Parc d'El Capricho

El parc d'El Capricho és un parc i zona verda al barri d'Alameda de Osuna, al districte de Barajas, al nord-est de la ciutat de Madrid, Espanya. Va ser ordenat construir per la duquessa d'Osuna entre 1787 i 1839. Té una superfície de catorze hectàrees. És considerat un dels parcs més bells de la ciutat. Del seus racons destaquen la plaça del Capricho, el Palau, l'estany, la plaça dels Emperadors, com també la font dels Dofins i de les Granotes. El concepte té referències angleses, franceses i italianes, de l'època en què va ser construït, que són el reflex de les influències artístiques dels dissenyadors del parc. Constitueix l'únic jardí del Romanticisme existent a Madrid. Prova d'això són el laberint d'arbustos, els edificis, com el Palauet, la petita ermita o el bell saló de ball, més els rierols que el recorren, on es poden trobar cignes i ànecs. Història Maria Josefa Pimentel, duquessa d'Osuna (1752-1834), casada amb el novè duc d'Osuna, Pedro Téllez-Girón, va ser una dama importants de la noblesa de l'Època, i mecenes d'artistes. El 1783 va comprar un terreny als afores de Madrid per construir-hi una finca d'esbarjo. Un any després l'arquitecte de la cort, Pablo Boutelou, va exposar un projecte inicial per al jardí. Va començar a construir-se el 1787, i es va acabar 52 anys més tard, el 1839. La duquessa va morir sense veure acabat el recinte, el 1834. Va encarregar el disseny dels jardins a l'arquitecte Jean-Baptiste Mulot, provinent de la cort francesa. La duquessa va ordenar construir estanys, que connectaven el canal principal que recorre el parc amb el saló de ball, que és on organitzava festes. Aquest edifici s'aixeca sobre una petita font (on es pot veure la figura d'un senglar que és sota un arc mirant cap al rierol) del qual es proveïa d'aigua a la resta del parc. A més, va fer plantar milers d'exemplars per tot el parc de la seva flor favorita, la lila. Durant la invasió francesa de 1808, el recinte passa a ser propietat del general francès Agustin Belliard, que sembla que hi va instal·lar les seves tropes. Posteriorment, després de la retirada de l'exèrcit francès, el lloc va tornar a mans de la duquessa, que en va encarregar una reforma. Es van repoblar arbusts i es va construir el casino de vall o palauet (1815), obra de Martín López Aguado. També es van aixecar columnes i relleus que representen les quatre estacions, primavera, estiu, rerevera i hivern. El 1834, després de la mort de d'Osuna, la propietat del recinte va arribar al seu net, Pere d'Alcàntara, que encarrega també a López Aguado noves construccions, com una zona d'exedres a la plaça dels Emperadors, dedicades a la seva àvia, que com la resta, són envoltades de vegetació abundant. Després de la mort de Pere d'Alcàntara el 1844, es va cedir al seu germà, que va deixar de tenir-ne cura, i va ser subhastat 38 anys després. Durant la República va ser declarat Jardí Històric, encara que sense moltes conseqüències. Durant la Guerra Civil, s'hi van construir refugis antiaeris subterranis, als quals es trobava l'Estat Major de l'Exèrcit del Centre, manat pel general Miaja, la posició Jaca. Al voltant del palau emergeixen restes de respiradors dels refugis. El 1943, va ser declarat Jardí Artístic. Després de dècades de relatiu abandonament, el 1974 va ser comprat per l'Ajuntament de Madrid, i el 1985 va ser declarat Bé d'Interès Cultural. Un any més tard va començar una reforma que, en certa manera, continua actualment. Les reformes hauràn de fer possible d'obrir el lloc al públic. Tardes de Capricho Des de l'any 2005 s'hi celebren, a la temporada primavera-estiu-tardor, els caps de setmana, concerts, teatre, dansa… durant les «Tardes de Capricho».