NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Леярна (Крушево)

Леярната за производство на боеприпаси на Вътрешната македоно-одринска революционна организация в Крушево съществува по време на Илинденско-Преображенското въстание от 4 до 13 август 1903 година. От 1998 до 2003 година къщата е обновена и на 2 август 2003 година отваря врати като Музей „Леярна“ (на македонска литературна норма: Леарница), в който са изложени предмети и оръжия произведени в нея. Леярната е била разположена в къщата на братята Илия и Косту Лапеви, днес на улица Тома Никле № 57. Създадена е с наредба на Временното правителство на Крушевската република, начело с Никола Карев, на 4 август 1903 година. Леярната е ръководена от железарите и тюфекчии Ставре Боряр и Митка Манак, а надзорът е бил в ръцете на Никола Киров Майски, Наум Томалевски, Стерю Блажев и Атанас Попхристов. В мазето на е било разположено огнище с мях за правене на оръжие и леене на куршуми. В направения музей има богата колекция на оръжия от XVII, XVIII и XIX век – топове, кремъчни пушки и револвери, ятагани, барутници, оловни изстреляни куршуми, произведени от леарната и изкопани в местността Слива, където се водят тежки сражения с османците. В колекцията има и мартини, както и пушки занаятчийско производство от Франция, Англия, Австро-Унгария, Гърция, Италия, Белгия, Русия. В 1953 година леярната е обявена за паметник на културата. В подобните леярни на ВМОРО са произвеждани гранати и експлозиви, като основен принос за това има Наум Тюфекчиев. Първата такава бомболеярна е организирана в кюстендилското село Сабляр. Бележки
Мемориален комплекс на падналите борци на революцията

Мемориален комплекс на падналите борци на революцията (на македонска литературна норма: Меморијален комплекс на паднатите борци на револуцијата) е построен в крепостта Хисар над Щип и е посветен на партизаните от комунистическата съпротива във Вардарска Македония от града и околията. История Архитект Богдан Богданович печели конкурса за изграждането на комплекса. То започва през 1969 година и е завършено през 1973 година. На височина от десет квадратни монументални блокове от прилепски бял мрамор са монтирани на специални скоби. Всеки блок е украсен с един-единствен геометричен орнамент вдъхновен от розетния прозорец. Изписани са имената на общио 814 партизани загинали в съпротивата. На централния блок е изписано стихотворението на Ацо Шопов, посветено на падналите: Галерия Бележки Вижте също Списък на паметници на комунистическата съпротива във Вардарска Македония
Меморијални комплекс палим борцима Револуције

Меморијални комплекс „Палим борцима Револуције“ је спомен-комплекс у саставу тврђаве Исар изнад града Штипа, посвећен палим борцима НОВЈ из града и околице. Опис Прву награду за израду спомен комплекса освојио је архитекта Богдан Богдановић. Изградња комплекса почела је 1969, а завршена 1974. године. На узвисини се налази дванаест квадратних монументалних блокова од прилепског белог мермера, сваки висине 2.2 метра, постављених на посебне носаче. Сваки блок украшен је јединственом геометријском орнаментиком по узору на розете. Ови орнаменти симбол су локалне вештине израде накита. Неки историчари уметности их описују и као соларне амблеме или стилизоване главице мака. На централном блоку исписани су стихови песника Аце Шопова, посвећени палим борцима: Сви ови елементи налазе се на узвисини, а до њих се долази на симболичан начин преко врата, односно два блока од белог мермера, украшена орнаментима. До узвисине воде степенице уз које су са леве и десне стране поређане стилизовани мермерни кенотафи на којима су исписана имена свих 814 палих бораца, сахрањених унутар комплекса. Код меморијалног комплекса се сваке године одржавају комеморације поводом 11. октобра (Дан устанка народа Македоније), 23. октобра (Дан македонске револуционарне борбе) и 8. новембра (Дан ослобођења Штипа од фашизма). Галерија Референце Литература Lawler, Andrew (2013). The Memorial works of Bogdan Bogdanović: Their condition and situation as of 2012. стр. 125—126. Приступљено 22. 7. 2014. Спољашње везе
Музей на Илинденското въстание и Крушевската република

