Stolnica v Puebli

Stolnica bazilika v Puebli ali stolnica Gospe Brezmadežnega spočetja znana po svoji marijanski invokaciji, je škofijski sedež nadškofije Puebla de los Ángeles (Mehika). Je ena najpomembnejših stavb v zgodovinskem središču Pueble, ki jo je UNESCO razglasil za svetovno dediščino. Ima prednost, da je prvi razkošen tempelj, zgrajen po odličnih arhitekturnih načrtih v Ameriki, posvečen leta 1649, pred metropolitanskim templjem Mehike, ki je bil posvečen leta 1653. Ustanovil jo je Filip II. Španski. Sedanja stolnica v hererskem slogu je bila zgrajena med 16. in 17. stoletjem ter je nadomestila prejšnjo, ki je stala v današnjem atriju. Od začetka gradnje leta 1575 do posvetitve, v času vladavine treh zaporednih španskih kraljev, Filipa II., Filipa III. in Filipa IV., je minilo štiriinsedemdeset let. Zaradi težav, ki so se dogajale v teh letih, so bile številne spremembe prvotne postavitve. Do leta 1624 so bila dela popolnoma prekinjena do prihoda škofa Juana de Palafox y Mendoza julija 1640, ki jih je z odločnim navdušenjem nadaljeval. Nove reforme so osrednjo ladjo dvignile nad procesijske, kar je omogočilo prehod naravne svetlobe in ji dalo videz piramidalne strukture. Posvetil jo je škof Juan de Palafox y Mendoza 18. aprila 1649, še ne dokončane. Prostor, ki ga zavzema, je pravokotne oblike, v kotu pa je napolnjen z drugim večjim nadstropjem, ki tvori velik prostor za atrij. Stavba je organizirana v pet ladij: osrednjo, dve stranski in dve nišni kapeli, izstopa pa njena renesančna fasada. Na njen zadnji del je pritrjena stavba za pisarne Mitre, njen nekdanji sedež, in stavba kapele Ochavo. Z nekaj več kot 70 metri višine je bila najvišja cerkev v španskih kolonijah. Stolnica velja za enega najpomembnejših muzejev nove španske in poznejše umetnosti zaradi zakladov, ki jih hrani. Skozi stoletja se je obogatila z deli slikarstva, kiparstva, zlatarstva in tesarstva visoke umetniške kakovosti, pa tudi z okrasjem, velikimi lesenimi okovanimi vrati in zakladi zakristije, ki varujejo bogate duhovniške okraske, izvezene z zlato in srebrno nitjo, svete posode, kelihe, ciborije, relikviarije in križe, okrašene z zlatom, intarziranim z dragulji in diamanti. Njen zgodovinski arhiv vsebuje dokumente, ki segajo v čas ustanovitve mesta in mnogi še čakajo na razvrstitev. Temelj stolnice Prva cerkev Kraljica Izabela Portugalska, žena Karla V., svetega rimskega cesarja, je 18. januarja 1531 na zahtevo kraljeve avdience odobrila ustanovitev mesta španskih kristjanov v provinci Tlaxcala, na mestu, imenovanem Cuetlaxcoapan. Treba je bilo zgraditi prvo župnijsko cerkev v mestu, za katero so se odločili, da jo zgradijo pred Plaza Mayor na mestu, ki se je pozneje imenovalo Portal de Borja, od leta 1852 pa Portal Iturbide. Stala je na sredini ulice, ki je na obeh straneh mejila na parcele, dodeljene prvima prebivalcema mesta, županu Hernandu de Elgueti in Alonsu Gonzálezu, ki sta dobila dovoljenje za gradnjo portalov. V zakristiji te župnije je bil 16. maja 1535 sestanek s sedeminpetdesetimi ljudmi, ki so pred uradnikom podpisali pogodbo o začetku gradnje nove, večje cerkve, medtem ko je škof Julián Garcés na splošnem srečanju z ljudmi naznanil svojo namero o gradnji novega templja. Stara glavna cerkev Leta 1537, ko je novo mesto imelo minimalne pogoje