Marshallovy ostrovy

Marshallovy ostrovy, [maršalovy] plným názvem Republika Marshallovy ostrovy, jsou ostrovní stát v mikronéské části Oceánie. Tento suverénní stát leží severně od rovníku a západně od 180. poledníku na severozápadě Tichého oceánu, východně od Federativních států Mikronésie, jihozápadně od Havaje, severozápadně od Kiribati a severně od Nauru. Území se skládá z 29 korálových atolů a pěti hlavních ostrovů, jakož i asi z 1 200 dalších malinkých ostrůvků, rozdělených do dvou ostrovních řetězců: Ratak na východě a Ralik na západě. Všechny ostrovy jsou ploché a velmi nízké. Podnebí je tropické rovníkové. Na ploše 181 km² žije 42 000 obyvatel, což z Marshallových ostrovů činí rozlohou třetí nejmenší stát v Oceánii a sedmý nejmenší suverénní stát na světě, a zároveň čtvrtý nejméně lidnatý stát v Oceánii a osmý na světě. Hlavním a největším městem je Majuro, kde žije přibližně polovina populace ostrovů. Drtivá většina obyvatel jsou Maršalzané, úředními jazyky jsou maršálština a angličtina. Drtivá většina obyvatel se hlásí ke křesťanství, převážně k protestantským denominacím. Austronésští osadníci dorazili na Marshallovy ostrovy již ve 2. tisíciletí př. n. l. a přinesli s sebou jihovýchodní asijské plodiny, včetně kokosových ořechů, maoty (škrobnaté áronovité rostliny Cyrtosperma merkusii) a chlebovníku, stejně jako domestikovaná kuřata, díky čemuž se ostrovy staly trvale obyvatelnými. Prvními Evropany, kteří tyto ostrovy navštívili, byla španělská námořní výprava Alonsa de Salazara, která v roce 1526 dorazila k ostrovu Taongi. V roce 1528 připlula na Marshallovy ostrovy další španělská loď pod vedením Álvara de Saavedry. V 50. letech 19. století začali na ostrovy přicházet američtí protestantští misionáři a západní obchodní zájmy. V 70. a 80. letech 19. století dominovali ekonomice němečtí obchodníci s koprou a Německá říše připojila Marshallovy ostrovy jako protektorát v roce 1885. Japonské císařství obsadilo ostrovy na podzim roku 1914 na počátku první světové války a po jejím skončení se ostrovy a další bývalé německé kolonie v Tichomoří severně od rovníku staly japonským Mandátním územím Tichomořské ostrovy. Ostrovy během druhé světové války obsadily Spojené státy americké a po válce je spravovaly jako součást Poručenského území Tichomořské ostrovy. V letech 1946 až 1958 provedly Spojené státy 67 jaderných testů na atolech Bikini a Enewetok. V roce 1965 zřídila vláda Spojených států Kongres Mikronésie, což byl plán na posílení samosprávy tichomořských ostrovů. V květnu 1979 udělily Spojené státy (USA) americké Marshallovým ostrovům nezávislost tím, že uznaly jejich ústavu a prezidenta Amatu Kabuu. Plné suverenity, respektive samosprávy, bylo dosaženo na základě Dohody o volném sdružení se Spojenými státy. Republika Marshallovy ostrovy jsou unitární prezidentskou republikou, hlavou státu i vlády je prezident, zákonodárná moc náleží jak vládě, tak jednokomorové zákonodárné Nitijele. Ostrovy jsou ve svobodném sdružení s USA, které jim poskytují obranu, dotace a přístup k některým americkým agenturám. Vzhledem k malému množství přírodních zdrojů je bohatství ostrovů založeno na ekonomice služeb, stejně jako na rybolovu a zemědělství; pomoc ze Spojených států na základě dohody o volném sdružení představuje velký podíl na hrubém domácím produktu. V indexu lidského rozvoje se země umístila na 108. místě. Marshallovy ostrovy jsou členem Organizace spojených národů, Světové banky, Tichomořského společenství, Fóra tichomořských ostrovů, Organizace afrických, karibských a tichomořských států a Aliance malých ostrovních států. Název Evropské mapy a námořní mapy pojmenovaly