Музеят на Илинденското въстание и Крушевската република (на македонска литературна норма: Музеј на Илинденското востание и Крушевската Република) е отворен на 2 август 1953 година в Крушево, Северна Македония, по повод 50-а годишнина от избухването на Илинденското въстание и обявяването на Крушевската република. Помещава се в къщата на Гьоре Макрев Гарски - дядо на Наум и Георги Томалевски. Къщата е разрушена от сръбските власти след Първата световна война и възстановена по-късно. Сред експонатите, изложени в музея, са важни документи от епохата на революционните борби на ВМОРО в Крушево, а също и фотографии на временното правителство на града - съветът на републиката, и въстаническите чети, карти, предмети на Никола Карев и Питу Гули, макети, Крушевският манифест, отзиви за Илинденското въстание и Крушевската република в международния печат, останки от опожарената по време на въстанието църква „Свети Никола“. Събрана е и информация за избитите жители на Крушево и нанесените му материални щети от турската войска при превземането на града. Георги Томалевски пише за родния си дом: Бележки
National Theatre of Bitola

The National Theatre of Bitola (Macedonian: Народен театар Битола, romanized: Naroden teatar Bitola), is a theatre located in Bitola in North Macedonia. Between 1945 and 2001, the National Theatre of Bitola staged more than 550 premieres and delivered over 7,000 performances, averaging approximately 200 productions per theatre season. The institution is the oldest theatre in North Macedonia. History The present-day National Theater of Bitola can trace its history to November 14, 1944, shortly after the city's liberation at the end of World War II in Yugoslavia. Its inaugural performance was Pettoimeniot Gjore by Vlado Maleski, marking the first theatrical production in the Macedonian language. Renovation of the old theatre building began on March 1, 1946, incorporating an expanded stage and newly added administrative offices. The refurbished theatre reopened for the 1947/48 season under the leadership of Aleksandar Tasevski. On February 28, 1953, the theatre reached a milestone with its 1,000th performance, staging Without the Third by Milan Begović, directed by Dimitrie Osmanli. The late 1950s brought challenges, as several key artists left the institution in 1958 due to financial and personal difficulties, which led to a temporary period of decline. A major expansion plan was proposed in 1960 but was only partially realized because of financial and logistical constraints. However, a smaller-scale expansion was completed in September 1960, adding a rehearsal hall and auxiliary rooms. On October 3, 1979, authorities decided to demolish the original theatre building, despite earlier efforts to designate it as a cultural monument. The structure was ultimately dismantled on July 30, 1980. The theatre relocated to the newly constructed House of Culture, which officially opened on October 11, 1980, and continues to serve as its home. In 2012, together with the National Theatre in Belgrade and the National Theatre of Albania, theatre group performed Shakespeare's Henry VI trilogy in their respective languages at Globe Theatre in London. Part 1 of the play was performed by the National Theatre in Belgrade, Part 2 by the National Theatre of Albania and Part 3 by the National Theatre of Bitola. Serbian and Macedonian theatres received positive critical reviews, the first one for its historical depth in dealing with Shakespearian text and theatre in Bitola for its modern and innovative approach. By its 70th anniversary in 2014, the theatre had staged 12,069 performances, attracting an audience of over five million visitors. References
Народно позориште у Битољу