za bivanje škofa Garcésa, je cabildo med drugim zahteval njegovo premestitev, kar se je zgodilo 3. oktobra 1539, s soglasjem podkralja Antonia de Mendoze; zato bi škofovska stolnica zasedala majhne in začasne stavbe, dokler ne bi bila dokončna. Leta 1543 je gradnjo templja za novi škofovski sedež odobril dejanski cedula Karla V., ki je sprejel novega škofa patra Martína Sarmienta de Ojacastra, saj je Garcés umrl leto prej. Medtem so prostor, namenjen templju ob Plaza Mayor, zasedali primitivni prebivalci in bilo je treba kupiti hiše, ki so jih pred kratkim zgradili. Španska kolonija je bila od svoje ustanovitve zasnovana tako, da je tvorila niz pravokotnih blokov, v katerih je bil velik osrednji prostor rezerviran za omenjeni trg, poleg njega pa je bil puščen še en, ki je po prvih letih negotovosti glede njegove uporabe postal glavna cerkev. Gradnja se je začela 29. avgusta 1535 s finančno pomočjo škofa Ojacastra in naseljencev iz mesta, kjer je bil položen prvi kamen, s pomočjo koregidorja Hernándeza de Elguete in župana Alonsa Martína Partidorja. Tempelj iz leta 1535 je stal na istem mestu, ki ga danes zaseda stolnica, vendar se o njegovem natančnem položaju še vedno razpravlja, ne pa o njegovi orientaciji, od severa proti jugu, torej obrnjeni proti Plaza Mayor. Njegova velikost je bila po mnenju sodobnikov povprečna, vendar je Motolina leta 1541 zapisal: »Je zelo slovesna, močnejša in večja od vseh, ki so bile do takrat zgrajene po Novi Španiji. Ima tri ladje, stebri pa so izdelani iz zelo dobrega črnega kamna in dobre sestave, s tremi vrati, v katerih so trije zelo izrezljani portali in veliko dela.« Zaradi kakovosti materialov jo je bilo treba večkrat popraviti, pri čemer je tempelj Nuestra Señora de la Concordia služil kot stolnica. Skromna velika cerkev ni ustrezala zahtevam prebivalcev mesta Los Angeles, ki so zahtevali njeno širitev, dokler končno niso dobili kraljevega soglasja za gradnjo nove stolnice. Nova stolnica Naročila za izvedbo projektov in pripravljalnih zadev so trajala več let, prava cédula iz leta 1552, ki jo je podpisal španski princ Filip II. v Monzónu (Huesca), pa je priporočila, naj se lotijo ​​dela in celo pomoč, ki jo je kralj ponudil leta 1560, zaradi pomanjkanja sredstev ni bila izkoriščena. Kupiti jo je bilo treba od samega Alonsa Martína Partidorja, lastnika hiš, kjer naj bi bila stolnica zgrajena. Končno so se 18. novembra 1575 začela gradbena dela. Prvotni arhitekt je bil Španec Francisco Becerra, imenovan za glavnega mojstra, skupaj z Juanom de Cigorondom, višjim delavcem, ki je pripravil načrt in model ter notranjost in zunanjost ter jih pokazal dekanu in stolničnemu kapitlju, po odobritvi pa so jim dodelili zemljišče in navodila za polaganje temeljev. Sprva so dela dobila pomemben zagon in sam podkralj je odredil, da Indijanci iz Cholule in Tlaxcale sodelujejo pri gradnji stolnice. Stavba bi morala biti vzdolžno centrirana na velikem bloku, ki ji je bil dodeljen, obremenjena proti vzhodu z atrijem spredaj, ki bi imel med drugim tudi funkcijo pokopališča, slednje pa bi sčasoma postalo predmet več gradbenih projektov, da bi ga zaprli in obdali pred vznožjem templja stolnični tabernakelj. Smer stavbe bi bila vzhod-zahod, tako da bi bil mestni trg Plaza Mayor na njeni severni strani. Leta 1580 je Francisco