tuto skupinu ostrovů po britském kapitánovi Johnu Marshallovi, který tuto oblast prozkoumal v roce 1788. Dějiny Austronésští osadníci dorazili na Marshallovy ostrovy již ve 2. tisíciletí př. n. l. a přinesli s sebou jihovýchodní asijské plodiny, včetně kokosových ořechů, maoty (škrobnaté áronovité rostliny Cyrtosperma merkusii) a chlebovníku, stejně jako domestikovaná kuřata, díky čemuž se ostrovy staly trvale obyvatelnými. Prvními Evropany, kteří tyto ostrovy navštívili, byla posádka španělské námořní výpravy pod vedením Alonsa de Salazara, která v roce 1526 dorazila k ostrovu Taongi, jenž pojmenovala Isla de San Bartolomé (Ostrov svatého Bartoloměje). Jednalo se o přeživší členy rozsáhlejší výpravy, která vyplula ze Španělska v roce 1525 pod vedením Garcíi Jofreho de Loaisy. V roce 1528 připlula na Marshallovy ostrovy další španělská loď a navštívila Ujelang a Enewetak, tentokrát pod vedením Álvara de Saavedry, který se tudy vracel z Ostrovů koření zpět do Ameriky. Později španělské galeony obvykle pluly po tichomořské trase dále na sever a Marshallovým ostrovům se vyhýbaly. Evropské mapy a námořní mapy pojmenovaly tuto skupinu ostrovů po britském kapitánovi Johnu Marshallovi, který tuto oblast prozkoumal v roce 1788. Američtí protestantští misionáři a západní obchodní zájmy se zde začaly objevovat v 50. letech 19. století. V 70. a 80. letech 19. století dominovali ekonomice němečtí obchodníci s koprou. Třebaže Španělsko vzneslo na ostrovy nárok a považovalo ostrovy za součást své kolonie Španělská Východní Indie, Německá říše připojila Marshallovy ostrovy jako protektorát v roce 1885. Na ostrovech dál vládli náčelníci pod dohledem německé správy, která organizovala vzkvétající vývoz kopry. Po vypuknutí první světové války Japonsko (stojící na straně Trojdohody) využilo příležitosti a ostrovy obsadilo; japonskou správu po válce potvrdila i Společnost národů a svěřila ostrovy Japonskému císařství jako tzv. mandátní území Tichomořské ostrovy. Během druhé světové války, v období od února do března 1944, Američané dobyli japonské pozice na atolech Kwajalein, Eniwetok a Majuro, čímž japonská přítomnost na ostrovech skončila. Po válce roku 1947 rozhodla Rada bezpečnosti Organizace spojených národů ponechat Marshallovy ostrovy, Mikronésii, Palau a Severní Mariany jako poručenské území Tichomořské ostrovy pod správou Spojených států amerických. V jeho rámci tvořily Marshallovy ostrovy jeden ze 6 ostrovních distriktů. V letech 1946 až 1958 provedli Američané na atolech Bikini a Eniwetok celkem 67 pokusných jaderných výbuchů o celkové síle 108 megatun TNT. V souvislosti s jadernými pokusy museli být vystěhováni obyvatelé atolu Rongelap. Rozsáhlé oblasti byly zamořeny radiací na desítky let. Dne 1. listopadu 1952 byla na atolu Eniwetok otestována první vodíková bomba na světě s kódovým označením „Mike“, což mělo za následek značný radioaktivní spad v této oblasti. V průběhu let byla americkou vládou vyčištěna pouze jedna z více než 60 ostrovů a obyvatelé stále čekají na odškodnění ve výši 2 miliard dolarů, které jim přiznal Tribunál pro jaderné nároky. Mnozí z ostrovanů a jejich potomků stále žijí v exilu, protože ostrovy zůstávají silně radioaktivně kontaminované. V roce 1965 zřídila vláda Spojených států Kongres Mikronésie, což byl plán na posílení samosprávy tichomořských ostrovů. Dne 1. května 1979 byly Marshallovy ostrovy prohlášeny autonomní republikou a v roce 1986 vstoupila v platnost Dohoda o volném přidružení se Spojenými státy americkými, čímž se Republika Marshallovy ostrovy stala suverénním státem. Jedinou oblastí, za niž Američané zodpovídají, zůstala obrana ostrovů. Dohoda