Народно позориште у Битољу (мкд. Народен театар Битола) је македонско позориште са седиштем у Битољу. Прва зграда позоришта у Битољу подигнута је по налогу битољског валије Абдул Керим-паше. Градила се дуго, почев од 1897. године када су постављени темељи, па све до 1906. године, тачније 1908/1909. године, када је коначно завршена. Историја Први професионални позоришни ансамбл радио је од 1910. до 1912. године, када је зграда потпуно уништена у пожару. Након тога, представе су извођене на различитим локацијама у граду, најчешће у хотелу Гранд. Од 1913. до 1915. године постојало је Градско позориште, професионални ансамбл који су чинили некадашњи путујући играчи који глумили на српском језику. Делатност овог ансамбла је прекинут ратом на Солунском фронту (током 1915. године група се преселила у Солун, затим у Едесу). Срећом, у том периоду је била присутна најпознатија звезда Сара Бернхарт, обилазећи и забављајући француске војнике стациониране у Битољу и на молбу самог турског паше, наводно је извела представу за грађане Битоља. Ова легенда до сада није доказана. Друга фаза институционалног и професионалног развоја позоришне делатности у Битољу датира од 1918. до 1926/1929. године, када је Српско градско позориште поново функционисало са континуираним успехом. На месту разрушеног и спаљеног турског позоришта 1926. године подигнута је нова зграда. У периоду од 1926. до 1929. године, позориште, недовољно редовно субвенционисано од стране државе, функционисало је као организациони део скопског позоришта до његовог доласка. до краја. Народно позориште у Битољу је основано 14. новембра 1944. године извођењем представе „Ђоре Магарески“. Први чланови и оснивачи позоришта били су: Јорго Цаца, Вера Вучкова, Димче Стефановски, Ацо Стефановски, Мери Бошкова, Симо Георгиевски, Славче Матевски, Георги Карев и Јован Бејко. Од 1980. године позориште ради у новој згради. Награде НАГРАДА ЗА ЖЕНСКУ ЕПИЗОДНУ УЛОГУ Викторији Степановској за улогу Кети у представи „Далај Лама“, на 43. Македонском позоришном фестивалу „Војдан Чернодрински“ – Прилеп. НАГРАДА ЗА КОРЕОГРАФИЈУ И СЦЕНСКИ ПОКРЕТ Ансамбла Народног позоришта – Битољ за кореографију и сценске покрете у представи „Црна куга застала“, на 44. Македонском позоришном фестивалу „Војдан Чернодрински“ – Прилеп НАГРАДА ЗА МЛАДОГ ГЛУМЦА „ТРАЈКО ЧОРЕВСКИ“ Филипу Мирчевском у представи „Црна куга застала“, на 44. Македонском позоришном фестивалу „Војдан Чернодрински“ – Прилеп НАГРАДА ЗА МУЗИКУ Марјану Нећку у представи „Црна куга застала“, на 44. Македонском позоришном фестивалу „Војдан Чернодрински“ – Прилеп Референце
Поречки манастир

Поречкият манастир „Рождество на Пресвета Богородица“ (на македонска литературна норма: Поречки Манастир „Раѓање на Пресвета Богородица“) е православен манастир край село Горни Манастирец, Северна Македония. В наши дни той е част от Дебърско-Кичевската епархия. Манастирът е средновековен, възобновен в средата на XIX век. История През 1868 година свещеникът Здраве Попкостадинов от Ижища, предплаща един екземпляр от изданието на „Поучително евангелие“ на Софроний Врачански за „Ман.[астира] Поречки“. Манастирът е център на сръбската пропаганда в Македония в края на XIX – началото на XX век. В 1890 година той става седалище на Поречката сръбска община, обхващаща 36 села – втората сръбска община в Македония след Битолската. Главната църква е изградена и изписана в 1899 година. В 1911 година игуменът му Христо освен манастирската си заплата получава от ръководството на сръбската пропаганда и три лири и половина месечно. Бележки
Поречки манастир

Поречки манастир се налази поред села Горњи Манастирец област Порече, у близини Македонског Брода, Северна Македонија. Посвећен је Рођењу Пресвете Богородице и задужбина краља Милутина. Почетком 20. века, као и област Порече, становништво Горњег Манастиреца је било наклоњено српској народној замисли, па се месно становништво изјашњавало Србима. Поречки манастир је центар српске културно-просветне делатности на том простору и веома важан за српски народ. Историја Порече је у састав српске државе ушло 1282. освајањима краља Милутина па је локално предање оснивање поречког манастира у Манастирцу везало за овог владара. Након пада под Турке у 14. веку, Порече је делило судбину некадашњих српских поседа на југу. За време Пећке патријаршије долази до извесног побољшања стања хришћана што се види по обнови цркава у време постојања патријаршије у селу Ковчу и Требину. Сеоба Срба изгледа да је захватила и ове области пошто су све до почетка 20. века остала предања о запустењу и сеоби неких породица и читавих села на север. Центар српске културно-просветне делатности је био Поречки манастир, обновљен 1846. од стране самих Поречана, тада је поред манастира отворена и српска школа. Игуман манастира је по правилу биран из свештеничке породице села Грешница. Народни збор окупљен око манастира бирао је два три старатеља односно тутора манастира. На збору су села представљали свештеници, виђенији домаћини и старци. Одлуке збора пред манастиром биле су обавезне за све Поречане. Манастир је био културни центар у овом региону, који обухвата средишњи део слива реке Треске. У месту је радила српска народна школа између 1873-1889. године. Поново је отворена 1895. године са доласком младог учитеља Цветка Петровића, родом из Мачве. Петровић је радио при манастиру две године, током којих се доказао као велики национални радник, који је тајно радио на отварању српских школа али и описмењивао старије људе. Галерија Референце Литература Милојевић, М.С. (1881). Наши манастири и калуђерство. Београд: Штампарија код „Св. Саве“. Спољашње везе Манастирец, злочин који траје и данас
Саат кула (Прилеп)