Becerra zapustil Mehiko, ker ga je podkralj Peruja poklical, da bi izvedel dela na stolnici v Quitu in Cuscu, dela na stolnici pa so ostala nedokončana. Dela so se nadaljevala med letoma 1587 in 1590 po ukazu podkralja Álvara Manriqueja de Zúñiga na podlagi novega načrta, pri čemer so morali delati domačini iz Tlaxcale in Cholule. Med letoma 1618 in 1640 so bila dela prekinjena na višini zidov in vencev, manjkali so oltar, kapele, oboki in tla, ki so bila takrat narejena iz blata. Juan Gómez de Trasmonte pa je že od leta 1634 delal na prenovi projekta Becerra, saj je bil imenovan za glavnega mojstra, vendar je šele s prihodom škofa Juana de Palafoxa y Mendoze njegov načrt lahko prešel iz načrta v del. Gómez de Trasmonte, ki je bil glavni mojster metropolitanske stolnice v mestu Ciudad de Mexico, je projekt prilagodil in mu dal bolj klasičen videz ter tloris bazilike. Doba Palafoxa in Mendoze Novi škof Pueble je s seboj prinesel Palafoxu pravo cédulo z dne 19. januarja 1640, ki je ukazovala dokončanje in zaključek del in odredil njihovo nadaljevanje, vendar šele po obisku stolnice, ki jo je, ko jo je videla v popolni brezskrbnosti, opisala: (...) Našel sem ta tempelj zgrajen le do polovice stebrov in vse izpostavljeno, brez kakršnih koli orodij, materialov ali pripomočkov, pripravljenih za nakup, brez začetega oboka ali stropa in brez upanja na nadaljevanje. V njem so se zbirali izobčenci pravice, ker so ga imeli za svetega. V kapelah so živeli poročeni Indijanci in druge nespodobnosti. V teh okoliščinah je Palafox začel kampanjo zbiranja sredstev, v katero je vključil celotno družbo Pueble, prispeval svojo dediščino, prosil za prispevke za posvetni cabildo, najvišji organ in pobiral desetino, kar ga je pripeljalo do soočenja z verskimi redovi, zlasti z jezuiti. Ponovni zagon gradnje je zahteval delovno silo 1500 uradnikov in peonov, ki jih je Palafox nadzoroval vsak teden. Gómez de Trasmontejev projekt je osrednji ladji dodal večjo višino, kar ji je od spredaj dalo piramidalni videz, ne zaradi muhe ali estetike, temveč zato, da bi notranjost dobila večjo osvetlitev. Ko pa je bila stolnica v nedeljo, 18. aprila 1649, končno posvečena, stolpi manjkajo in fasada še ni bila dokončana. Popoldne v torek po posvetitvi so prenesli posmrtne ostanke petih od osmih škofov, ki jih je imela škofija in obhajali so Najsvetejše z množično udeležbo. Praznovanja so se prepletala z žalostjo zaradi naslednjega odhoda škofa Palafoxa v Španijo. Jezuiti, s katerimi je bil Palafox iz različnih razlogov v odprtem konfliktu, so ga končno uspeli premestiti na 6. marec 1647. Škof Puebli ni zapustil le svoje stolnice, temveč tudi kolidže San Pedro in jedro knjižnice Biblioteca Palafoxiana. Kasnejši dodatki Kasneje so bili dokončani stropi in ​​fasade, na primer glavna, imenovana Puerta del Perdón, končana leta 1664. Istega leta julija so na seji mestne hiše odobrili dela za gradnjo Ochava, prostora za shranjevanje dragocenih verskih okraskov, gradnjo pa so naročili priznanemu arhitektu Carlosu Garcíi Durangu, ki je posegel v obzidje nekaterih obokov in zaključek severnega stolpa. Stranska fasada, imenovana San Cristóbal, ki je obrnjena proti severu, je bila dokončana leta 1690. Železne obloge: prečke kapel, ograja, ki poteka od prezbiterija do kora, tista, ki ga obdaja