krátce před návštěvou francouzského krále Františka I. v Rodezu (1535), zahájil biskup François d'Estaing zásadní slohovou proměnu celého vnitřního sanktuaria (jádra chóru kolem hlavního oltáře). Jako zastánce renesančního humanismu potlačil pozdně gotický dekor a kompletně celý prostor zmodernizoval v tehdy nastupujícím italském renesančním slohu. Přesně v prostoru mezi starobylými románskými oltáři svatého Marciála a svatého Jakuba nechal biskup demontovat starou mramorovou desku biskupa Deusdedita z 10. století (která byla následně zavěšena na obvodové zdi osové kaple) a nahradil ji novým, luxusním hlavním oltářem. Tento renesanční oltářní komplex disponoval masivní kamennou menzou a v té době ojedinělou kovovou konstrukcí – mříží a garniturou tvořenou šesti monumentálními mosaznými sloupy v podobě kandelábrů, dále těžkým litým bronzovým architrávem – triumfálním trámem, který nad oltářem nesl osmnáct samostatných velkých ramen s mosaznými svícny a lucernami, a masivním bronzovým čtecím pultem, dekorovaným plastikou dvou heraldických lvů opírajících se o sebe hřbety. Protože biskup François d'Estaing si přál být pohřben u paty tohoto hlavního oltáře, nechal přímo před menzou vyhloubit svou hrobku. Ta byla v úrovni podlahy osazena lícující bronzovou náhrobní deskou a po její levé straně se tyčila mramorová socha klečícího biskupa v plném pontifikálním rouchu, která nesla jeho skutečné posmrtné rysy. Kompletně celý tento cenný bronzový, mosazný i mramorový soubor byl zničen a roztaven na zbraně během revolučního pustošení radikálními jakobíny v roce 1793. Mecenášství biskupa d'Estainga se nesmazatelně zapsalo do architektury chrámu také vyzděním nových prvků vnitřního pažení z jemně opracovaného pískovce. Z této stavební kampaně se do dnešních dnů dochovaly tyto části: Majestátní portál kapitulní sakristie: renesanční prolamovaný vchod, který je v horní části osazen unikátní nástavbou – funkční vytápěnou komorou s krbem, kde se kapitulní duchovní mohl v drsných zimách Centrálního masívu ohřát před církevními úkony; Dvojice renesančních bran, které tvořily postranní bariéry sanktuaria (v místech nynějších dvou kovaných novogotických mříží). Tyto brány s bohatou sochařskou výzdobou byly dokončeny dva roky po biskupově smrti, v roce 1531. Přestože byla jedna brána zničena, podstatná část druhé velké brány byla v roce 1825 zachráněna a přenesena přímo k hlavnímu vstupu do kaple Smíření (zvané též kaple svatého Rafaela). Tento přesun zachránil významnou renesanční památku před puristickou likvidací. V interiéru byly tyto kamenné brány v horní části původně doplněny a horizontálně propojeny souborem prolamovaných, celozlacených vyřezávaných dřevěných panelů a mříží, které uzavíraly jednotlivá pole mezi svazkovými pilíři, avšak ty byly spáleny za revoluce. Biskupa d'Estaing při své radikální estetické reformě z dřívějšího plaménkového gotického fondu ponechal na svém místě výhradně velkolepý Salvanhův gotický letner z roku 1490, který západně uzavíral prostor pro kanovníky a jenž dnes po svém přesunu z roku 1825 tvoří vstupní zádveří jižního transeptu. Z původního pozdně gotického fondu se v interiéru dochoval ještě jeden významný fragment pažení – tento prvek pochází buď z prostoru starého sanktuaria, nebo z portika kapitulní sakristie. Před úplnou zkázou jej zachránil vlivný kanovník Gailhard Roux (přímý d'Estaingův současník), který