byla od té doby několikrát pozměněna, poslední verze byla přijata v roce 2004. Poručnictví bylo ukončeno na základě rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 683 ze dne 22. prosince 1990. Do roku 1999 obdrželi ostrované v rámci této dohody 180 milionů amerických dolarů za pokračující využívání atolu Kwajalein Spojenými státy, 250 milionů amerických dolarů jako odškodnění za jaderné zkoušky a 600 milionů amerických dolarů v rámci dalších plateb. Navzdory ústavě byla vláda z velké části ovládána tradičními náčelníky ostrovů (Iroij), místní aristokracií.Teprve v roce 1999, po obviněních z politické korupce, byla aristokratická vláda svržena a prezident Imata Kabua byl nahrazen tzv. prostým občanem Kessaiem Notem. V únoru 2018 se Marshallovy ostrovy staly první zemí na světě, která uznala svou kryptoměnu jako vlastní zákonné platidlo pro digitální měnu. Státní symboly Vlajka Vlajka Marshallových ostrovů je tvořena tmavě modrým listem o poměru stran 1:2 se dvěma kosými, vějířovitě se rozšiřujícími pruhy, směřujícími z dolního rohu do horního cípu. Horní trojúhelník je oranžový, dolní je bílý. V žerďovém poli je bílá hvězda se čtyřiadvaceti cípy. Čtyři z cípů jsou delší a směřují k okrajům listu. Znak Státní znak Marshallových ostrovů nebyl po vyhlášení republiky nikdy zaveden, jeho funkci plní státní pečeť. Ta byla zavedena v roce 1979, v roce 1992 upřesněna zákonem, ale objevuje se v různých barevných podobách. Hymna Hymna Marshallových ostrovů je píseň Forever Marshall Islands (česky Navždy Marshallovy ostrovy). Autorem slov a hudby je první prezident státu, Amata Kabua. Geografie Marshallovy ostrovy jsou ostrovní zemí v Oceánii na severozápadě Tichého oceánu. Souostroví leží severně od rovníku a západně od 180. poledníku v regionu Mikronésii, asi 1 000 km východně od Federativních států Mikronésie, 3 500 km jihozápadně od Havajských ostrovů, 500 km severozápadně od Kiribati a 600 km severně od Nauru. Území se skládá z 29 korálových atolů a pěti hlavních ostrovů, jakož i asi z 1 200 dalších malinkých ostrůvků. Všechny ostrovy jsou ploché a velmi nízké, v průměru 2 m a zřídka více než 3 m nad hladinou moře. S celkovou rozlohou pouhých 181 km² jsou Marshallovy ostrovy třetím nejmenším státem v Oceánii a sedmým nejmenším suverénním státem na světě, avšak vzhledem k rozptýlenému uspořádání ostrovů mají Marshallovy ostrovy 24. největší výlučnou ekonomickou zónu na světě o rozloze 2 000 000 km². Země leží mezi 4° 30′ a 15° severní šířky a 160° 50′ a 172° východní délky, ostrovy se rozkládají na ploše přibližně 470 000 km². Ostrovní zemi lze rozdělit na dvě souostroví, osmnáct ostrovů na západě tvoří souostroví Ralik, což v maršálštině znamená „západ slunce“, a zbývajících šestnáct ostrovů na východě tvoří souostroví Ratak (nebo Radak), což v maršálštině znamená „východ slunce“. Souostroví jsou od sebe vzdálena asi 250 km a obě se táhnou se od severozápadu k jihovýchodu v délce asi 1 200 km. Nejdůležitějšími ostrovy jsou atoly Kwajalein a Majuro, na tom druhém žije polovina populace státu a tvoří i hlavní město země. Největším ostrovem je Kwajalein (plocha pevniny 16 km²), atol který obklopuje lagunu o rozloze 1 700 km², největší lagunu na světě. Nejvyšší bod země, který dosahuje výšky pouhých deseti metrů, se nachází na atolu Likiep. Nejsevernějším ostrovem republiky je ostrov Bokak (nebo Taonga) v souostroví Ratak: leží 280 km severozápadně od atolu Wake, který je nyní pod kontrolou Spojených států amerických. Nejjižnějším ostrovem Marshallových ostrovů je atol Ebon, nejzápadnějším ostrovem je Ujelang, který se nachází v souostroví Ralik, a nejvýchodnějším ostrovem je Knox