Хосе Рісаль

Хосе Рісаль-Меркадо і Алонсо-Реалонда (ісп. José Protacio Rizal Mercado y Alonso Realonda; 19 червня 1861 — 30 грудня 1896) — філіппінський поет, письменник і публіцист. Був діячем національно-визвольного руху на Філіппінах. Написав два романи — «Не торкайся мене» (1887 рік) та «Флібустьєри» (1891 рік). Раннє життя Хосе Рісаль народився 19 червня 1861 року в місті Каламба, провінція Лагуна, ставши сьомою дитиною в родині Франсіско Рісаля Меркадо (ісп. Francisco Rizal Mercado) та Теодори Алонсо Реалонди (ісп. Teodora Alonso Realonda). 22 червня 1861 року він був охрещений у римсько-католицькій церкві Каламби священником Руфіно Кольянтесом, а його хрещеним батьком став філіппінський священник. Батьки Хосе були заможними орендарями асієнди та рисової ферми, що належали ордену домініканців. Родина проживала у будинку типу «бахай-на-бато» (кам'яний дім), розташованому поблизу міської площі, що було ознакою впливовості та високого соціального статусу сім'ї. Як і багато філіппінських родин того часу, Рісалі мали змішане походження (метиси). По батьківській лінії рід Хосе простежується до китайської провінції Фуцзянь через предка на ім'я Лам-ко, китайського торговця з району Сямень (Амой), який іммігрував до Маніли у 1697 році. Лам-ко прийняв християнство під ім'ям Домінго, одружився з китаянкою-метискою і пізніше зайнявся фермерством, щоб уникнути антикитайських настроїв у Манілі. Його син, Франсіско Меркадо-і-Чінко, взяв прізвище «Меркадо», що означає «торговець», оскільки це відповідало роду занять родини. По материнській лінії предки Рісаля мали китайське, тагальське та іспанське коріння (через родину Очоа з Кавіте), а прапрадід Хосе, Еухеніо Урсуа, був японського походження. Рід матері також був пов'язаний із родиною Флорентіна — китайськими метисами з Баліуага, провінція Булакан. Прізвище родини зазнало змін у середині XIX століття. У 1849 році генерал-губернатор Нарсісо Клаверія-і-Сальдуа видав указ про впорядкування філіппінських прізвищ за спеціальним каталогом. Хоча прізвища «Рісаль» не було в офіційному списку, родина обрала його у 1850 році. Слово «Rizal» є скороченою формою іспанського слова, що означає «другий урожай» або «зелене поле», що, на думку батька, краще відповідало їхньому фермерському бізнесу. Проте через плутанину в ділових документах батько Хосе згодом почав використовувати компромісний варіант «Рісаль Меркадо», а мати та її діти прийняли прізвище «Реалонда». У записі про хрещення батьками Хосе зазначені Франсіско Рісаль Меркадо та Теодора Реалонда. З раннього віку Хосе демонстрував допитливий розум та інтелектуальні здібності. Його першою вчителькою стала мати, Теодора, яка була високоосвіченою жінкою для свого часу. Вона навчила сина абетки у трирічному віці, а у п'ять років він уже вмів читати й писати. Теодора також вчила Хосе складати вірші, молитися та допомагати по господарству. Пізніше його навчанням займалися дядьки, тітка та найнятий репетитор Монрой, колишній семінарист. У будинку була велика бібліотека, що налічувала тисячі книг, і хлопець виявляв неабияку жагу до навчання, часто ставлячи запитання дорослим та спілкуючись зі своєю нянею Акіліною. Ще в дитинстві він захоплювався ліпленням фігурок із воску та глини, а також малюванням. Дитинство Рісаля історики описують як переважно щасливе, з рівним ставленням батьків до всіх дітей, проте воно було затьмарене смертю його трирічної сестри Консепсьйон у 1865 році. Хосе мав тісні стосунки зі своїм старшим братом Пасіано, який свого часу навчався у коледжі Сан-Хосе під наставництвом отця Хосе Бургоса. Пасіано розповідав молодшому братові історії та пояснював політичну ситуацію в країні. Значний вплив на формування світогляду хлопчика мав також місцевий священник Леонсіо Лопес, який обговорював із ним несправедливість ставлення до філіппінського духовенства. У Хосе були домашні улюбленці: чорний пес на прізвисько Усман та поні Аліпато, якого батько подарував йому, коли хлопчикові виповнилося сім років; верхи на ньому Хосе досліджував мальовничі околиці Каламби. Освіта Початкова освіта Спершу Рісаль навчався у Хустініано Акіно Круса в Біньяні, оскільки його приватний репетитор помер. Він не хотів їхати далеко від Каламби; як зазначав Рауль Фернандес, день, проведений у рідному місті, «здавався йому днем, проведеним у раю». Його