toto gotické pískovcové pažení druhotně použil jako ozdobnou mříž pro uzavření své vlastní rodové kaple Božího hrobu (Chapelle du Saint-Sépulcre), díky čemuž tento plaménkový klenot můžeme v boční lodi obdivovat dodnes. Vitráže Skleněná výplň oken chrámu vykazuje zajímavé vrstvení a uměleckou symbiózu, v níž se v jedné okenní linii proplétají fragmenty z 15. a 19. století s moderní sklářskou tvorbou 21. století. Vůbec první barevné vitráže do vysokých oken clerestoria nad hlavním presbytářem byly osazeny v průběhu 60. lat 14. století. Belzèrův cyklus sedmi oken a mistrovství Ateliérů Duchemin V roce 2002 inicioval regionální úřad památkové péče (Conservation régionale des monuments historiques) program, jehož cílem bylo osadit vysoký chór novými vitrážemi, které by doplňovaly původní Deschampsovu architekturu. Ministerstvo kultury vyhlásilo mezinárodní výtvarnou soutěž na zhotovení sedmi velkoformátových vitráží pro presbytář a v podmínkách stanovilo, že ikonografický program musí být proveden ve figurativním stylu. Dne 5. února 2003 odborná mezinárodní porota vybrala návrh, který předložil francouzský umělec Stéphane Belzère. Belzère svůj koncept prezentoval jako plynulý tok světla, které proudí z nebeské sféry a prosvětluje prostor gotických kaplí. Definitivní barevné skici a kresebné plány autor představil komisi 6. dubna 2004. Vzápětí, 13. května 2004, byla technologická realizace svěřena jedné z nejvýznamnějších sklářských dílen v zemi – pařížským Ateliérům Duchemin (Ateliers Duchemin). Kompletní osazování do olova a finální montáž oken v presbytáři byly úspěšně dokončeny v listopadu roku 2006. Celkové náklady této zakázky financované státem dosáhly částky 560 000 eur včetně DPH. Ikonografický rozvrh sedmi oken podle živlů a hagiografie Belzèrův ikonografický program sedmi vysokých oken je rozvržen do dvou křídel presbytáře, kde se prolínají christologické scény s přírodními živly a zemskými patrony: Jižní strana presbytáře (epištolní strana): 1. okno: rozvíjí tradiční starozákonní výjev Ježíšova rodokmenu, který je umělcem vyjádřen jako živel Země; 2. okno (v kapli Všech svatých): představuje sbor všech svatých mučedníků, vyjádřený jako živel Vzduch a otevřené nebe; 3. okno: zachycuje scénu Pádu pyšných andělů do pekel, ztvárněnou jako živel Oheň; 4. okno: otevírá starozákonní výjevy z biblické knihy Genesis, které autor ztvárnil v sytých modrých tónech jako živel Voda. Severní strana presbytáře (evangelní strana): 5. okno (ve čtvrté kapli chóru – kapli svaté Anežky) nese velké stojící postavy farních a zemských patronů – svaté Anežky Římské, svatého Blažeje, svatého Amanda (Amance) a svatého Marciála, které v kružbách doplňují starozákonní proroci Izajáš a Jeremjáš; 6. okno (ve druhé kapli chóru) zobrazuje novozákonní scény zachycující Zmrtvýchvstání Ježíše Krista a Proměnění Páně na hoře Tábor; 7. okno (v první kapli chóru – kapli svatého Michaela): figurální kompozice zobrazující teologický význam Sedmi svatých svátostí. Lefèvrovo okno svatého Vincence a Thevenotovy medailony Nejmladším uměleckým přírůstkem se v roce 2016 vyhotovené okno dedikované francouzskému reformátorovi, svatému Vincenci z Pauly. Tuto sklomalbu vytvořil sklářský mistr Sébastien Lefèvre. Lefèvre do svého moderního geometrického konceptu, složeného z krystalických skleněných kosočtverců, včlenil čtyři dochované historické medailony. Tyto