v souostroví Ratak. Průměrná nadmořská výška celé země činí 2 m. Podnebí je tropické rovníkové, teplé, vlhké a deštivé po celý rok. Dvacet čtyři z těchto atolů a ostrovů je obydlených. Domovem dvou třetin Marshallanů jsou atoly Majuro (s hlavním městem) a Ebeye. Osídlení na odlehlejších (a hospodářsky zaostalejších) ostrovech je minimální. Zbývající atoly jsou neobydlené kvůli špatným životním podmínkám, nedostatku srážek nebo jaderné kontaminaci. Neobydlené atoly jsou: Ailinginae Bikar Bikini Bokak Erikub ostrov Jemo Nadikdik Rongerik Toke Ujelang Marshallovy ostrovy jsou jedním ze čtyř států na světě, které jsou tvořeny atoly, spolu s Kiribati, Maledivami a Tuvalu. Geologie a geomorfologie Vznik Marshallových ostrovů probíhal podle obvyklého vzorce pro malé ostrovy v západním Tichém oceánu: erupce podmořských sopek (zde před 70–80 miliony let v druhohorách), růst podmořských hor, utichnutí sopečné činnosti a růst korálů v mělkých pobřežních vodách u neaktivních sopek, zatímco se tato vulkanická jádra erodovala, hladina moře stoupala a s ní i korály, které postupně vytvářely útesy a atoly. Vznik atolů je tudíž dlouhodobý proces. Vzhledem k dlouhodobému vývoji korálů se povrch atolů skládá převážně z vápencového písku pocházejícího z korálů nebo z oblázků, často zpevněných do vápence v hlubších vrstvách, s občasnými výčnělky vápencové skály. Všech 29 atolů tvoří prstence ostrovů vytvořené korály nebo souvislé pásy země kolem laguny (vzniklé tam, kde se erozí rozpadl sopečný vrchol), někdy přerušené většími průrvami, které spojují atoly s oceánem. Je zde 5 pravých ostrovů (bez započítání vnitřní laguny). Povrch země se zvedá v průměru na 2 m a zřídka více než 3 m nad hladinou moře. Nejvyšší nadmořská výška je 10 m nad hladinou moře na atolu Likiep. Půdy na Marshallových ostrovech patří k nejchudším na živiny na světě. Patří mezi ně písek, štěrk, jílovitý písek, kyselá rašelina, organické bažinaté nebo hydromorfní půdy, „taro mucks“ a umělé, lidmi vytvořené, půdy. Hydrogeografická analýza ukazuje, že Marshallovy ostrovy nemají významné povrchové vodní zdroje, protože propustné vápnité půdy rychle odvádějí srážky. Na některých ostrovech existují malé čočkovité zásoby podzemní vody, které jsou zcela závislé na srážkách, nacházejí se nad hustšími vrstvami slané vody a podzemně odtékají do moře. Lze je vrtat pro lidské využití. Flóra Na Marshallových ostrovech bylo popsáno více než 700 druhů rostlin, z nichž přibližně polovina je původních. Z těchto původních rostlin jich asi 80 roste na souši, zbytek tvoří řasy a mořské trávy. Většina původních rostlin se vyskytuje v oblasti tropického Pacifiku. Podnebí Marshallovy ostrovy mají tropické rovníkové podnebí (Af v Köppenově klasifikaci podnebí). Počasí je teplé, vlhké a deštivé po celý rok. Průměrná teplota je v lednu i červenci kolem 28 °C. Období dešťů trvá od května do listopadu a relativně suché období od prosince do dubna. Počet obyvatel převyšuje zásoby pitné vody, která pochází převážně z dešťových srážek. Na severních atolech spadne ročně 1 300 mm srážek, na jižních atolech je to zhruba dvojnásobek. Hrozba sucha je v celém souostroví běžná. Mnohé tichomořské tajfuny vznikají jako tropické bouře v oblasti Marshallových ostrovů a zesilují se při postupu na západ směrem k Marianám a Filipínám. Tajfuny zde představují ojedinělou hrozbu od července do poloviny listopadu. Vzhledem k nízké nadmořské výšce jsou Marshallovy ostrovy ohroženy potenciálními dopady zvýšení hladiny moře. Podle prezidenta Nauru jsou Marshallovy ostrovy nejvíce ohroženým národem na Zemi kvůli záplavám způsobeným klimatickými změnami. Studie Univerzity v Plymouthu