школа розташовувалася в будинку вчителя, невеликій хатині з пальмового листя (ніпа), неподалік від дому його тітки. Вчитель був обізнаним, але суворим. Рісаль намагався поліпшити свої знання латини та іспанської мови. Йому не подобалося життя в Біньяні, яке він описував як «велике і багате, але потворне й похмуре». У навчанні широко використовувалося заучування напам'ять, а уроки чергувалися з покараннями. За словами Рафаеля Пальми, хлопець почувався приниженим. Через глузування одного з однокласників щодо його слабкого знання іспанської мови Рісаль був втягнутий у бійку, у якій згодом переміг. Це закріпило за ним репутацію маленького, але сильного хлопчика. Рісаль прокидався рано і відвідував месу о 4:00 ранку. Якщо меси не було, він займався навчанням. Після цього він снідав і йшов на заняття. О 10:00 ранку він залишав школу для обіду, після чого знову вчився. О 14:00 він повертався до школи й виходив звідти через три години, після чого короткий час грав із друзями. Повернувшись додому, він вечеряв і знову грав. Отримавши листа від родини, Рісаль залишив Біньян у 1870 році на пароплаві «Талім». Провівши Різдво з родиною, було вирішено, що він не повернеться до Біньяна, а вступить до середньої школи в Манілі. Середня освіта Родина Рісаля була відомою та мала зв'язки з місцевими монахами та алькальдом (мером) Лагуни. Ніхто в Каламбі не мав власної землі; власниками були монахи-домініканці. Коли у мешканців виникли фінансові проблеми, монахи підвищили орендну плату — рішення, проти якого виступив Франсіско Меркадо. 17 лютого 1872 року було страчено священників Гомбурса. Через опозицію родини до дій уряду брат Рісаля, Пасіано, був пов'язаний зі стратою. Поки Рісаль чекав липня, місяця початку навчання в Манілі, Хосе Альберто, двоюрідний брат Теодори, звинуватив останню у спробі його отруїти. Оскільки Альберто був одним із найбагатших людей у Біньяні, алькальд ув'язнив Теодору; їй довелося йти пішки 30 кілометрів до найближчої в'язниці босоніж. Ця подія змусила Рісаля втратити довіру до людей. Справа тривала два з половиною роки, після чого Теодору нарешті звільнили. Він вступив до Університету Атенео-де-Маніла після того, як його брат звернувся по допомогу до одного зі своїх друзів; спочатку школа відмовила йому, оскільки навчальний семестр уже розпочався. При вступі до школи він відкинув останні три імені, що складали його повне ім'я, за порадою брата та родини Меркадо, скоротивши його до «Хосе Протасіо Рісаль». Про це він пізніше писав: «Моя сім'я ніколи не звертала особливої уваги [на наше друге прізвище Рісаль], але тепер мені довелося його використовувати, що надало мені вигляду позашлюбної дитини!». До вступу до Університету Атенео-де-Маніла його знання іспанської були незначними. Його розуміння мови значно поліпшилося протягом навчального семестру, що принесло йому титул «імператора» класу. Зростала і його любов до книг. Протягом першого року перебування в університеті, зокрема в першому семестрі, він виграв перший приз у конкурсі релігійних малюнків. Свою обідню перерву він витрачав на приватні уроки іспанської мови в коледжі Санта-Ісабель. У другому семестрі він не докладав значних зусиль для збереження стипендії — часто обурюючись деякими зауваженнями свого професора, — проте отримав оцінку «відмінно». На другому курсі в Атенео-де-Маніла він знову став «імператором» класу й досяг успіхів у всіх предметах, за що був нагороджений золотою медаллю. У березні 1874 року він повернувся до Каламби на літні канікули. На третьому курсі в Атенео-де-Маніла він став інтерном, будучи найкращим у всіх класах і отримавши п'ять золотих медалей. Він знову повернувся до Каламби на літні канікули. Рісаль повернувся до Маніли в червні 1876 року на свій останній рік в Атенео-де-Маніла й вважався найздібнішим учнем у школі. Рісаль закінчив навчання 23 березня 1877 року і отримав атестат про середню освіту зі ступенем бакалавра мистецтв. Він здобув численні призи та нагороди. Вища освіта Для здобуття вищої освіти Рісаль вступив до Університету Санто-Томас. У квітні 1877 року він був офіційно зарахований до навчального закладу на курс філософії та літератури; спочатку він вагався, який курс обрати, але зупинився на цьому на бажання батька. В університеті він брав участь у численних літературних конкурсах. Одночасно він проходив