NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Misraħ Għar il-Kbir

Misraħ Għar il-Kbir (anciennement appelé officieusement Clapham Junction) est le plus vaste site préhistorique de Malte regroupant de très nombreux cart-ruts et des carrières. Ce sont les Britanniques qui lui donnèrent son premier nom par analogie avec les voies de la grande gare de triage de la banlieue londonienne. Localisation Le site est situé à côté de la ville de Is-Siġġiewi, non loin des falaises de Ħad-Dingli. Datation Les archéologues font remonter les plus anciennes traces à 2 000 ans avant notre ère, au moment où des groupes humains venus de Sicile colonisent l'île et y apportent des techniques de l'âge du bronze. Explication des traces dites cart ruts Les cart ruts, présentent également sur d'autre sites de l'archipel (par exemple à Gozo) ont pour origine le passage répété des roues en bois des chariots sur un sol particulièrement érosif quand il est humide. Notes et références Portail de l’archéologie Portail de Malte
Місрах Гар Іл-Кбір

Місрах Гар іль-Кбір (неофіційно відомий як Клапхем Джанкшн ) — доісторичне місце в Сіґєві, на півдні острова Мальта, неподалік від скель Дінглі. Він найбільш відомий своїми «коліями возів», складною мережею доріжок, висічених у скелі. Вік і призначення слідів невідомі, оскільки оцінки їх походження варіюється від неоліту до середньовіччя та всіх проміжних моментів. Деякі дослідники припускають, що вони могли використовуватися в різні періоди, можливо, навіть для різних видів діяльності. Схоже, що колії могли бути зроблені лише не пізніше 700 р. до н. е. з кількома прикладами, що вказують на дату періоду храму бл. 3800-2500 до н.е. Повідомляється, що прізвисько «Clapham Junction» дав археолог Девід Х. Трамп, який повідомив, що воно нагадало йому жваву залізничну станцію Clapham Junction у Лондоні . Походження доріжок Подібні траси (відомі та позначені на Мальті як «Колії для візків») можна знайти в ряді місць на обох великих островах. Бусевдієн в затоці Сент-Полс-Бей, Naxxar, San Ġwann і Bidnija є хорошими прикладами на головному острові. Найкращі острови Гоцо знаходяться на плато Та' Ċenċ, Саннат . У Місрах Гар іль-Кбір досягають 60 сантиметрів (24 дюйм) глибокі і мають середню відстань між ними від 110 до 140 см (43 до 55 дюйм) . Деякі з них перетинаються, а інші утворюють вузли, створюючи ілюзію великої залізничної станції . У деяких місцях на Мальті, наприклад у затоці Святого Георгія на Біржеббудзі, сліди впадають у море й продовжуються під водою, що призвело до припущень у ЗМІ, що вони були зроблені під час останнього льодовикового періоду, коли рівень моря був нижчим. (Найдавніші інші відомі свідчення про проживання людей на Мальті датуються приблизно 5900 роком до н. е.). Дослідження, опубліковане в 2008 році, описує їх як викликані дерев'яними колісними візками, які розмивають м'який вапняк . Було проведено аналіз навантажень, які були б спричинені візком, який би відповідав колії. Професор Моттерсхед з Портсмутського університету сказав: «Порода, що лежить в основі, на Мальті слабка, і коли вона волога, вона втрачає близько 80 відсотків своєї міцності. Візки спочатку прокладали сліди в ґрунті, але коли вони розмивалися, колеса їздили прямо по скелі, щоб іншим візкам було легше йти тими ж коліями». Див. також Діолкос Кам'яні дороги Апшерона Список літератури Зовнішні посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Місрах Гар Іл-Кбір VisitGozo page including the cart ruts
Kraftwerk Delimara