figurální klenoty s malbou na skle ručně zhotovil v roce 1872 sklářský umělec Thevenot, významný aveyronský rodák z Rodezu. Lefèvre tak tyto zachráněné fragmenty z 19. století organicky propojil s moderní tvorbou 21. století. Monumentální renesanční varhany V severním rameni příčné lodi (transeptu) je osazen nejvýznamnější hudební klenot chrámu – monumentální velké varhany, jejichž bohatě vyřezávaná skříň tvoří mistrovské dílo s dokonalou kompoziční i statickou vyvážeností. Zrod tohoto královského nástroje podrobně mapuje smlouva ze dne 23. listopadu 1629. Tento dokument výslovně uvádí jména dvou hlavních tvůrců – zakázku realizoval varhanářský mistr Antoine Vernholes z Poitiers, přičemž umělecky hodnotnou varhanní skříň a prospekt (buffet) vyřezal věhlasný sochař Raymond Gusmond z Périgueux. Stavební a montážní práce byly na empoře zahájeny v roce 1628, přičemž na řezbářské výzdobě a upevnění nosné varhanní kruchty se autorsky podílel také místní rodezský mistr Germain Cayron. Celý tento rozsáhlý renesanční komplex byl úspěšně dokončen a předán k liturgickému užívání v roce 1631. Při stavbě korpusu Vernholes s velkou památkovou úctou druhotně využil cenné dubové bočnice a panely z mnohem staršího, původního gotického nástroje, jimiž obložil zadní a boční stěny nové skříně. Celý tento monumentální architektonický celek tribuny a prospektu vykazuje úctyhodné rozměry – je vyřezán výhradně z kvalitního ořechového masivu, dosahuje výšky přibližně 19 metrů a šířky 10 metrů. Nejvyšší části skříně sochaři osadili plastikami letících andělů a štíty, které byly barokními mistry ozdobeny sytou barevnou polychromií. Až do samého sklonku 18. století mohl být celý tento obří hlavní prospekt z liturgických důvodů zakryt souvislým textilním závěsem (oponou) a doprovodný prsní pozitiv byl pro postní dny uzavírán dřevěnými křídlovými okenicemi. Barokní proměny: Jean de Joyeuse, Lépine a Isnard (17.–18. století) Vnitřní píšťalový fond, vzdušnice i traktura prošly v průběhu baroka řadou komplexních úprav pod rukama největších varhanářských mistrů francouzských dějin. Roku 1657 (André Eustache) provedl celkové vyčištění, opravu měchů a naladění nástroje. V roce 1676 (Jean de Joyeuse) realizoval kompletní hloubkovou restauraci celého píšťaliště. Joyeuse do Rodezu přinesl tehdy nejmodernější pařížské varhanářské trendy. Namísto hlučného barokního zvuku a syrového tlaku dal jednoznačně přednost francouzské zvukové eleganci, jemnosti a čistotě intonace: záměrně omezil ostré jazykové rejstříky a naopak na všech manuálových klávesnicích rozvinul brilantní plné barokní mixtury. V roce 1728 (François Lépine z Toulouse) nově zhotovil kompletní přední píšťalové pole (montre), nahradil starý doprovodný hlas v echovém stroji ostrým barokním krumhornem, do hlavního stroje vestavěl mohutný krytý šestnáctistopý rejstřík (Bourdon 16'), velkou tercii a druhý krumhorn. Souběžně s tím kompletně zrekonstruoval vzdušnice (sommiers) a vyrobil tříoktávový korpus pro echový stroj spolu s novou sadou tří manuálových klávesnic. Lépine provedl také zásadní akustickou úpravu – celkové ladění varhan záměrně snížil o plný půltón do tóniny B dur, neboť původní Joyeuseův barokní nástroj byl naladěn v církevním tónu H (což dokládá dochované finanční potvrzení ze dne 4. července 1733). V roce 1749 se mistr na kůr vrátil se svým synem k provedení drobných záručních oprav. V