професійний курс із землеміряння Університету Атенео-де-Маніла, досягаючи успіхів у всіх предметах. Він також активно брав участь у позакласних заходах в Атенео-де-Маніла, будучи офіцером Маріанської конгрегації та членом Товариства природничих наук. Коли Рісалю було 17 років, він склав випускний іспит, але диплом йому видали лише 25 листопада 1881 року через його неповноліття. Дізнавшись, що його мати втрачає зір, він вирішив перевестися на медичний факультет Санто-Томас під час другого року навчання в університеті. Він залишався в Санто-Томас ще чотири роки. Під час перебування в Університеті Санто-Томаста Університеті Атенео-де-Маніла написав численні літературні твори. Поема «A La Juventud Filipina» («Філіппінській молоді»), яку він подав на конкурс Художньо-літературного ліцею Маніли 1879 року і яка здобула перемогу, закликала молодь наполегливо працювати та творити світле майбутнє. П'єса «El Consejo de Dioses» («Рада богів»), переможниця конкурсу Ліцею Маніли 1880 року, зображує події на горі Олімп, де грецькі боги сперечаються про найкращого морального письменника. Сарсуела «Junto Al Pasig» («Біля річки Пасіг»), поставлена в Університеті Атенео-де-Маніла, розповідає про хлопчика, якого Сатана спокушає покинути католицьку віру, проте той відмовляється зрадити свої переконання. Навчання в Європі Без відома та згоди батьків, але за таємної підтримки брата Пасіано та дядька Антоніо, у травні 1882 року він сам вирушив на навчання до Іспанії. Рісаль виїхав 1 травня: Пасіано розбудив його на світанку, щоб відправити до Біньяна, а потім до Маніли. Він попрощався з батьками, які вважали, що він їде до Маніли, а не за кордон, і поїхав на карроматі — двоколісному пасажирському екіпажі, запряженому одним поні. Двічі змінивши карромати, Рісаль прибув до Маніли. 2 травня він відвідав друзів, а наступного дня його супроводили до річки Пасіг. Рісаль сів на пароплав «Сальвадора», що прямував до Сінгапуру. Прибувши в цю країну, він пересів на французький корабель «Джемна», що прямував до Європи. Корабель робив зупинки в Коломбо та проходив через Суецький канал. 12 червня судно пришвартувалося в Марселі. Потім Рісаль сів на потяг до Іспанії, куди прибув 16 червня. У листопаді 1882 року він вступив до Центрального університету Мадрида на два курси — медицини та філософії й літератури. Він брав приватні уроки французької, німецької та англійської мов, а також займався живописом, скульптурою, фехтуванням і стрільбою. Перебуваючи в Іспанії, Рісаль приєднався до Іспано-філіппінського гуртка (ісп. Circulo Hispano-Filipino) — реформаторської організації, що складалася з філіппінців та іспанців, — і на їхнє прохання створив вірш «Me Piden Versos» («Мене просять віршів»). Рісаль жив дуже економно, купуючи книги щоразу, коли вдавалося заощадити гроші. Оскільки йому було наказано не працювати, щоб зосередитися на навчанні, він часто залежав від фінансової допомоги, яку надсилав Пасіано. Цих коштів не вистачало, тож Рісаль іноді голодував. У цей час він не міг навіть прийняти ванну, оскільки ця послуга була платною. Під час літніх канікул Рісаль поїхав до Парижа, де перебував з 17 червня по 20 серпня 1883 року. Він відвідав численні визначні місця, зокрема площу Згоди та Булонський ліс, і годинами проводив час у музеях та ботанічних садах. 24 червня 1884 року Рісаль відвідав вечірку на честь Хуана Луни та Фелікса Ресуресьйона Ідальго після того, як вони здобули медалі на Національній виставці образотворчих мистецтв у Мадриді. На вечірці він виголосив тост за двох художників, заявивши, що велич не обмежується кольором шкіри чи місцем народження. Він також зазначив, що «генієм може бути будь-хто». Промова Рісаля була опублікована в популярному журналі «Los Dos Mundos». Завдяки цьому Рісаль став відомим, оскільки іспанці, що підтримували незалежність філіппінців, схвально оцінили його виступ. У Гейдельберзі 25-річний Рісаль завершив спеціалізацію з офтальмології 1887 року під керівництвом професора Отто Беккер. Там він використовував нещодавно винайдений офтальмоскоп (винахід Германа фон Гельмгольца), щоб згодом прооперувати око своєї матері. З Гейдельберга Рісаль писав батькам: «Я проводжу половину дня за вивченням німецької мови, а іншу половину — хвороб ока. Двічі на тиждень я ходжу до пивної, щоб поговорити німецькою зі своїми друзями-студентами». Він