in prezbiterij Oltarja kraljev so bile dodane okoli leta 1691. Celotna stolnica je bila leta 1772 tlakovana s tako imenovanim marmorjem Santo Tomás, pripeljanim s hriba Tepozuchil, namesto prvotne opeke, imenovane petatillo, ki jo je pustil škof Palafox. Zunanjost Parcela, kjer je zgrajena stolnica, je enaka kot kateri koli mestni blok: 120 metrov v dolžino in 80 metrov v širino. Stolnica meri 97,67 metra v dolžino in 51 metrov v širino, ima obliko grškega križa in je postavljena v isti kardinalni legi kot bazilika sv. Petra v Rimu, na vzhodu je oltar kraljev, na zahodu glavni vhod, imenovan del Perdón ali Papež, na severu portada real in na jugu preprost portal brez okrasja. Stolpa Severni stolp, edini z zvonovi, imenovan tudi Stari stolp, je bil dokončan leta 1678 med vladavino Karla II. Španskega, brez življenj in pod vodstvom glavnega mojstra Carlosa Garcíe Duranga, v skladu z napisom, vgraviranim na notranji steni prvega dela stolpa. Južni stolp je bil zgrajen pozneje leta 1731 in odprt 29. septembra 1768, med škofovsko vlado Francisca Fabiána y Fuera. Oba sta visoka 70 metrov, kar je bilo takrat najvišja v ameriških kolonijah. Dva stolpa na sprednji strani templja sta enaka in kvadratna, njuni kubusi so na isti višini kot glavna fasada, zaključena z vencem. Nad njim se dviga prvi del, ki je dorskega reda s tremi pilastri na vsaki strani in dvema lokoma za zvonove, po eden v vsakem interkolumniju. Ti pilastri imajo podstavke in ustrezen venec, ki poudarja arhitrav in izrezljane frize-rozete na propekturi venca. V frizu so triglifi brez metop. Loki so dvojnega razmerja z imposti, podboji in pasovi, ki jih krasijo, jih prekinjajo na podstavku in so zavarovani s kamnitimi balustradami, kar je vse od tega prvega telesa osem, prostor med njimi in vencem pa je razdeljen s pasom, preostanek pa je bosaža. Sledi drugo telo, nekoliko zoženo v širino, ki je jonskega reda in ima tri pilastre brez podstavka, temveč cokel na vsaki strani, zato so ti, tako kot tisti v prvem nadstropju, utorjeni in prejemajo venec, ki mu pripadajo. To telo, čeprav ima skoraj enako višino, je avtor spretno razdelil na dva dela na sredini z ergotom z zobatimi listi, pri čemer je na vsako stran postavil štiri loke, dva v spodnjem delu z balustrado in enako število v zgornjem brez nje, kar je prijetno za oko in se izogne ​​številnim podrazdelkom, ki se tako ponavljajo v arhitekturnih telesih. Ta venec je kronan s trezno balustrado, ki jo sekajo podstavki v vogalih in na sredini pročelij, v katerih se zaključujejo okrogle piramidalne cine, sledi pa ji osmerokotni podstavek, trikrat višji od balustrade, ki ima v vsakem kotu cino, podobno kot prejšnji, zaradi česar so ti višji od drugih in so na sredini. Stolpa krasijo kupola iz opeke in azulejos, na katerih je strešna laterna, okronana z belo kamnito škotsko ploščo, imenovano Villería (različica neprozornega belega marmorja), ki podpira kroglo iz istega kamna s premerom približno 1 meter, ki se konča s križem, visokim tri metre. Fasade Stolnica ima pet portalov z dostopom v notranjost, enega na obeh straneh, tri na sprednji strani, in vsi so v umirjenem renesančnem slogu. Srednji portal, ki varuje tako imenovana »Vrata Perdón«, se dviga 34 metrov in se odpira le ob večjih priložnostih. Dokončan je bil leta 1664. Vrata, ki