Саат кула (на македонска литературна норма: Саат кула) е часовниковата кула в град Прилеп, днес Северна Македония. Кулата е изградена между 1825 и 1826 година от прилепския зидар Петър (Перо) Лауц и Христо Тасламичев, по искане на Саид ага. Висока е около 40 m, а с колоните и конуса достига до 55 m. Реставрирана е веднъж през 1836 - 1837 година и втори път през 1896 - 1897 година, като часовник и е сложен през 1858 година. Това е отбелязано в надпис на входа. В задната част на кулата има чешма, а на предната - плоча с надпис на арабски. Кулата е обявена за паметник на културата. Бележки
Света Петка (Байково)

„Света Петка“ или „Света Параскева“ (на македонска литературна норма: „Света Петка“) е късновъзрожденска православна църква в струмишкото село Байково, Северна Македония. Част е от Струмишката епархия на Македонската православна църква – Охридска архиепископия. Храмът е разположен в центъра на селото. Изграден е в 1910 година. Църквата е трикорабна псевдобазилика. Около нея в 1943 година е изграден манастирът „Св. св. Петър и Павел“, обновен в 1986 година. Бележки
Свети Димитър (Битоля)

„Свети Великомъченик Димитър“ или „Свети Димитрий“ (на македонска литературна норма: „Свети Димитар“, „Свети Димитриј“) е възрожденска православна църква в Битоля, Северна Македония, катедрала на Преспанско-Пелагонийската епархия на Македонската православна църква. История Изградена е в 1830 година само за четири месеца на мястото на стар параклис. Според Асен Василиев, въпреки че няма запазени надписи или други сведения за авторството на църквата, тя е дело на дебърския род Рензови. Камбанарията е изградена в 1836 година. Построена е с дарения от отделни местни търговци и еснафите в града. След създаването на Българската екзархия в 1870 година, българска катедерална църква става „Рождество Богородично“, а „Свети Димитър“ продължава да бъде катедрала на епархията на Вселенската патриаршия. Описание В архитектурно отношение църквата представлява трикорабна базилика със странични галерии. Вкопана е 1 m, за да не надвишава околните джамии. Площта на храма е около 650 m2. Колонадата на наркетса поддържа галерията на втория етаж и завършва с параклис на изток. Балконът на галерията заема ширината срещу средния кораб и завършва с балдахин. Колоните са с капители, върху които стъпват арките на полуцилиндричния таван на средния кораб. Таваните на страничните кораби са плоски. Целият иконостас е изработен в позлатена резба от неизвестни резбари. Царската икона на Исус Христос и празничните „Въведение Богородично“, „Кръщение Христово“, „Влизане в Йерусалим“, „Разпятие“, „Петдесетница“ и „Отричане на Тома“, датирани около 1730 година, са на Давид Селеница, днес в Музея на Македония в Скопие. На иконостаса има икони от 1842 година дело на Михаил Анагност и сина му Николай Михайлов. Забележителни са и владишкият трон и стъклените полилеи. В 2005 година консерваторите от Битолския институт и музей и Института за защита на паметниците на културата откриват дотогава непозната фреска на Иисус Вседържител. Фреската е в централния дял от свода на църквата, който повече от век е покрит от саждите на изгорели свещи. Бележки
Church of Saint Demetrius, Bitola

