Sveti cenote

Sveti cenote (špansko cenote sagrado, latinsko-ameriško špansko: [ˌsenote saˈɣɾaðo], sveti vodnjak; znan tudi kot Žrtvovalni vodnjak) je z vodo napolnjena vrtača v apnencu na predkolumbovskem arheološkem najdišču Majev Chichen Itza na severnem polotoku Jukatan. Je severno od mestnega okrožja Chichen Itza, s katerim je povezan s 300-metrsko sacbe, dvignjeno potjo. Po virih iz obdobja po majevskem in španskem osvajanju so predkolumbovski Maji v cenote odlagali dragocenosti in človeška telesa kot obliko žrtvovanja bogu dežja Chaacu. Edward Herbert Thompson je med letoma 1904 in 1910 izkopaval cenote Sagrado in odkril artefakte iz [zlato|zlata]], žada, keramike in kadila ter človeške ostanke. V 1950-ih je bilo v cenoteu izvedenih več projektov, ki so jih vodili Mehičani, vključno s projektom iz leta 1961, pri katerem je bil uporabljena sesalna cev za dvig na površje. Opis in zgodovina Severozahodni polotok Jukatan je apnenčasta ravnina, brez rek ali potokov, jezer ali ribnikov. Regija je prepredena z naravnimi vrtačami, imenovanimi cenote, ki razkrivajo podtalnico. Ena najbolj impresivnih med njimi je Sveti cenote, ki ima premer 60 metrov in je obdan s strmimi pečinami, ki se spuščajo do podtalnice približno 27 metrov nižje. Po virih je bil Sveti cenote romarski kraj za starodavne Maje, ki so vanj metali žrtve. Kot je leta 1566 po obisku Chichen Itze opazil brat Diego de Landa: »V ta vodnjak so imeli in so imeli navado, da so v času suše žive ljudi žrtvovali bogovom, in verjeli so, da ne umrejo, čeprav jih nikoli več ne vidijo. Vanj so metali tudi veliko drugih stvari, kot so dragi kamni in stvari, ki so jih cenili. In če bi ta država imela zlato, bi bil to ta vodnjak, ki bi imel njegov največji delež.« Arheološka raziskovanja cenotea Edward Herbert Thompson Večina glavnih najdb v cenoteu je bila pod nadzorom Edwarda Herberta Thompsona, ki je začel z izkopavanjem leta 1904. Veliko tega, kar je znanega o postopku izkopavanja, izhaja iz Thompsonovih osebnih zapiskov. Thompson je prejel denar od Stephena Salisburyja III., da bi mu pomagal kupiti najdišče izkopavanj Chichén Itzá in raziskati cenote. Veliko Thompsonovih najdb in raziskav je mogoče najti v muzeju Peabody na Univerzi Harvard. Za izkopavanje cenotea je bilo uporabljeno vedro, pritrjeno na sistem škripcev. Velik del začetnega dela je obsegal čiščenje ruševin in podrtih dreves na površini vode. Leon Cole, Thompsonov kolega, je nekoč v svojem dnevniku zapisal: »Zjutraj so opravili deset izkopavanj, popoldne pa šest ali osem.« Ljudje so preiskali vedra vode in iskali artefakte ter jih ustrezno kategorizirali. Žal je bilo več poročil o ukradenih artefaktih, ki jih nikoli niso mogli najti. Thompson se je po Salisburyjevi smrti odločil, da si bo vzel odmor od poglabljanja. Številne težave, vključno z mehiško revolucijo in finančnimi težavami, so začele ovirati delovni napor in škodovati morali delavcev. Tudi Thompsonova hiša v Mehiki je zgorela, v požaru pa je bila uničena ena od skrinj, v katerih je hranil svoje zapiske in podatke. Do leta 1923 je Thompson uradno končal z delom na cenoteu. Potapljanje v cenoteu Leta 1909 se je Thompson odločil, da se bo potopil v cenote, da bi raziskal tla, pri čemer sta mu pomagala dva grška potapljača z Bahamov. Poročal je o omejeni vidljivosti zaradi motne vode, številne premikajoče se skale in drevesa pa so potop oteževale. Thompson je našel približno 5 metrov debelo plast modrega pigmenta, ki se je usedla na tla cenotea. Dno je opisal kot »polno dolgih ozkih razpok, ki sevajo iz središč, kot da bi stekleno dno posode razbilo koničasto orodje. V razpokah in luknjah smo našli sivkasto blato, v katerem so bili vtisnjeni težji zlati predmeti, žad in bakreni zvonovi v velikem številu.