Das Kraftwerk Delimara (englisch Delimara Power Station) liegt bei Marsaxlokk im Südosten von Malta und ist das neueste Kraftwerk Maltas. Geschichte Das Kraftwerk wurde im Jahr 1992 in Betrieb genommen. Da die Technik des Kraftwerks Marsa veraltet ist, wurde im Vorfeld von Maltas EU-Beitritt diskutiert, die Anlage abzuschalten. Es wurde stattdessen ein Teil der Stromproduktion in das modernere Kraftwerk Delimara verlagert und die EU-Grenzwerte für Emissionen konnten somit erreicht werden. Allerdings entsprachen die Feinstaubemissionen beider Anlagen noch nicht dem EU-Standard. Im September 2008 wurde bei einer Routinekontrolle festgestellt, dass eine kleine Menge Wasser und Heizöl ausgelaufen war. Die Höhe der Ölbelastung lag bei minimal zehn Kubikmetern Heizöl. Weder die Umwelt noch das Kraftwerk oder dessen Personal trugen dabei Schäden davon, die zuständigen Behörden wurden jedoch trotzdem sofort informiert. Kraftwerksaufbau und Daten Die Leistung des Kraftwerks beträgt insgesamt 304 MW. Es sind zwei mit Heizöl befeuerte Dampfkraftwerksblöcke mit einer elektrischen Leistung von je 60 MW seit 1992 in Betrieb. Das Heizöl hat einen Schwefelgehalt von 1 %. Seit dem Jahr 1994 sind außerdem zwei Gasturbinenkraftwerke mit einer Leistung von je 37 MW in Betrieb. Die gesamten Kohlendioxid-Emissionen des Kraftwerks im Jahr 2006 betrugen 810.477 Tonnen. Der Kamin des Kraftwerks ist 150 Meter hoch. Er ist das höchste Bauwerk in Malta. Die Enemalta wollte das Kraftwerk Marsa bis Ende 2010 erweitern, rechnete jedoch erst für Mitte 2012 mit einer Inbetriebnahme der Erweiterung. Sechs Umweltorganisationen reagierten negativ auf die Ankündigung der Regierung, dass die geplante Erweiterung der Anlage mit schwerem Heizöl betrieben werden soll. Im Sommer 2016 wurde die bestehende Anlage um drei Gas- und Dampf-Kombikraftwerk-Blöcke mit insgesamt 200 MW Leistung erweitert. Diese von Siemens gelieferten Blöcke werden mit flüssigem Erdgas befeuert. Einzelnachweise Weblinks Bild des Kraftwerks mit Kurzbeschreibung (englisch)
ТЕС Делімара

ТЕС Делімара — теплова електростанція на Мальті, розташована на східному завершенні острова поблизу селища Марсашлокк. Першу чергу станції ввели в експлуатацію у 1992 році з двома класичними паровими турбінами потужністю по 120 МВт. Видалення продуктів згоряння із її котлів відбувалось за допомогою димаря діаметром 12 метрів та висотою 150 метрів, який був найвищою спорудою країни. У 1994 році стала до ладу черга 2А, обладнана встановленими на роботу у відкритому циклі двома газовими турбінами MS6001B потужністю по 37 МВт, постаченими британською John Brown (ліцензія General Electric). Введена в експлуатацію у 1999 році черга 2В також мала дві газові турбіни того ж типу потужністю по 38,5 МВт, виготовлені по ліцензії італійською Nuovo Pignone, проте вони через котли-утилізатори Stork Ketels живили одну парову турбіну General Electric із показником 38 МВт. У 2012-му майданчик доповнили третьою чергою із 8 генераторних установок із двигунами внутрішнього згоряння Wartsila, відпрацьовані якими продукти згоряння через котли-утилізатори Aalborg живлять одну парову турбіну Dresser Rand потужністю 13,2 МВт. Як і всі попередні черги, третя первісно розраховувалась на використання нафтопродуктів. Утім, у межах проєкту створення терміналу для імпорту зрідженого природного газу Делімара чотирьом із двигунів надали можливість споживати також блакитне паливо (їх потужність рахується по 16,6 МВт), тоді як чотири інші залишились однопаливними (потужність по 18,3 МВт). У комплексі із зазначеним вище терміналом у 2017 році запустили розраховану на споживання природного газу четверту чергу номінальною потужністю 205 МВт, яка використовує технологію комбінованого парогазового циклу. Вона має три газові турбіни Siemens SGT-800 потужністю по 50,5 МВт, котрі через котли-утилізатори Aalborg живлять одну парову турбіну Siemens SST-900 із показником до 66 МВт. Особливістю цього парогазового блоку є те, що охолоджена під час регазифікації ЗПГ водно-гліколева суміш спрямовується до блоку забору повітря для ТЕС, де повторно нагрівається. Така теплообмінна система дає змогу збільшити ефективність роботи обладнання електростанції. Поява четвертої черги дозволила почати у 2016 році демонтаж першої черги, крім того, вивели в резерв черги 2А та 2В. Видача продукції станції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 132 кВ. Примітки
Malta Aviation Museum