жив у пансіоні на Карлштрассе, а потім переїхав на Людвігсплац. Там він познайомився з пастором Карлом Ульмером і зупинився в них у Вільгельмсфельді. Саме там він написав останні кілька розділів свого першого роману «Не торкайся мене», опублікованого іспанською мовою того ж року. Рісаль був талановитим як у науках, так і в мистецтві. Він малював, робив ескізи, займався скульптурою та різьбленням по дереву. Він був плідним поетом, есеїстом і прозаїком, найвідомішими його творами стали два романи: «Не торкайся мене» (1887) та його продовження «Флібустьєри» (1891). Ці соціальні коментарі часів іспанського колоніального періоду країни стали основою літератури, що надихала як мирних реформаторів, так і озброєних революціонерів. Рісаль також був поліглотом, володів двадцятьма двома мовами. Його численні навички та здібності німецький друг Адольф Бернгард Маєр описав як «приголомшливі». Документальні дослідження показують, що Рісаль був ерудитом (поліматом), здатним опанувати різні навички та предмети. Він був офтальмологом, скульптором, художником, педагогом, фермером, істориком, драматургом і журналістом. Окрім поезії та літературної творчості, він із різним ступенем майстерності займався архітектурою, картографією, економікою, етнологією, антропологією, соціологією, драматургією, бойовими мистецтвами, фехтуванням та стрільбою з пістолета. Будучи вправним у соціальних колах, він став масоном, приєднавшись до ложі «Acacia Lodge No. 9» під час перебування в Іспанії; у 1884 році він став майстром-масоном. Хосе, вже як Рісаль, незабаром відзначився в поетичних конкурсах, вразивши професорів своїм володінням кастильською та іншими іноземними мовами, а згодом — написанням есеїв, у яких критикував іспанські історичні розповіді про доколоніальні філіппінські суспільства. Особисте життя та стосунки Життя Хосе Рісаля є одним із найбільш задокументованих серед філіппінців XIX століття завдяки величезній кількості записів, зроблених ним самим та про нього. Він був постійним автором щоденників і плідним кореспондентом, і значна частина цього матеріалу збереглася. Біографічні відомості значною мірою спираються на його дорожні щоденники, в яких молодий азіат описує свої перші враження від зустрічі із Заходом. Ці записи охоплюють його подорожі Європою, Японією, Сполученими Штатами, а також період його добровільного вигнання в Гонконзі. Невдовзі після закінчення муніципального Атенеуму Маніли 16-річний Рісаль разом із другом Маріано Катігбаком відвідав свою бабусі по материнській лінії в Тондо. Маріано привів із собою свою сестру, 14-річну Сегунду Катігбак із Ліпи, провінція Батангас. Це була перша зустріч Рісаля з дівчиною, яку він описав як таку, що мала «таємничий шарм». На прохання гостей Рісаль намалював її портрет олівцем. У своїх мемуарах він називав її своїм першим коханням, проте Сегунда вже була заручена з Мануелем Лусом. досить низька, з очима, які часом були красномовними та палкими, а часом млявими, рожевощока, з чарівною та провокаційною посмішкою, що оголювала дуже гарні зуби, та виглядом сильфіди; вся її істота випромінювала таємничу чарівність Найтриваліші романтичні стосунки, що тривали вісім років, пов'язували Рісаля з Леонор Ріверою, його далекою кузиною. Вважається, що саме вона стала прототипом Марії Клари — героїні його романів «Не торкайся мене» та «Флібустьєри». Їхнє листування почалося після того, як Рісаль залишив їй вірш перед від'їздом до Європи у 1882 році. Листи допомагали Хосе зосередитися на навчанні, хоча закохані змушені були використовувати шифр, оскільки мати Леонор не схвалювала ці стосунки. Батько Рісаля також заборонив синові бачитися з Леонор, щоб не наражати її родину на небезпеку, оскільки Хосе вже мав репутацію «філібустьєра» (підривного елемента) серед іспанської еліти. У 1890 році Леонор вийшла заміж за англійського інженера Генрі Кіппінга, що стало для Рісаля важким ударом. У період з грудня 1891 по червень 1892 року Рісаль жив із родиною в Гонконзі. Він відкрив офтальмологічну клініку, де приймав пацієнтів з 14:00 до 18:00. У цей час його пов'язували стосунки з різними жінками, серед яких були Гертруда Бекетт із Лондона, заможна Неллі Бустед, японська аристократка Сейко Усуї (О-Сей-сан) та інші. Існує також свідчення Максимо Віоли про роман Рісаля з «дамою з камеліями» у Відні у 