« Kasneje je ponosno izjavil: »Končno sem osebno stopil na dno cenota.« Raziskovanje pod vodstvom mehiških oblasti Leta 1961 je Nacionalni inštitut za antropologijo in zgodovino (INAH) v sodelovanju z National Geographic Society in Club de Exploraciones y Deportes Acauticos de Mexico (CEDAM) izvedel še eno odpravo v cenote. Med pomembnimi odkritji so bila napisana kost z zlatim ovojem, velik nož iz roženca z zlatim lesenim ročajem in leseni uhani z mozaikom iz žada in turkiza. V letih 1967–1968 sta Norman Scott in Román Piña Chán vodila še eno odpravo. Preizkusila sta dve novi metodi, ki so ju mnogi ljudje že dolgo predlagali: izpraznitev vode iz cenoteja in bistrenje vode. Obe metodi sta bili le delno uspešni. Odstraniti je bilo mogoče le približno 4 metre vode, voda pa je bila bistra le kratek čas. Predmeti, najdeni v svetem cenotu Arheološke raziskave so z dna cenotea odstranile na tisoče predmetov, vključno z artefakti iz zlata, žada, kopala, keramike, kremena, obsidiana, školjk, lesa, gume in blaga, pa tudi človeška okostja. V cenoteu so ohranili veliko pokvarljivih predmetov. Leseni predmeti, ki bi sicer zgnili, so se ohranili v vodi. Našli so veliko različnih lesenih predmetov, vključno z orožjem, žezli, idoli, orodjem in nakitom. Žad je bil največja kategorija najdenih predmetov, sledil pa mu je tekstil. Prisotnost žada, zlata in bakra v cenoteu dokazuje pomen Chichén Itze kot kulturnega mestnega središča. Nobena od teh surovin ni avtohtona na Jukatanu, kar kaže na to, da so bili dragoceni predmeti, ki so bili v Chichén Itzo prineseni iz drugih krajev v Srednji Ameriki in nato žrtvovani kot čaščenje. V cenoteu so našli tudi keramiko, kamen, kosti in školjke. Arheologi so odkrili, da so številni predmeti preden so jih vrgli v cenote namerno poškodovani, in domnevajo, da je ta namerna poškodba analogna ubijanju predmeta kot žrtvovanja. Človeško žrtvovanje Nekateri cenotei vsebujejo veliko število človeških ostankov, vključno z moškimi in ženskami ter majhnimi otroki/dojenčki. Dokazi iz majevske mitologije kažejo, da je bilo veliko mladih žrtev (večinoma starih od 6 do 12 let) moških (de Anda, 2007). Medtem ko so klasične podobe majevske žrtve, ki jo živo vržejo v cenote, da se utopi, razširjene, de Andovi (2007) spisi na to temo kažejo, da je bila večina žrtvovanih žrtev - mladoletnikov, ki so bili bodisi kupljeni bodisi ujeti, medtem ko so njihovi starši delali na poljih, bojevnikov, ujetih v bitki, ali elit, ujetih med spopadi s sosednjimi klani - običajno (čeprav ne vedno) ubita, preden so bili vrženi v cenote, in v mnogih primerih več deset kilometrov od cenotejev, v katerih so bila njihova trupla sčasoma odložena. Na ta način so uporabljali le določene cenote, medtem ko so bili drugi rezervirani za domače namene (de Anda 2007). To kaže, da so majevski verski uradniki verjeli, da le določeni cenote vodijo v podzemlje, žrtve v drugih pa ne bodo imele nobenega smisla. Prav tako kaže, da status žrtve, kot je bila živa ali mrtva, ni bil pomemben. Občasni pojav človeških ostankov v cenotih, ki niso bili žrtve, je mogoče pripisati redkim napakam v presoji šamana. Dejanski vzorec, po katerem so bili ostanki določene žrtve pokopani v katerih cenotih, ostaja predmet ugibanja. Frančiškanski voditelj Diego de Landa je poročal, da je bil priča metanju živih žrtev v cenote v Chichén Itzi. Vendar njegovo poročilo ne kaže na rednost te prakse. Sklici Literatura Zunanje povezave Cenotes of Chichén Itzá