letech 1775–1776 (Joseph Isnard) rozčlenil velké vzdušnice hlavního stroje do čtyř samostatných sekcí, vzdušnici pozitivu rozdělil na dvě části, kompletně přeměnil pedálový stroj a původní echový kornet vyzdvihl do pozice samostatného sólového stroje. V roce 1776 navíc hrací stůl obohatil o čtvrtou klávesnici pro silný jazykový stroj a celkový tónový rozsah manuálů rozšířil na 50 znějících kláves. Poškození bleskem roku 1880 a Anneessensův zásah Během revolučního ikonoborství na sklonku 18. století byl nástroj opuštěn a ponechán napospas prachu. Po obnově náboženského života provedl albitský mistr Clavel základní mechanické opravy pozitivu a vyměnil jeden poškozený hlas na sólovém stroji. V roce 1839 pak kompletní restaurování provedli slavní bratři Claudeové, kteří se s úctou vzdali jakýchkoli změn v Isnardově a Joyeuseově barokní rejstříkové dispozici. V roce 1858 obdržel varhanář Pagès oficiální povolení k opravám, avšak kvůli jeho náhlému úmrtí v roce 1861 zůstalo píšťaliště rozestavěné. Náročné mechanické práce tak v roce 1872 úspěšně dokončila vyhlášená jihofrancouzská varhanářská dílna Maison Th. Puget. V roce 1880 však krutě zasáhl přírodní živel – do chrámu udeřil blesk. Elektrický výboj projel kováním empory přímo do traktury nástroje, těžce poškodil vzdušnice i měchy a poškozený nástroj byl z finančních důvodů ponechán desítky let zcela bez oprav. Královský nástroj se stal prakticky nehratelným a utichl. Katedrála tak do 20. století vstupovala sice s cenným varhanním unikátem – v útrobách skříně se nacházela absolutní většina autentických barokních píšťal ze 17. a 18. století –, avšak vnitřní traktura vykazovala tak drastické známky opotřebení, že historik a kanovník Servières v roce 1902 v tisku s úžasem hovořil o zcela nefunkčních, „zkamenělých“ varhanách. Protože tehdejší ministerstvo kvůli napjatým vztahům mezi církví a státem odmítalo uvolnit ze státní pokladny finance na opravu, sídelní rodezský biskup se rozhodl kompletní restauraci financovat výhradně z vlastních diecézních fondů. Stavbou pověřil belgického varhanáře Charlese Anneessense z Halluinu. Anneessens však provedl radikální, z dnešního pohledu památkově naprosto destruktivní zásah – zlikvidoval historickou mechanickou trakturu a do ořechové skříně vestavěl tehdy módní, avšak pneumatickou trubkovou (tubulární) trakturu. Tento průmyslový zásah znamenal okamžitý zánik původního zvukového odkazu Jeana de Joyeuse a Josepha Isnarda. Znovuzrození barokního zvuku dílny Koenig (1986) V roce 1934 provedl Maurice Puget pouze drobné úpravy v intonaci některých romantických rejstříků. Tato nespolehlivá pneumatická traktura byla sice periodicky udržována, avšak v průběhu roku 1970 definitivně selhala a nástroj nadobro utichl. K prvnímu záchrannému kroku se v roce 1975 odhodlal restaurátor Paul Manuel, který celou varhanní strukturu rozebral, snesl píšťaly z kruchty a provedl vědeckou katalogizaci a materiálové roztřídění dochovaného historického píšťalového fondu. Zásadní uměleckohistorický úspěch přinesl rok 1986. Ministerstvo kultury po dohodě s diecézí svěřilo generální památkovou obnovu jedné z předních varhanářských dílen Evropy – alsaské rodinné firmě Jean-Georges & Yves Koenig ze Sarre-Union. Varhanáři z dílny Koenig provedli stoprocentní restaurátorskou rekonstrukci: odstranili nefunkční Anneessensův pneumatický systém a do ořechové skříně z roku 1631 