1887 році, хоча деталі цього зв'язку залишаються невідомими. У лютому 1895 року, перебуваючи на засланні в Дапітані, 33-річний Рісаль познайомився з Жозефіною Бракен, ірландкою з Гонконгу, яка привезла свого сліпого названого батька Джорджа Тауфера на лікування. Вони закохалися і вирішили одружитися, але місцевий священник відмовився проводити церемонію без дозволу єпископа Себу, який вимагав від Рісаля повернення до лона католицької церкви та політичного зречення. Зрештою, пара жила у цивільному шлюбі в Талісаї (Дапітан). У них народився син, якого Рісаль назвав Франсіско на честь свого батька, але немовля прожило лише кілька годин. У Брюсселі та Іспанії (1890—1892) У 1890 році Рісаль переїхав із Парижа до Брюсселя, де готував до публікації свої анотації до праці Антоніо де Морги «Sucesos de las Islas Filipinas» (1609). Він мешкав у пансіоні сестер Якобі. Історики розходяться в думках щодо його романтичних стосунків у цей період: одні приписують йому роман із 45-річною Сюзанною Якобі, інші — з її 17-річною племінницею Сюзанною Тіл. Перебуваючи в Європі, Рісаль продовжував літературну діяльність. Ще у 1886 році в Берліні він опублікував есе «Dimanche des Rameaux» («Вербна неділя»), в якому критикував релігійний догматизм і фарисейство: Цей вхід [Ісуса до Єрусалиму] вирішив долю заздрісних священиків, фарисеїв, усіх тих, хто вважав себе єдиними, хто мав право говорити від імені Бога, тих, хто не визнавав істин, сказаних іншими, бо вони їх не говорили. Цей тріумф, ці осанни, всі ці квіти, ці оливкові гілки були не лише для Ісуса; це були пісні перемоги нового закону, це були гімни, що прославляли гідність людини, свободу людини, перший смертельний удар, спрямований проти деспотизму та рабства Головними літературними досягненнями Рісаля стали його романи «Не торкайся мене» (опублікований у Берліні в 1887 році) та «Флібустьєри» (опублікований у Генті в 1891 році). Ці твори викликали гнів іспанської колоніальної влади та духовенства через гостру сатиру на зловживання монахів та корумпованість уряду. Фердинанд Блюментрит, близький друг Рісаля, зазначав, що персонажі романів були взяті з реального життя. Саме через ці книги Рісаля згодом звинуватили у підбурюванні до революції. Рісаль був лідером реформаторського руху філіппінських студентів в Іспанії та активним дописувачем газети La Solidaridad, що виходила в Барселоні. Використовуючи псевдоніми «Дімасаланг» та «Лаонг Лаан», він пропагував ліберальні ідеї та вимагав прав для філіппінського народу. Основні вимоги руху включали: перетворення Філіппін на провінцію Іспанії, представництво у іспанських кортесах, заміну іспанських монахів філіппінськими священниками, свободу зібрань і слова, а також рівність перед законом. У 1890 році між Рісалем і Марсело дель Піларом виникло суперництво за лідерство в La Solidaridad та реформаторському русі. Більшість емігрантів підтримали дель Пілара, після чого Рісаль відійшов від активної участі в газеті, вважаючи, що вона більше зосереджена на зборі коштів, ніж на реальних діях. У цей же період стався конфлікт із Венсеслао Ретаною, політичним коментатором, який в образливій статті натякнув, що родину Рісаля виселили з їхніх земель у Каламбі через несплату оренди. Насправді ж виселення було результатом судового позову орендарів проти домініканців, ініційованого за підтримки Рісаля, після якого генерал Валеріано Вейлер наказав зруйнувати будинки орендарів. Рісаль викликав Ретану на дуель. Ретана публічно вибачився і згодом став одним із найбільших шанувальників Рісаля та його біографом. Повернення на Філіппіни (1892—1896) Заслання в Дапітан Повернувшись до Маніли 1892 року, він заснував громадський рух під назвою La Liga Filipina. Ліга відстоювала помірковані соціальні реформи законними методами, але була розпущена губернатором. На той час через публікацію свого роману Рісаля вже оголосили ворогом держави. Рісаля звинуватили в причетності до діяльності зародкового повстання, і в липні 1892 року його заслали до Дапітана в провінції Замбоанга на півострові Мінданао. Там він збудував школу, лікарню і систему водопостачання, займався навчанням, землеробством і садівництвом. Школа для хлопців, де навчання велося іспанською та викладалася англійська як іноземна (на той момент досить незвичний вибір), була створена за задумом Рісаля та передувала Гордонстоуну у своїх прагненнях виховувати в юнаків кмітливість і самодостатність. Згодом учні школи жили успішним життям як фермери та чесні державні службовці. Один із них, мусульманин, став дату, а інший, Хосе Асеньєро, який був з Рісалем протягом усього існування школи, став губернатором Замбоанги. У Дапітані єзуїти доклали значних зусиль, щоб повернути його в лоно Церкви. Місію очолював Фрай Франсіско де Паула Санчес, його колишній викладач, але зазнав невдачі. Завдання перейняв Фрай Пастельс, один із чільних діячів ордену. У листі до Пастельса Рісаль висловлюється майже в дусі сучасного деїзму.