zjistila, že příliv a odliv přesouvají sedimenty a vytvářejí tak vyšší nadmořskou výšku, což může udržet ostrovy obyvatelnými. Politika Republika Marshallovy ostrovy jsou unitární parlamentní prezidentskou republikou, hlavou státu i vlády je prezident. Výkonnou moc vykonává vláda a zákonodárná moc náleží jak vládě, tak jednokomorové Nitijele (zákonodárnému sboru). Soudní moc je nezávislá na výkonné a zákonodárné moci. Ostrovy jsou ve svobodném sdružení s USA, které jim poskytují obranu, dotace a přístup k některým agenturám se sídlem v USA, jako je Federální komise pro komunikace a Poštovní služba Spojených států. Vláda Marshallových ostrovů funguje na základě smíšeného parlamentně-prezidentského systému, jak je stanoveno v ústavě.[1] Volby se konají každé čtyři roky na základě všeobecného volebního práva (pro všechny občany starší 18 let), přičemž každý z 24 volebních obvodů volí jednoho nebo více zástupců (senátorů) do dolní komory jednokomorového zákonodárného sboru republiky, Nitijely. (Majuro, hlavní atol, volí pět senátorů.) Prezident, který je hlavou státu i předsedou vlády, je volen 33 senátory Nitijely. Čtyři z pěti prezidentů Marshallových ostrovů, kteří byli zvoleni od přijetí ústavy v roce 1979, byli tradičními nejvyššími náčelníky z místní aristokracie. Spojení tradiční kultury s moderním politickým zřízením se projevuje tím, že jako poradní sbor parlamentu funguje též dvanáctičlenná rada náčelníků (Iroji). Vliv náčelníků nebyl až do konce 90. let zanedbatelný. Jestliže pětkrát zvolený první prezident Amata Kabua (1979–1997) a jeho nástupce (a bratranec) Imata Kabua (1997–2000) byli náčelníci, následný prezident Kessai Note byl prostého původu. Republika nemá vlastní vojsko, obranu ostrovů zajišťuje armáda Spojených států amerických na základě Dohody o volném sdružení se Spojenými státy, která jim svěřuje výlučnou odpovědnost za mezinárodní obranu Marshallových ostrovů. Dohoda dále ostrovanům (Maršalzanům) zaručuje právo na vstup do Spojených států bez nutnosti víza. Jelikož se však jedná o cizince, může být proti nim v případě odsouzení za určité trestné činy zahájeno řízení o vyhoštění. Administrativní členění Marshallovy ostrovy se dělí na 24 správních obvodů, které v podstatě odpovídají počtu obydlených ostrovů a atolů: Ekonomie Marshallovy ostrovy jsou rozvojovou zemí s ekonomikou s nižšími středními příjmy. Na hrubém domácím produktu se s 70 % podílí nejvíce sektor služeb, následuje zemědělství s 20 % a průmysl s 11 % (k roku 2023). Tdaleka nejvýznamnější vývozní položkou jsou poplatky za registraci lodí (843 mil. USD, 79 % exportu státu, čísla za rok 2024) a ryby. Většina běžného zboží se musí dovážet – téměř polovina dovozu připadá na potraviny a pohonné hmoty. Pro domácí spotřebu se také pěstují chlebovník, banány, taro a pandány. Marshallovy ostrovy jsou hospodářsky velmi závislé na Spojených státech. Bez amerických dotací cca 100 milionů USD ročně (jde dotace a dodatečné granty vyplývající z Dohody o volném přidružení, která byla nově podepsána v roce 2024) představují cca 30-35 % rozpočtu, se stát s nepatrnou rozlohou pevniny a omezenými přírodními zdroji neobejde. Velká část dotací směřuje na podporu zemědělství na odlehlejších ostrovech, aby se zabránilo jejich vylidnění a následnému přesunu obyvatel na již tak přelidněné atoly Majuro a Ebeye. Velký význam pro rozvoj místního hospodářství má též americká vojenská základna na atolu Kwajalein, kde v posledních letech probíhají zkoušky systému protiraketové obrany. Zemědělská půda tvoří 39 % státu; přičemž orná půda pouze 3 %, trvalé porosty 36 % plochy země a trvalé pastviny 0 % (odhad k roku 