vodijo na Plaza Mayor, se imenujejo San Cristóbal po svetem Krištofu, ki je med drugim zavetnik vseh vhodov in izhodov, saj je za vrati stal velikanski lesen kip tega svetnika od otvoritve katedrale (1649) do časov intendanta Manuela de Flona, ​​Condeja de la Cadena (1786–1811), ko so ga odstranili. Portal Norte in Sur sta si arhitekturno podobna, čeprav se razlikujeta v podrobnostih. Glavna kupola, ki je od tal do lanterne visoka 43 m, prikazuje evangeliste in glavne preroke v nišah ob oknih. Je napol oranžne barve in se veličastno dviga nad križiščem, njena osmerokotna osnova ima po tri jonske pilastre na vsakem kotu, na vencu na štirih sprednjih stenah pa je prav toliko oken. Zunanja površina je prevlečena z rumenimi in zelenimi azulejo iz terakote, v katerih tri četrtine sije enako število zvezd, razporejenih na enakih razdaljah, in se konča z elegantnim vrhom in kipcem Spočetja. Kupola kapele kraljev je manjša, njena lupina ima štiri okna in prav toliko stopnic, med katerimi se konča s kipcem svetega Jožefa. Ta kupola ponoči močno sveti, ko je cerkev osvetljena. Atrij Na tem mestu je verjetno stala Velika cerkev, predhodnica sedanje, katere ruševine so ob porušitvi nekaj časa ostale tam, medtem ko so gradili stolnico. Veytia, rojen leta 1718, jih je videl, Bermúdez de Castro, rojen leta 1746, pa jih opisuje, vendar se v načrtu iz leta 1754 ne pojavljajo več. V času obstoja Velike cerkve v 16. stoletju je bila tam zgrajena kapela domačinov, imenovana kapela San Pedro de los indios, poleg nje pa nekaj duhovniških hiš, kjer so živeli duhovniki, ki so lahko s svojih balkonov opazovali bikoborbe, ki so se odvijale nasproti, stala pa je tudi kostnica za kosti, ki so jih vzeli iz bolnišnice San Pedro. Ko so te stavbe po načrtu iz leta 1754 izginile, so za domačine na njihove stroške zgradili novo kapelo, tokrat na eni strani južnega stolpa. Kapela je imela obliko sodčka, sestavljenega iz štirih obokov. Njene mere so bile 6 m visoke, 7,5 m široke in 15 m dolge, posvečena pa je bila Las Lágrimas de San Pedro. Konec 18. in v 19. stoletju je bila znana kot Capilla de los Aguadores in je imela vhod skozi atrij. Leta 1890 so jo zaprli za bogoslužje, pobožnost pa so prenesli v tempelj Los Gozos. Njeni oboki so bili uničeni in danes se uporablja kot klet. Leta 1766 so, tako kot v stari glavni cerkvi, pred kapelo ponovno zgradili podzemni prostor za posmrtne ostanke domačinov. V 18. stoletju je bil celoten atrij tlakovan s stopnišči za dostop in obdan s podstrešnimi stebri, na katerih so bili kipi svetnikov, med stebri pa 17 toskanskih stebrov, na katerih so bili okrašeni levi in ​​ščiti iz belega kamna iz Villeríe. Sedanjo pergolo so začeli graditi leta 1878, v vsakem delu pa so jo financirali zasebni donatorji, v skladu z napisi na rdečem kamnu, ki jih je mogoče videti še danes. Notranjost Kot je bilo že rečeno, notranji tloris stolnice tvori paralelogram, dolg 97,67 metra, od pročelja (Puerta del Perdón) do pločnika Calle 2 Sur, od zahoda proti vzhodu, in širok 51 metrov, od juga proti severu; če upoštevamo samo katedralni tempelj brez mitre, torej od pročelja do oltarja kraljev, je dolžina 82 metrov. V tem prostoru se dviga pet ladij v obliki grškega križa: glavna ladja, križna ladja, dve procesijski ladji in dve za kapele. Ima 14 kolosalnih dorskih stebrov, skoraj 15 metrov visokih od podstavka do kapitela, vsi z žlebljenimi stebri, 6 pilastrov enake višine, ki podpirajo oboke in loke zgornje ladje, in 18 stebrov, vdelanih v stranske stene, dolge 9,78 metra od podstavka do kapitela, ki podpirajo oboke spodnjih ladij. Vsi stebri nosijo težo štiridesetih obokov in dveh kupol, ki so vse izdelane iz sivega lomljenega kamna, ki so ga pripeljali iz sosednjih mest in so bili izklesani s tako natančnostjo, da se zdi delo brez napak. 