vestavěli novou historickou mechanickou trakturu a barokní vzdušnice vyhotovené podle dochovaných spisů starých mistrů. Tímto restaurátorským zásahem nástroj v plné síle znovu získal svůj autentický jihofrancouzský barokní zvuk ze 17. a 18. století, který vykazuje vysokou citlivost doteku kláves a tónovou barevnost ideální pro interpretaci klasického francoubského barokního repertoáru. Rozšíření rozsahu pedálu i manuálů dnes navíc varhaníkům dovoluje interpretovat i moderní literaturu. Dne 11. října 1986 byly tyto znovuzrozené velké varhany slavnostně předány a podruhé v dějinách inaugurovány velkolepým recitálem, který provedli přední varhaníci tehdejší Francie – profesoři Michel Bouvard, Georges Lartigau a Francis Chapelet. Zvony Historické zvony a střešní sanktusník „La Mandarelle“ Katedrála Panny Marie v Rodezu disponuje početným a kampanologicky vysoce hodnotným zvonovým souborem, čítajícím celkem dvanáct funkčních bronzových zvonů. Vzhledem k pustošení během Velké francouzské revoluce, kdy byla naprostá většina původních historických zvonů roztříštěna a zrekvírována na lití válečných děl, se do dnešních dnů dochoval pouze jeden jediný zvon odlitý před rokem 1789. Jedná se o historický hodinový cymbál ulitý v roce 1523 za episkopátu biskupa d'Estainga. Tento zvon se v současnosti již z bezpečnostních důvodů k běžnému vyzvánění neužívá a nachází se na samém vrcholu 87 metrů vysoké věže, umístěn přímo pod kamenným podstavcem monumentální vrcholové sochy Panny Marie. Prostorové uspořádání doplňkových zvonů zahrnuje dva menší samostatné zvony: „La Mandarelle“: vzácný malý zvon situovaný externě nad střešním pláštěm, zavěšený uvnitř jemného střešního sanktusníku přesně v osovém křížení lodí nad transeptem. Podle tradice jeho vyzvánění oznamovalo čas odpolední svačiny; Zvon mariánské kongregace: druhý malý zvon, který si v roce 1847 objednali členové rodezské náboženské kongregace Panny Marie, je osazen v jihozápadní průčelní věži. Kompletní zbývající soubor tvoří devět velkých hlavních zvonů, které jsou seskupeny a zavěšeny uvnitř zvonové komory velké věže. Zvony jsou ukotveny v robustní dubové zvonové stolici, která tlumí dynamické otřesy rozkmitu a izoluje pískovcové zdivo věže. Všechny tyto zvony byly odlity slavným zvonařským mistrem Morelem v roce 1851 a do věžních krovů osazeny v průběhu roku 1853. Tento soubor s přesností definuje tónovou stupnici C dur. Následující tabulka podrobně specifikuje technické a tónové parametry této kompletní novodobé zvonohry: Galerie exteriéru katedrály Odkazy Literatura Charles Nodier, Justin Taylor et Alphonse de Cailleux, Voyages pittoresques et romantiques dans l'ancienne France, Paris, Gide fils, 1820-1878 Louis Bion de Marlavagne, Les anciens artistes du Rouergue, in: Annales archéologiques, roč. XI, 1851 Louis Bion de Marlavagne, Histoire de la cathédrale de Rodez, Paris; Rodez, Didron libraire, 1875, 423 s. Henri Stein, Les architectes des cathédrales gothiques, Paris, Henri Laurens, 1909, s. 99-100. Louis Bousquet, Rodez. Cathédrale, in: Société française d'archéologie, Congrès archéologique de France. 100e session. Figeac, Cahors et Rodez. 