2022). Zdaleka nejvíce se pěstují kokosové ořechy (41 000 tun) (čísla za rok 2024). Přitom plocha, na které se pěstují kokosové ořechy je 68 km2, což je 39 % více než třetina rozlohy země. V roce 2024 patřily mezi zdaleka nejvýznamnější vývozní položky ostrovní ekonomiky lodě (843 mil. USD, 79 % exportu státu), dále rafinovaná ropa (106 mil. USD, 10 %), ryby (98 mil. USD, 9 %). Mezi hlavní obchodní partnery patří Německo (224 mil. USD), Dánsko (170 mil. USD), Thajsko (101 mil. USD), Kypr (74,5 mil. USD) a Norsko (64,5 mil. USD). Na ostrovy ročně přijíždí kolem 4 000 až 9 000 turistů a cestovní ruch se podílí méně než 2 % na hrubém domácím produktu. Roste počet námořních plavidel registrovaných pod vlajkou Marshallových ostrovů, v roce 2024 celkem 5 400, dvakrát více než v roce 2014. Úhrnný výtlak činil přes 200 milionů gt, Marshallovy ostrovy mají po Libérii a Panamě třetí největší lodní registrem na světě. Doprava Hlavní mezinárodní letiště se nachází na ostrově Majuro (Majuro International Airport), velké přistávací dráhy mezinárodních parametrů jsou také na ostrovech Kwajalein a Eniwetok. Vnitrostátní dopravě dále slouží asi tucet menších letišť na ostatních ostrovech. Silniční síť je vzhledem k ostrovnímu charakteru země omezená, pouze na hlavních ostrovech je asi 65 km silnic s pevným povrchem. Obyvatelstvo Při posledním sčítání lidu z roku 2021 žilo na Marshallových ostrovech žilo 42 418 obyvatel, což z nich činí čtvrtý nejméně lidnatý stát v Oceánii a osmý na světě. Počet obyvatel představuje trojnásobný nárůst oproti roku 1958 (o 63 let dříve) s průměrným ročním přírůstkem obyvatel 1,8 %. S hustotou zalidnění 233 obyvatel na km2 jsou třetím nejhustěji osídleným samostatným státem v Oceánii. Ženy tvoří 49,3 % celkové populace a muži 50,7 %. Střední délka života je 75,2 let (muži 73, ženy 77,5), medián věku je 25,5 let (k roku 2024). Podíl obyvatel mladších 15 let činil 30 %, 64 % je ve věku 15 až 64 let a 6 % obyvatel je starších 65 let (k roku 2024). K roku 2023 žilo 79 % obyvatel v městských oblastech, s ročním nárůstem 0,6 %. Populace na Marshallových ostrovech je tudíž velmi malá, mladá a velmi urbanizovaná. Celkový počet osob, přibližně 42 tisíc, nezahrnuje rodilé obyvatele Marshallových ostrovů, kteří se odstěhovali jinam. Například dohoda o volném sdružení jim umožňuje volně se přestěhovat do Spojených států a získat tam práci.[120][121] Přibližně 4 300 rodilých obyvatel Marshallových ostrovů se přestěhovalo do Springdale v Arkansasu ve Spojených státech. Toto číslo představuje největší koncentraci obyvatel Marshallových ostrovů mimo jejich domovský ostrov. Dohromady tři čtvrtiny obyvatel ostrovů (78 %) žije ve dvou městských oblastech, Majuru (na stejnojmenném atolu) a Ebeye (atol Kwajalein), v samotném Majoru žije 23 156 obyvatel, tedy 55 % obyvatel. Drtivá většina obyvatel Marshallových ostrovů jsou domorodí Maršalzané. Při posledním sčítání lidu se za ně prohlásilo 95,6 % obyvatel ostrovů. Maršalzané jsou mikronéského původu a předpokládá se, že na Marshallovy ostrovy migrovali z Asie před několika tisíci lety. Menšina Maršalzanů má asijské a evropské předky, například japonské a německé, naopak většina polynéské a melanesijské předky. Úředními jazyky Marshallových ostrovů jsou angličtina a maršálština. Oba jazyky jsou běžně a široce používány. Náboženství Podle sčítání lidu z roku 2021 se 96,2 % obyvatel Marshallových ostrovů přihlásilo k jedné ze čtrnácti křesťanských denominací. Nejvíce stoupenců má protestantská Sjednocená církev Kristova – Kongregační na Marshallových ostrovech (47,9 %), dále protestantská Assemblies of God (14,1 %), katolická církev (9,3 %), Církev