14 izoliranih stebrov, ki tvorijo srednjo ladjo, ni okroglih, temveč tvorijo kvadratni steber s stebrom, vdelanim v vsako stran. Če upoštevamo to zasnovo, imamo skupno 74 stebrov in šest pilastrov. Ti podpirajo 12 vidnih glavnih in 4 skrite loke, če pa dodamo še tiste iz stranskih ladij, jih je skupaj 30 vidnih in 4 vdelanih v glavne stene. Glavni del stolnice ima dve kupoli, eno nad Oltarjem kraljev brez kupole in drugo z njo v križišču, največjo od vseh, poleg 14 okroglih ali polploščatih kupol, ki pripadajo stranskim ladjam; poleg tega je treba prešteti še kupole kapel, ki jih je 14, tipa okrnjenega obokanega stropa ali robčka, skupaj 39, vse okrašene z rozetami na sredini in zlatimi kasetami, razvrščenimi od največje do najmanjše proti vrhovom, ki so prekriti z fleuroni z žeblji, na vsaki pa visijo medaljoni vzdolž templja in jo obračajo. Z izjemo lupine največje kupole, izdelane iz plovca za lažjo težo, sta bila v ostalih uporabljena apno in kamen. V bobnu glavne kupole je osem niš s kipi prerokov in evangelistov v belem štuku. Njen ustvarjalec je bil španski arhitekt in kipar Pedro García Ferrer, nečak škofa Palafoxa. Tlakovci so iz izmenično rdečega in črnega marmorja, imenovanega Santo Tomás. Stavbo osvetljuje 124 oken, od katerih je 27 okroglih, z 2215 stekli, ki so bila prvotno nameščena leta 1664. Zakristija Dostop do zakristije je skozi prvo kapelo ob strani epistole, njena dolžina je 17 m in širina 10,40 m. Velik prostor obdaja velika komoda iz finega lesa, v kateri so bogati in obilni liturgični okraski, na sredini pa velika miza iz finega lesa v renesančnem slogu. Zgornji del zakristije je poln slik. Veliko platno v ozadju predstavlja Zmagoslavje katoliške cerkve nad poganstvom, stranski paneli jih prekrivajo, na levi je slika Zmagoslavje vere Jezusa Kristusa nad pogansko teogonijo, na desni pa še ena, ki prikazuje Zmagoslavje religije, vse delo mehiškega slikarja iz 17. stoletja Baltasarja de Echaveja Rioje, ki so bile kopirane iz Rubensovih grafik. Druga platna z naslovom Razodetja Apokalipse, prav tako delo Echaveja Rioje, krasijo središče stranskih panelov. Vse te slike so uokvirjene v pozlačene oltarne pale kompozitnega reda, ki so zelo estetsko privlačne. Stene naslednjega oboka so prav tako prekrite s platni velikega formata: V sprednjem vmesnem prostoru v sliki v slogu churriguerizem izstopa Brezmadežno spočetje pod pokroviteljstvom škofov škofije Puebla, ob njej stojita brat Julián Garcés, prvi škof, in Juan de Palafox y Mendoza, ki je zaključil dela na stolnici. To čudovito platno je naslikal Luis Berrueco, v rezilih njegove polovice pa so prikazni Gospe Pilarske svetemu Jakobu in svetemu Ildefonsu. Ob straneh je Stranišče slikarja Luisa Berrueca iz 18. stoletja. Ob straneh vhodnih vrat sta dva ovala, eden svetega Jožefa in drugi