Malta Aviation Museum is an aircraft museum situated on the site of the former Royal Air Force airfield RAF Ta Kali in the village of Ta'Qali, on the island of Malta. The museum, based in three hangars, covers the history of aviation on the island with exhibits, particularly from the Second World War and post-war periods. The museum is involved in the preservation and restoration of aircraft, some of which are in airworthy condition. The museum received two Romney huts from the former RAF Luqa in 2003. In 2021, a new Main Exhibition Hangar was funded by the EU. List of exhibits Main Exhibition Hangar Exhibits include Gloster Meteor F8 and NF14 Douglas Dakota Cessna Birddog North American Texan Piper Cub Fiat G.91 English Electric Lightning Cockpit Agusta-Bell 47G helicopter Agusta-Bell AB 212 helicopter Air Battle of Malta Memorial Hangar This hangar, purpose-built and opened in 2005, features airframes from the Second World War period, several examples restored from casualties of the Battle of Malta. de Havilland Tiger Moth Hawker Hurricane IIa Z3055 Supermarine Spitfire IX (EN199) Fairey Swordfish (fuselage skeleton) Romney Exhibition Hangar The space, which includes the museum entrance and restoration workshop, has exhibits including: de Havilland Vampire T.11 Link Trainer Hawker Sea Hawk Gallery See also List of museums in Malta List of aerospace museums Bibliography Ogden, Bob. Aviation Museums and Collections of Mainland Europe. 2006. Air-Britain (Historians) Limited. Tonbridge, Kent. ISBN 0-85130-375-7. References
Saint John’s Cavalier

Saint John’s Cavalier (maltesisch: Kavallier ta’ San Ġwann) ist ein Kavalier (eine Befestigung) aus dem 16. Jahrhundert in Valletta auf Malta. Er ist Teil der Festungen und militärischen Anlagen Maltas, die vom Malteserorden erbaut wurden. Beschreibung Der Kavalier überragt die St. John’s Bastion, eine große, stumpfwinklige Bastion aus Quadermauerwerk über einem fünfeckigen Grundriss, die Teil der Landfront von Valletta ist. St. John’s war einer von neun geplanten Cavaliers in der Stadt, von denen jedoch letztendlich nur zwei gebaut wurden, darunter auch der identische Saint James Cavalier. Er wurde vom italienischen Militäringenieur Francesco Laparelli entworfen, während sein maltesischer Assistent Girolamo Cassar die Bauarbeiten, die 1566 begannen, beaufsichtigte. Der Cavalier befindet sich in der Nähe der City Gate Arcade und der Hastings Gardens. Der Kavalier wurde während des Zweiten Weltkriegs von den britischen Streitkräften genutzt. Heute befindet sich im Kavalier die Botschaft des Souveränen Malteserordens, dem Nachfolger des Ordens, der ihn ursprünglich erbaut hat. Weblinks Einzelnachweise
Cavaliere di San Giovanni

Il cavaliere di San Giovanni (in maltese Kavallier ta' San Ġwann, in inglese Saint John's Cavalier) è una fortificazione, più precisamente un cavaliere, risalente al XVI secolo situato a La Valletta (Malta). Il cavaliere ha pianta pentagonale e sovrasta il bastione di San Giovanni, poco più a sud l'identico cavaliere di San Giacomo sovrasta l'omonimo bastione. Fu edificato nel contesto della costruzione delle fortificazioni sulla penisola di Sceberras volute dal Gran Maestro Jean de la Valette dopo l'assedio di Malta del 1565. Il sistema di fortificazioni fu progettato dall'architetto militare italiano Francesco Laparelli, la costruzione del cavaliere fu supervisionata dal suo assistente maltese Girolamo Cassar. Lo scopo dell'edificio era quello di difendere la nascente città della Valletta da un possibile attacco da terra, è infatti rivolto verso l'attuale Floriana. Il cavaliere si trova vicino al City Gate Arcade e agli Hastings Gardens. Durante la seconda guerra mondiale è stato usato dalle forze armate britanniche, attualmente ospita l'ambasciata maltese del Sovrano Militare Ordine di Malta. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cavaliere di San Giovanni
San Blas Tower