Ježíše Krista Svatých posledních dnů (5,7 %), Církev plného evangelia na Marshallových ostrovech (5 %) a Bukot nan Jesus (3 %). Zbytek denominací tvořily především protestantské církve a Svědkové Jehovovi. Celkem 1 128 lidí, tedy 2,7 % respondentů, se identifikovalo jako příslušníci náboženství jiného než některého ze čtrnácti denominací uvedených ve sčítacím formuláři. Celkem 444 lidí, tedy 1,1 % respondentů, se označili za bez vyznání. Na Majuru žije také komunita bahá'í a muslimská komunita. Jediná mešita v zemi je spjata s hnutím Ahmadíja. Zdraví Obyvatelé ostrovů mají největší výskyt (prevalenci) cukrovky 2. typu na světě; nemoc postihuje 29 % osob starších 15 let a 57 % osob starších 65 let, nejvyšší prevalence je na Ebeye s 33 0% (čísla za rok 2023). Celkem 46 % dospělé populace je obézní (číslo k roku 2022), což je osmá nejvyšší hodnota na světě, nadváhou trpí kolem 75 % populace. Test první nasaditelné termonukleární bomby Castle Bravo v roce 1954 vyvolal nepředvídané dodatečné jaderné reakce zahrnující lithium-7, které vedly k výbuchu více než dvakrát většímu, než se předpokládalo, což mělo za následek mnohem větší jaderný spad, než se očekávalo. Jaderný spad se rozšířil na východ na obydlené atoly Rongelap a Rongerik. Tyto ostrovy nebyly před výbuchem evakuovány. Mnoho domorodců z Marshallových ostrovů od té doby trpělo popáleninami způsobenými radiací a následky radioaktivního spadu a potkával je podobný osud jako japonské rybáře na palubě lodi Daigo Fukuryū Maru, avšak od federální vlády USA dostali jen minimální odškodnění, pokud vůbec nějaké. V roce 2010 bylo zaznamenáno, že Maršalzané mají kvůli omezenému množství půdy problém najít místo pro pohřeb svých mrtvých. Jedním z řešení, které vymysleli, bylo vytvoření dvojitého hrobu tím, že na stejný hrob pohřbili dalšího mrtvého. Školství Na ostrovech existuje síť základních a středních škol v rozsahu dvanácti ročníků. Je zde též jedna vysoká škola. Výuka probíhá v maršálštině, od 4. ročníku i v angličtině. Sídla/obydlené ostrovy Přitom na ostrově a stejnojmenném sídle a Ebeye na atolu Kwajalein žije na ploše 0,36 km² kolem 10 000 obyvatel a hustota osídlení činí přes 25 000 osob na km². Ebeye je tak jedním z nejhustěji osídlených malých ostrovů na světě a šestým nejhustěji osídleným ostrovem na světě. Kultura Kultura Marshallových ostrovů je součástí širší kultury Mikronésie. Je poznamenána obdobím před příchodem Západu a následným vlivem tohoto kontaktu na místní obyvatelstvo, ačkoliv Marshallovy ostrovy byly relativně izolované. Obyvatelé byli v minulosti známí svým mistrovstvím ve stavbě lodí a stali se zkušenými navigátory, kteří dokázali pomocí mořských proudů doplavat k jiným atolům. Při navigaci pomáhaly mapy vyrobené ze svázaných dřevěných tyčinek z vláken kokosové palmy a mušlí kauri, nazývané rebbelib. Před navázáním úzkých kontaktů se Západem chodily děti nahé a muži i ženy byli nahoře bez, na sobě měli pouze sukně utkané z místních materiálů. Půda byla a stále zůstává nejdůležitějším měřítkem bohatství rodiny. Půda se dědí po mateřské linii. Od příchodu křesťanských misionářů se kultura posunula od ekonomiky založené na obživě k více západní ekonomice a standardům. Lidé lze popsat jako přátelské a mírumilovné. Cizinci jsou přijímáni relativně vřele. Ohleduplnost k ostatním je pro Maršalzany důležitá. Rodina a komunita jsou důležité. Zájem o druhé je důsledkem jejich vzájemné závislosti. Po staletí žili na izolovaných korálových atolech a ostrovech. Příbuzní, včetně prarodičů, tet, strýců, bratranců a sestřenic a vzdálených příbuzných, jsou všichni považováni za blízkou rodinu. Silné rodinné vazby