Ми повністю згодні в тому, що визнаємо існування Бога. Як я можу сумніватися в Ньому, коли переконаний у собі? Хто визнає наслідок, визнає й причину. Сумніватися в Бозі — це сумніватися у власному сумлінні, а отже, у всьому; тоді й життя позбавляється сенсу… Тож моя віра в Бога, якщо результат міркування можна назвати вірою, є сліпою — сліпою в тому сенсі, що я нічого не знаю. Я ні вірю, ні заперечую ті властивості, які багато хто Йому приписує… Plus Supra! … Я вірю в одкровення, але не в те одкровення чи «одкровення», які нібито має кожна релігія. Досліджуючи їх неупереджено, порівнюючи й уважно придивляючись, неможливо не побачити людського «підпису» і відбитку тієї епохи, коли вони були написані… Ні, не творімо Бога за власним образом, адже ми — лише мешканці далекої планети, загубленої в безмежному просторі… Я вірю в живе одкровення, що оточує нас з усіх боків… «Небеса сповіщають славу Божу, і творіння рук Його показує твердь». Його найближчий друг, професор Фердинанд Блументрітт, підтримував його зв'язок із європейськими друзями та науковцями, які надсилали листи голландською, французькою, німецькою й англійською, тим самим збиваючи цензорів з пантелику та затримуючи доставку кореспонденції. Чотири роки заслання збіглися з розвитком Філіппінської революції від її зародження до найбільшої точки розвитку. З точки зору суду, який мав його судити, це нібито свідчило про його причетність. Він засуджував повстання, хоча всі члени Катіпунан проголосили його своїм почесним президентом і використовували його ім'я як бойовий клич до боротьби, єдності та свободи. Він свідомо обрав особисту жертву замість майбутнього повстання, вважаючи, що мирна позиція — найкращий спосіб уникнути подальших страждань і загибелі філіппінців. Сам Рісаль писав: «Я вважаю себе щасливим, що можу трохи постраждати за справу, яку вважаю священною […]. Я також вірю, що чим більше людина страждає за справу, тим певнішим є її успіх. Якщо це фанатизм, нехай Бог простить мене, але мій слабкий розум не бачить у цьому нічого поганого». У Дапітані Рісаль написав «Haec Est Sibylla Cumana», кімнатну гру для своїх учнів із питаннями й відповідями, для якої використовували дерев'яну дзиґу. У 2004 році Жан Поль Верстраетен відшукав цю книгу та дзиґу, а також особистий годинник Рісаля, ложку та сільничку. Арешт і суд До 1896 року повстання, розпалене Катіпунан, таємним бойовим товариством, переросло у повномасштабну революцію, яка охопила всю країну. Рісаль раніше добровільно запропонував свої медичні послуги на Кубі, і губернатор-генерал Рамон Бланко дав йому дозвіл поїхати туди, щоб лікувати жертв жовтої лихоманки. Рісаль і Жозефіна вирушили з Дапітана 1 серпня 1896 року, маючи лист-рекомендацію від Бланко. Рісаля заарештували під час подорожі до Куби через Іспанію та 6 жовтня 1896 року ув'язнили в Барселоні. Того ж дня його відправили назад до Маніли на суд, оскільки його звинуватили в причетності до революції через знайомства з членами Katipunan. Під час усього шляху він не був закутий у кайдани, жоден іспанець не підняв на нього руку, і він мав не одну можливість утекти, але відмовився. Перебуваючи у Форті Сантьяго, він видав маніфест, у якому засуджував революцію в її теперішньому вигляді й стверджував, що освіта філіппінців і формування національної ідентичності є передумовами свободи. Рісаля судив військовий суд за повстання, збурення та змову. Його визнали винним за всіма пунктами та засудили до смерті. Бланко, який ставився до Рісаля прихильно, був усунутий. Ченці на чолі з архієпископом Маніли Бернардіном Носаледою домоглися призначення Каміло де Полав'єхи новим губернатором-генералом Філіппін, тиснучи на королеву-регентку Марію Крістіну. Це й визначило