nadangela Mihaela, oba delo slikarja Ibarre. V enem kotu velikega prostora je 3 m visok vodnjak ali vrč iz marmorja tecali. Kapiteljska dvorana Znana tudi kot Dvorana škofov, je bila izklesana iz določene količine kamna, prvotno prekrita z dragimi letvami po vzoru mehiških, z rebri, ograjen prostor, ki je bil spremenjen s križnimi oboki iz kamnitih plošč in opeke. Eno od področij, ki je javnosti manj znano, do katere dostopa le malo ljudi. V njej so portreti škofov, ki jih je Puebla imela skozi svojo zgodovino, kot sta: Rosendo Huesca y Pacheco. V središču je kip svetega Janeza Nepomuka, ki je tam, da spominja na tajnost srečanj. Večkrat je zamenjala lokacijo, najprej je to dvojna soba zakristije, ki je bila kasneje naseljena kot Sagrario in je ostala, kot je do danes, ločena od glavnega ograjenega prostora, tudi v bogoslužnih zadevah. Kasneje je bil zgrajen prostor, ki je trenutno Dvorana Los Gobelinos s kupolo za večjo slovesnost, nato pa je bila v 19. stoletju zgrajena soba, ki danes služi zgoraj omenjenemu. Sedanja kapiteljska dvorana ima kot predsobo dvorano Los Gobelinos, čeprav je nekoliko ožja, saj meri le 5,07 m v širino in 20 m v dolžino. Pokrita je s križnimi oboki, komaj zašiljenimi, eden od njih ima strešno okno, oculus v sprednji steni. Dragocenosti Ciborij krasi 48 svečnikov, srebrnih z zlatimi prevlekami, visokih en meter, izvrstne izdelave, z ustreznimi svečami, z zlatimi prevlekami, 4 čudoviti polirani srebrni vrči s šopki, v tabernaklju pa štirje drugi enaki vrči s šopki, visoki 1,20 m, 25 oljnic in 6 svetilk visi z obokov cerkve, od katerih dve izstopata, ki visita ob straneh tabernaklja, visokega več kot 2 m, in imata po 30 luči. Ena od čudovitih svetilk, ki visijo z največje kupole, druga po velikosti, je mojstrovina zlatarja Diega Lariosa, premierno je bila predstavljena na Corpus Christi leta 1751, delo, ki ga imenujejo Mestiza, ker je izdelano iz srebra z zlatimi prevlekami, vzdržuje 42 luči. Ima tudi druge komplete svečnikov in pultov, ki so izjemno izdelani, bronaste svečnike s podstavki, paxe, žezla, 6 palic za palij, salvile, vile, zlate kadilnice in druge predmete. Monštranca, ki služi za Corpus in krožnega jubileja, je izdelana iz zlata, visoka skoraj meter, z množico diamantov in smaragdov na vsaki strani, izšla pa je 1. junija 1727. Obstaja še ena zlata, visoka približno meter, izdelana iz zlata različnih odtenkov in okrašena z biseri, smaragdi, diamanti, topazi, ametisti in granati, premierno uprizorjena septembra 1803, delo Antonia de Villafañeja. Francisco Javier Clavijero v svojem Opisu mesta Puebla de los Ángeles govori o nekaterih od teh kosov: Srebrnina te katedralne cerkve je izjemna, med drugim ima veliko srebrno svetilko, nekoliko manjšo od tiste v mehiški katedrali, a jo zaradi odličnosti izdelave prekaša. Ima 4 srebrne kipe, visoke kot človek. Predvsem izstopa po svojem bogastvu, monštranci [...] iz masivnega zlata, okrašeni z dragimi kamni, med katerimi je diamant, vreden naj bi bil 10.000 eskudov. Med svetimi posodami izstopata dve zlati in monštranca, ki jo je izdelal José Inzunza. Elegantna tenebrio, visoka 5 metrov in pol, iz ebenovine, bogato okrašena s srebrom, delo Joséja Mariana Castilla. Opombe Sklici Zunanje povezave Uradno spletno mesto Cathedral Interior Puebla Cathedral - Puebla, Mexico