přispívají k úzce propojeným komunitám zakořeněným v hodnotách péče, laskavosti a úcty. Jednou z nejvýznamnějších rodinných událostí jsou první narozeniny dítěte. V minulosti bylo na Marshallových ostrovech obzvláště rozvinuté umění tetování. Tetování pokrývala velkou část těla jednotlivců; a to do takové míry, že když v říjnu 1529 expedice Álvara de Saavedry při návratu z Filipín přistála na atolu na severozápadě ostrovů, byli Španělé tetováním domorodců natolik ohromeni, že celou skupinu ostrovů nazvali Los Pintados („pomalovaní“) a několik z nich odvezli, aby je ukázali u dvora. Roro je druh tradičního zpěvu, který se obvykle zpívá za účelem vyprávění starodávných legend, jako způsob předávání znalostí nezbytných pro plavbu nebo také jako prostředek k povzbuzení matek při práci. Moderní skupiny spojily tyto písně, které jsou na každém ostrově v zemi jedinečné, s moderní hudbou. Ačkoli bubny nejsou v mikronéské hudbě obecně běžné, jednostranné bubny ve tvaru přesýpacích hodin hrají v hudbě Marshallových ostrovů důležitou roli. Na Marshallových ostrovech existuje tradiční tanec zvaný betterave, který je ovlivněn španělskými lidovými tanci. V něm muži a ženy kráčí bokem v paralelních řadách, čímž vytvářejí velmi náročný a složitý rytmus. Existuje také druh tance s tyčemi prováděný Jobwa, který se dnes provozuje pouze při velmi zvláštních příležitostech. Kultura ostrova byla silně ovlivněna boji o atol Kwajalein během druhé světové války a programem jaderných zkoušek Spojených států na atolu Bikini v letech 1946 až 1958. Bývalí obyvatelé a jejich potomci, kteří byli po druhé světové válce vyhnáni, dostávají od americké vlády odškodnění. Tato závislost na pomoci odklonila loajalitu obyvatel od tradičních náčelníků. Kultura ostrova je dnes silně ovlivněna přítomností asi 2 000 zahraničních pracovníků na Kosmodromu Kwajalein (Testovací základně protiraketové obrany Ronalda Reagana), která zahrnuje zařízení pro odpalování raket, testování a podpůrná zařízení na jedenácti ostrovech atolu Kwajalein, spolu s ostrovem Wake a atolem Aur. Kuchyně Marshallových ostrovů vychází z tradiční kuchyně místních Mikronésanů, lze se ale setkat také s pokrmy z východoasijské kuchyně (jako je sašimi). Mezi používané suroviny patří kokos, tropické ovoce, různé ryby, vepřové maso nebo rýže. Ke konzervování potravin se tradičně používá pasta ze sušených pandánů, označovaná jako jããnkun nebo mokwan. Příklady pokrmů a nápojů: chukuchuk, rýžové koule obalené v drceném kokosu; opékané a grilované ryby; směs smažených batátů (sladkých brambor) a smažených banánů; směs rýže, dýně a kokosového mléka; koláč s makadamovými ořechy; pečená papája plněná kokosovým mlékem; kokosová voda a ovocné šťávy. Mezi nejoblíbenější sporty na Marshallových ostrovech patří volejbal, basketbal (především mezi muži), baseball, fotbal a řada vodních sportů. Marshallovy ostrovy se účastní všech olympijských her od olympiády v Pekingu v roce 2008. Na olympijských hrách v Tokiu v roce 2021 reprezentovali Marshallovy ostrovy dva plavci. Marshallovy ostrovy se také každé čtyři roky účastní Pacifických her, kde v roce 2023 získaly pět zlatých medailí, všechny ve vzpírání. Odkazy Poznámky Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Marshall Islands na anglické Wikipedii. Externí odkazy Slovníkové heslo Marshallovy ostrovy ve Wikislovníku Obrázky, zvuky či videa k tématu Marshallovy ostrovy na Wikimedia Commons CIA. Marshall Islands - The World Factbook [online]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2026-01-31. (anglicky) Marshall Islands [online]. Encyclopaedia Britannica [cit. 2011-08-15]. Dostupné online. (anglicky)