долю Рісаля. Страта За кілька митей до страти 30 грудня 1896 року філіппінськими солдатами іспанської армії резервна група регулярних іспанських військ стояла напоготові, щоби розстріляти виконавців наказу, якщо ті раптом не підкоряться. Генеральний хірург іспанської армії попросив заміряти його пульс: він був нормальним. Коли це стало відомо, сержант, що командував резервною групою, втихомирив своїх людей, які почали вигукувати «віва» разом із вкрай упередженим натовпом півострівних та метисних іспанців. Його останні слова повторювали слова Ісуса Христа: «consummatum est» — «звершилось». Напередодні мати Рісаля благала владу передати тіло сина родині відповідно до його бажання; прохання лишили без відповіді, але пізніше його задовольнив Мануель Луенґо, цивільний губернатор Маніли. Одразу після страти Рісаля таємно поховали на цвинтарі Пако (нині парк Пако) у Манілі, без жодного напису на могилі, навмисно неправильно позначеній, аби збити з пантелику та запобігти створенню культу мученика. Його недатований вірш Mi último adiós, імовірно написаний за кілька днів до страти, був схований у спиртівці, яку згодом передали родині разом із його небагатьма речами, включно з останніми листами та заповітами. Під час побачення Рісаль попередив сестер англійською: «Там щось усередині», маючи на увазі спиртівку, подаровану родиною Пардо де Тавера, яку мали повернути після страти. Так він підкреслював важливість схованого в ній тексту. Далі він додав: «Погляньте в мої черевики», де також було щось приховане. Страта Рісаля, як і страти інших політичних дисидентів (здебільшого анархістів) у Барселоні, була згодом використана італійським анархістом Мікеле Анджолілло як аргумент, коли він убив іспанського прем'єр-міністра Антоніо Кановаса дель Кастільйо. Ексгумація та повторне поховання Сестра Рісаля Нарсіса обійшла всі можливі місця поховання, але марно. Одного дня вона прийшла на цвинтар Пако й побачила вартових біля брами ― Луенґо та двох офіцерів, що стояли біля свіжонасипаної могили. Нарсіса здогадалася, що це могила її брата, бо на цвинтарі ніколи не робили поховань у ґрунт. Упевнившись у цьому, вона зробила подарунок доглядачеві й попросила встановити мармурову плиту з написом «RPJ» — ініціалами Рісаля у зворотному порядку. У серпні 1898 року, через кілька днів після захоплення Маніли американцями, Нарсіса отримала дозвіл від американської влади забрати рештки Рісаля. Під час ексгумації з'ясувалося, що Рісаля поховали не в труні, а загорнувши у тканину й просто кинули в могилу; поховання відбулося не на освяченій землі, призначеній для «визнаних» вірян. Особу решток підтвердили чорний костюм і черевики, у яких Рісаль ішов на страту, але все, що він заховав у черевиках, розпалося. Після ексгумації рештки доправили до родинного дому Рісалів у Бінондо, де їх обмили й очистили, а потім помістили в слонову урну роботи Ромвальдо Теодоро де лос Рейєса де Хесуса. Урна зберігалася в домі до 28 грудня 1912 року. 29 грудня 1912 року урну перенесли з Бінондо до мармурової зали міської ратуші в Інтрамуросі, де вона перебувала на загальному огляді з 9:00 до 17:00 під наглядом «Кабальєрос де Рісаль». Публіка мала змогу побачити урну. Наступного дня, у врочистій процесії, урна вирушила у свою останню путь — до місця в Баґумбаяні (нині Лунета), де згодом зведуть пам'ятник Рісалю. У присутності родини Рісаля його урешті поховали з належними почестями. Одночасно заклали наріжний камінь пам'ятника та створили Комісію пам'ятника Рісалю на чолі з Томасом Г. дель Росаріо. Рік потому, 30 грудня 1913 року, пам'ятник, створений швейцарським скульптором Ріхардом Кісслінґом, урочисто відкрили. Творчість Його романи надзвичайно важливі для розуміння еволюції світогляду Хосе Рісаля. Загальна спрямованість романів Рісаля — антиколоніальна та антиклерикальна, проти іспанських поневолювачів, чернечих орденів та ченців, що завдають тяжких лих філіппінському народу. Цензурний комітет генерал-губернаторства Філіппіни зажадав їх вилучення та публічного спалення. Рісаль був звинувачений у нападках на державну релігію, іспанську адміністрацію, цивільну гвардію. Твори Хосе Рісаль писав переважно іспанською мовою, хоча деякі його листи (наприклад, Sa Mga Kababaihang Taga Malolos) були написані тагальською мовою. Відтоді його твори були перекладені багатьма мовами, включаючи