Der San Blas Tower, auch Isopu Tower (maltesisch it-Torri ta’ Isopu), Ta’ Sopu Tower, Nadur Tower oder Torre Nuova genannt, ist ein Wehrturm auf der zu Malta gehörenden Insel Gozo. Er steht im Nordosten der Insel auf den Klippen zwischen der San Blas Bay und Daħlet Qorrot und gehört zur Gemeinde Nadur. Geschichte Der Turm wurde 1667 unter der Herrschaft des Großmeisters Nicolas Cotoner erbaut, die Kosten hierfür trug die Regierungsbehörde des Ordens, die Università von Gozo. Im Juni 1798 feuerten die Kanonen dieses Turms als einzige auf die herannahende französische Flotte. Nachdem der Turm im Laufe der Jahrhunderte verfallen war, wurde er unter Beteiligung von Dín l-Art Ħelwa und dem Gemeinderat von Nadur zwischen 2003 und 2006 instand gesetzt. Wegen der Abgelegenheit des Bauwerks mussten die Restaurierungsarbeiten ausschließlich von Hand durchgeführt werden. Das Turminnere war eingestürzt, die ursprüngliche Wendeltreppe nicht mehr vorhanden. Auch das Dach musste neu gebaut werden. Beschreibung Der relativ kleine Turm hat einen quadratischen Grundriss, seine dicken Mauern sind leicht nach innen geneigt. Das Innere besteht aus einem hohen Tonnengewölbe, in das ein auf gerippten Bögen aufliegender Zwischenboden eingezogen ist. Eine rekonstruierte Wendeltreppe verbindet die Stockwerke miteinander. Einzelnachweise
Sopu Tower

Sopu Tower (Maltese: Torri ta' Sopu), also known as Isopu Tower, San Blas Tower or Torre Nuova, is a small watchtower situated on the cliff between San Blas and Daħlet Qorrot in Nadur, Gozo, Malta. Isopu Tower was the last watchtower to be built in Malta, apart from the tour-reduits of the 18th century. It is one of four surviving towers on Gozo, with the others being Xlendi Tower, Dwejra Tower and Mġarr ix-Xini Tower. The earlier Garzes and Marsalforn towers were destroyed in the 18th and 19th centuries. History Isopu Tower was built by the Order of Saint John in 1667 during the reign of Grandmaster Nicolas Cotoner at the expense of the Università of Gozo. The latter paid for its garrison but artillery was supplied by the Order itself. The tower is square in shape, and the design is similar to the Xlendi and Dwejra towers. The walls are thick with inward slopes. The tower has a high barrel vault with the middle floor resting on rib arches. A spiral staircase provides access to the various floors. The main doorway had four escutcheons with coats of arms of the Order and the Gozo Università, and the personal arms of Cotoner and the Governor of Gozo. By 1785 the tower was not permanently manned, but in 1792 it was rearmed with four 6-pounder iron guns. It was the only small coastal watchtower which actually tried to resist the French invasion of 1798 when it fired its guns on the approaching French fleet. Present day By the early 21st century, the tower was in a state of disrepair. Parts of it had weathered while most of the interior had already collapsed. The tower was restored by Din l-Art Ħelwa and the Nadur Local Council between 2003 and 2006. The restoration work was carried out by hand by Leli Saliba and his son. The spiral staircase was completely rebuilt from scratch, as were the roof and most of the interior. Only one of the original arches had survived, and it was used as a model on which to rebuild the roof. The restored tower was reopened on 20 August 2006. Nowadays, the tower is open for visitors on three Sundays in every month, but plans are underway to convert it into a visitor centre as part of a nature trail in the area. The area around the tower has been designated as a special conservation area. References External links National Inventory of the Cultural Property of the Maltese Islands
Sopu torony