1937, Paris, 1938, s. 360-386. Louis Bousquet, La cathédrale pré-gothique de Rodez, Rodez, P. Carrère, 1948, 170 s. 1277-1977, VIIe Centenaire de la Cathédrale de Rodez, Rodez, Société des lettres, sciences et arts de l'Aveyron, 1979. Dieter Kimpel et Robert Suckale, L'Architecture gothique en France 1130-1270, Paris, Flammarion, 1990 (ISBN 2-08-010970-7). Jean-Claude Fau, Rouergue roman, La Pierre-qui-Vire, Éditions Zodiaque, 1991, 3. vydání. Michel Chevalier, La France des cathédrales : du IVe siècle au XXe siècle, Éditions Ouest-France, 1997, s. 470. Jacques Baudoin, La sculpture flamboyante en Rouergue, Languedoc, Nonette : Créer, coll. « La sculpture flamboyante : sculpture et imagiers », 2003, 382 s. (ISBN 2-909797-85-6). Étienne Hamon, Itinéraire d'un architecte rouergat entre gothique flamboyant et Renaissance : l'œuvre d'Antoine Salvanh, in: Du gothique à la Renaissance : architecture et décor en France 1470-1550, Aix-en-Provence, Publications de l'Université de Provence, 2003 (ISBN 2-85399-538-0), s. 51-70. Jean Julg, Les évêques dans l'histoire de la France : des origines à nos jours, Éditions Pierre Téqui, 2004, s. 25-26. Matthieu Desachy, Cité des hommes : le chapitre cathédral de Rodez, 1215-1562, Rouergue, 2005. Caroline de Barrau-Agudo et Laurent Fau, Nouvelles découvertes archéologiques à la cathédrale de Rodez, in: Études aveyronnaises, Société des lettres de l'Aveyron, 2006. Frédérique Lemerle, Guillaume Philandrier et le frontispice de la cathédrale de Rodez, in: F. Lemerle, G. Toscano et Y. Pauwels (éd.), Les Cardinaux de la Renaissance et la modernité artistique, Villeneuve-d’Ascq, Université de Lille-3 – CEGES, coll. « Histoire de l'Europe du Nord-Ouest », 2009 (ISBN 978-2-905637-55-0), s. 121-134. Caroline de Barrau-Agudo, La sculpture funéraire de la cathédrale de Rodez (XIIIe siècle-XVIe siècle) : présentation d'un corpus méconnu, in: Mémoires de la Société archéologique du Midi de la France, roč. 69, 2009, s. 173-205. Caroline de Barrau-Agudo et Laurent Fau, Découverte et résultats d’analyse de statuaire médiévale et moderne de la cathédrale de Rodez (Aveyron), Archéologie du Midi Médiéval, č. 27,‎ 2009, s. 97-136. Michèle Pradalier-Schlumberger et Caroline de Barrau, Rodez, cathédrale Notre-Dame. Les premières campagnes gothiques, in: Congrès archéologique de France. 167e session. Monuments de l'Aveyron. 2009, Paris, Société française d'archéologie, 2011, s. 279-289. Étienne Hamon, Rodez, cathédrale Notre-Dame. Les campagnes de la fin du Moyen Âge et de la Renaissance, in: Congrès archéologique de France. 167e session. Monuments de l'Aveyron. 2009, Paris, Société française d'archéologie, 2011, s. 291-304. Nicole Lançon, Rodez, cathédrale Notre-Dame. Les peintures murales (XIXe – XVe siècle), in: Congrès archéologique de France. 167e session. Monuments de l'Aveyron. 2009, Paris, Société française d'archéologie, 2011, s. 305-310. Éliane Vergnolle, Monuments de l'Aveyron, Société française d'archéologie, 2011, s. 280. Ouvrage utilisé pour la rédaction de l'article. Caroline de Barrau-Agudo, Notre-Dame de Rodez, architecture et sculpture (XIIIe siècle-XVIe siècle) : Nouvelles recherches sur l'histoire artistique d'une cathédrale, Toulouse, 2010, 1175 s. Caroline de Barrau-Agudo et Matthieu Desachy, Les bouleversements du chœur : La rénovation du mobilier liturgique de François d’Estaing (1501-1529) à la cathédrale Notre-Dame de Rodez, prémonition de la Réforme tridentine, 2013. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame de Rodez na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Notre-Dame de Rodez na Wikimedia Commons