тагальську та англійську. Романи та есе «El amor patrio», 1882 essay «Toast to Juan Luna and Felix Hidalgo», 1884 speech given at Restaurante Ingles, Madrid Noli Me Tángere, 1887 novel (literally Latin for 'touch me not', from John 20:17) Alin Mang Lahi («Whate'er the Race»), a Kundiman attributed to Dr. José Rizal «Sa Mga Kababaihang Taga-Malolos» (To the Young Women of Malolos), 1889 letter Annotations to Antonio de Morga's Sucesos de las Islas Filipinas, 1889 «Filipinas dentro de cien años» (The Philippines a Century Hence), 1889–90 essay «Sobre la indolencia de los filipinos» (The Indolence of Filipinos), 1890 essay «Como se gobiernan las Filipinas» (Governing the Philippine islands), 1890 essay El filibusterismo, 1891 novel; sequel to Noli Me Tángere Una visita del Señor a Filipinas, also known as Friars and Filipinos, 14-page unfinished novel written in 1889 Memorias de un Gallo, two-page unfinished satire Makamisa, unfinished Tagalog-language novel written in 1892 Поезія «Felicitación» (1874/75) «El embarque» (The Embarkation, 1875) «Por la educación recibe lustre la patria» (1876) «Un recuerdo á mi pueblo» (1876) «Al niño Jesús» (c. 1876) «A la juventud filipina» (To the Philippine Youth, 1879) «¡Me piden versos!» (1882) «Canto de María Clara» (from Noli Me Tángere, 1887) «Himno al trabajo» (Dalit sa Paggawa, 1888) «Kundiman» (disputed, 1889) — also attributed to Pedro Paterno «A mi musa» (To My Muse, 1890) «El canto del viajero» (1892–96) «Mi retiro» (1895) «Mi último adiós» (1896) «Mi primera inspiracion» (disputed) — also attributed to Antonio Lopez, Rizal's nephew Вшанування пам'яті Комісія Тафта в червні 1901 року схвалила Закон № 137 про створення провінції Рісаль зі старого округу Моронг і провінції Маніла. Сьогодні про широке визнання Хосе Рісаля свідчать незліченні міста, вулиці та численні парки на Філіппінах, названі на його честь. Міст Хосе Рісаля та парк Рісаля в місті Сіетл присвячені йому. Фрегат «Хосе Рісаль» ВМС Філіппін був побудований компанією Hyundai Heavy Industries. У 2016 році було замовлено два кораблі. Це перший фрегат з керованими ракетами, який надійшов на озброєння ВМС Філіппін. Головний корабель BRP Jose Rizal прибув на Філіппіни 22 травня 2020 року. У 9-му окрузі Парижа площу назвали на честь Хосе Рісаля. Міністерство оборони України наводило цитату Рісаля в одному зі своїх зведень щодо бойових втрат РФ з 24 лютого по 5 жовтня під час російсько-української війни: «Я не розумію, чому я повинен схиляти голову, коли я можу тримати її високо, або віддавати її в руки своїх ворогів, коли я можу їх перемогти». Його також часто згадують під час дипломатичних зустрічей українців та філіппінців, як ідеал борця за незалежність своєї країни. Галерея Примітки Джерела Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1974–1985. Craig, Austin (1913). Lineage, Life and Labors of Jose Rizal, Philippine Patriot. World Book Co. Guerrero, León Ma. (1974) [1963]. The First Filipino: A Biography of José Rizal (англ.). Manila: National Historical Commission. Purino, Anacoreta P. (2008). Rizal, The Greatest Filipino Hero. Rex Bookstore. ISBN 9789712351280. Rafael, Vicente (2002). Foreignness and Vengeance: On Rizal's "El Filibusterismo". UCLA: Center for Southeast Asian Studies — через eScholarship.org. Ramos, John Ray (2018). Bayani Biographies: Jose Rizal. Saint Matthew's Publishing. ISBN 9789716253962. Valdez, Maria Stella S. (2007). Doctor Jose Rizal and the Writing of His Story. Rex Bookstore, Inc. ISBN 978-971-23-4868-6. TEODORO A. AGONCILLO. A Short History of the Philippines. — The New American Library, Inc, 1969. Kalaw M. The development of Philippine politics. — Manila, 1926. Zaide G. The Philippine revolution. — Manila, 1954. Cruz Romeo V. Nationalism in 19th Century Manila. // Asian Studies. — 1990. — Вип. 28. — С. 53-69. PAULAR, REGINO P. (1990). FILIPINOS in HISTORY (PDF) (англ.). Т. 2. NATIONAL HISTORICAL INSTITUTE. ISBN 971-538-003-4. PAULAR, REGINO P. (1992). FILIPINOS in HISTORY (англ.). Т. 3. NATIONAL HISTORICAL INSTITUTE. ISBN 978-971-5380-19-5. Посилання Рісаль-і-Алонсо Хосе // Зарубіжні письменники : енциклопедичний довідник : у 2 т. / за ред. Н. Михальської та Б. Щавурського. — Тернопіль : Навчальна книга — Богдан, 2006. — Т. 2 : Л — Я. — С. 426. — ISBN 966-692-744-6.