Az Sopu torony (máltaiul: Torri ta' Sopu ), további nevei Isopu torony, San Blas torony, vagy Új torony kis partvédelmi őrtorony, amely San Blas és Daħlet Qorrot szikláin áll Nadurban, Gozón. Az Sopu torony Málta legutolsó lovagkori erődítése, amely a 61. nagymester parancsára épült 1667-ben. A tornyot restaurálták, jó állapotban van, az év minden második vasárnapján látogatható. Története A Sopu tornyot a máltai lovagrend építtette 1667-ben Nicolas Cotoner nagymester magisztrátusa alatt. Külsőre hasonlít a Xlendi- és Dwejra toronyhoz. Négyzet alaprajzú, lapostetős, vastag falai enyhén befelé dőlnek, de a belseje egyetlen magas dongaboltozatos helyiségből áll, amelybe bordás íveken nyugvó közbenső padlót építettek. Felvonóhíddal védett bejárathoz lépcsősor vezet, a belső szinteket csigalépcső köti össze. A bejárat fölötti falrészt négy faragott pajzs díszíti, amelyeken a rend, a Gozoi Università, valamint Cotoner nagymester és Gozo kormányzójának címerei láthatóak. A torony nem rendelkezett állandó helyőrséggel, fegyverzete 1792-ben négy 6 fontos vaságyú volt. A Sopu torony az egyetlen a partvédelmi erődítések között, amely ténylegesen megpróbált ellenállni az 1798-as francia inváziónak és ágyúival a közeledő ellenséges flottára lőtt. A 21. század elejére a Sopu torony leromlott állapotban volt: falai megrongálódtak, a belső tér nagy része már összeomlott. A tornyot Din l-Art Ħelwa örökségvédő szervezet és Nadur helyi tanácsa restaurálta 2003 és 2006 között. Az eredeti boltívek közül csak egy maradt fenn, így ezt használták mintaként a tető újjáépítéséhez. A felújított tornyot 2006. augusztus 20-án nyitották meg újra, és a környéket különleges természetvédelmi területté jelölték ki. Maga a torony korlátozottan (minden második vasárnap) látogatható, bár tervezik, hogy egy tanösvény részeként látogatóközponttá alakítsák át. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Sopu Tower című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Jegyzetek Külső hivatkozások A máltai szigetek kulturális javainak nemzeti jegyzéke
Wieża Isopu

Wieża Isopu (ang. Isopu Tower lub San Blas Tower, malt. Torri ta’ San Blas) – jedna z wież obserwacyjnych, zbudowana za czasów wielkiego mistrza kawalerów maltańskich Nicolasa Cotonera na wyspie Gozo w 1667 r. Wieża została zbudowana na niewielkim półwyspie na klifie pomiędzy zatokami San Blas Bay i San Philip Bay na północnym brzegu wyspy. Wieże obserwacyjne były budowane w takiej odległości od siebie, by każda była w zasięgu wzroku z sąsiedniej. Oprócz funkcji obserwacyjno-ostrzegawczych przed piratami służyły jako wieże komunikacyjne pomiędzy Gozo i Grand Harbour. Wieża Isopu uzupełniała zbudowany w latach 1610-1620, za panowania Alofa de Wignacourta, ciąg fortyfikacji zwanych jako wieże Wignacourta, w latach 1637-1650 wież Lascarisa oraz zbudowanych w latach 1658-1661 wież de Redina. Została ufundowana przez Uniwersytet w Gozo. Nad wejściem znajdują się cztery tarcze herbowe przedstawiające herb zakonu, Wielkiego Mistrza Cotonera, rycerza Ludoviko Xedler y Gomes i prawdopodobnie Uniwersytetu w Gozo. Została zbudowana w 1667 roku na planie kwadratu. Posiada dwie kondygnacje, wejście do niej znajdowało się na piętrze i dostępne było tylko za pomocą drabiny. Sklepienie parteru jest kamienne, wejście na druga kondygnację odbywało się przy pomocy spiralnych schodów. Rekonstrukcja obiektu trwała 3 lata i była przeprowadzana przez fundację Din l-Art Ħelwa i Nadur Local Council. Została wpisana na listę National Inventory of the Cultural Property of the Maltese Islands pod numerem 00038. Przypisy Bibliografia Charles Stephenson: The Fortification of Malta 1530-1945. Oxford: Osprey Publishing, 2004, s. 18. ISBN 978-1-84176-693-5.
Villa Bologna

Villa Bologna – barokowa willa w Attard na Malcie. Historia Willa została zbudowana w 1745 roku przez Fabrizia Grecha, doradcę wielkiego mistrza Zakonu Kawalerów Maltańskich Manuela Pinta jako prezent ślubny dla córki Marii Teresy. W 1920 roku wewnętrzna fasada willi została przebudowana i rozbudowano ogrody. Przypisy
Church of St Mary Magdalene, Valletta

The Church of St Mary Magdalene is a Roman Catholic church building in Valletta, Malta. The church, named after Jesus' companion Mary Magdalene, was part of the Magdalene asylum situated adjacent to the church. The church was deconsecrated in the mid 20th century and was blessed again by Bishop Charles Scicluna on 25 February 2015. History The church was built around the 1595 as the church of the Magdalene nuns whose convent they had adjacent to the church. While most Magdalene monasteries were not wealthy, Malta's Magdalene sisters were indeed. In 1602 Pope Clement VIII gave the house the rights to one fifth of the goods and estates of deceased prostitutes in Malta. This changed the financial status of the order; it soon became the richest monastery in Malta. The works of the Magdalene nuns ended in 1798 with the arrival of the French who took all the monastery's wealth and properties and disbanded its members. The nuns moved into St Catherine's monastery. The last Magdalene nun died in 1846. The church later served Roman Catholic soldiers stationed in Fort Saint Elmo as well as navy families from the Camerata barracks across the road. In 1941 the monastery was destroyed by air raids during World War II. A primary school was built instead. After this the church was abandoned. The altars of the church were moved to St Catherine's monastery. Later the church of St Mary Magdalene started to serve as a storage garage for carnival floats until 2006. In 2008 the church was cleared and partially restored. The church building is listed on the National Inventory of the Cultural Property of the Maltese Islands. Architecture The church is square and has a very pain exposed side only containing two windows. The façade is built in a Mannerist style with the central bay set within the square frame of the building. It has three bays on two levels. Inside the church has a baroque style. See also Culture of Malta History of Malta List of Churches in Malta Religion in Malta References
Iglesia de Santa María Magdalena (La Valeta)

La Iglesia de Santa María Magdalena es un edificio de la iglesia católica en La Valeta, Malta. Lleva el nombre de la compañera de Jesús, María Magdalena, formaba parte del asilo de Magdalena situado junto a la iglesia. La iglesia fue desconsagrada a mediados del siglo XX y fue bendecida nuevamente por el obispo Charles Scicluna el 25 de febrero de 2015. Historia Fue construida alrededor del 1595 como la iglesia de las monjas Magdalenas cuyo convento tenían contiguo a la iglesia.​ Si bien la mayoría de los monasterios de Magdalena no eran ricos, las hermanas de Magdalena de Malta sí lo eran. En 1602, el Papa Clemente VIII le dio a la casa los derechos de una quinta parte de los bienes y propiedades de las prostitutas fallecidas en Malta. Esto cambió el estado financiero de la orden; pronto se convirtió en el monasterio más rico de Malta. Las obras de las monjas Magdalenas terminaron en 1798 con la llegada de los franceses que se apoderaron de todas las riquezas y propiedades del monasterio y disolvieron sus miembros.​ Las monjas se trasladaron al monasterio de Santa Catalina. La última monja Magdalena murió en 1846. Más tarde, la iglesia sirvió a los soldados católicos estacionados en el Fuerte de San Telmo, así como a las familias de la marina del cuartel Camerata al otro lado de la carretera.​ En 1941 el monasterio fue destruido por ataques aéreos durante la Segunda Guerra Mundial. En su lugar, se construyó una escuela primaria. Después de esto la iglesia fue abandonada. Los altares de la iglesia se trasladaron al monasterio de Santa Catalina. Más tarde comenzó a servir como garaje de almacenamiento para las carrozas de carnaval hasta 2006. En 2008 fue limpiada y parcialmente restaurada.​ Figura en el Inventario Nacional de Bienes Culturales de las Islas Maltesas.​ Arquitectura Es cuadrada y tiene un lado muy expuesto al dolor que contiene solo dos ventanas. La fachada está construida en estilo manierista con el vano central dentro del marco cuadrado del edificio. Tiene tres bahías en dos niveles. El interior tiene un estilo barroco. Referencias