The Church of Saint Demetrius (Macedonian: Црква „Св. Димитриј“, romanized: Crkva „Sv. Dimitrij“) is the main Macedonian Orthodox church of Bitola, North Macedonia, part of the Prespa-Pelagonia Diocese. It was built in 1830 and its most remarkable feature is considered to be its wood-carved iconostasis. The church bell tower was built in 1936. Saint Demetrius is listed as an Object of Cultural Heritage by the Ministry of Culture. The iconostasis includes icons from 1842, done by Mihail Aganost and his son Nikolai Mihailov. Icons depicting Jesus Christ, the Introduction of the Virgin, the Baptism of Christ, the Entering into Jerusalem, the Crucifixion, Pentecost, and the Denial of Thomas, dated around 1730 and painted by David Selenica are today housed in the Museum of Macedonia in Skopje. References
Церковь Святого Димитрия (Битола)

Церковь Святого Димитрия (макед. Црква „Св. Димитриј“) — православная церковь в городе Битола, Северная Македония. Является кафедральным собором Преспанско-Пелагонийской епархии Македонской православная церкви. История Каменная церковь была построена в 1830 году всего за четыре месяца на месте старой часовни, сгоревшей при пожаре в 1726 году. Колокольня для неё была построена спустя столетие — в 1936 году, работа Александра Дерокко. Здание храма сооружено в виде трехнефной базилики с боковыми галереями. Весь иконостас выполнен в золоченой резьбе искусными руками неизвестной группы резчиков, предполагается, что это были македонские мастера. На иконостасе находятся иконы 1842 года работы Михаила Анагноста и его сына Николая Михайлова. В 2005 году реставраторы из Института и музея Битолы и Института охраны памятников культуры обнаружили на одной из стен церкви Святого Димитрия ранее неизвестную фреску, изображающую Иисуса Вседержителя. Фреска находится на центральной части свода церкви, которая более века была покрыта копотью от горящих свечей, поэтому так долго ценный исторический артефакт был неизвестен. Примечания Ссылки Црква Св. Димитрија — Битола Црква Св. Димитриј Солунски — Битола Северная Македония. Битола
Црква Светог Димитрија (Битољ)

Црква Светог Димитрија у Битољу изграђена је 1830. у форми трибродске базилике са странским галеријама и посвећена је Светом Димитрију Солунском. Свети Димитрије је катедрална црква Преспанско-пелагонијске епархије македонске православне цркве. Историја Црква је изграђена у року од 4 месеца, на месту старе капеле која је изгорела 1726. Улази се кроз велики нартекс. Иконописци и резбари катедралне цркве је била мијачка породица Рензови, припадници дебарске уметничке школе (18—19. век). Под цркве је укопан за 1 м да не надвиси тадање џамије (у Османском царству црква није смела бити виша од џамије). Звоник је изграђен 1936. и рад је Александра Дерока. Иконостас је позлаћен, рад непознатог вајара. Иконе Исус Христос, Ваведење, Крштење Исуса Христа, улазак у Јерусалим, Исусово распеће, педесетница и негирање апостола Томе су рад Давида из Селенице, данас се налазе у музеју у Скопљу. Иконостас је датиран око 1730. У цркви се данас налазе иконе Михајла Анагоста и његовог сина Николаја Михајлова, рад из 1842. У цркви се налази лобања мученика Агатангела, у једној металној кутији, са грчким натписом од 27. фебруара 1827. године. Године 2005. конзерватори битољског института открили су непознату фреску Исуса код свода, која је потамнела због саја изгорелих свећа. Референце Спољашње везе
Церква Святого Дмитра (Охрид)

Црква Святого великомученика Дмитра Мироточивого — храм Македонської православної церкви, що розташований у старій частині міста Охрид, неподалік від Горна Порта, при виході з подвір'я церкви св. Богородиці Перивлепти з лівого боку, поруч із Галереєю ікон. Храм зараховують до числа менших охридських церков, побудованих і розписаних у 14 столітті. Про спорудження цього однонавного храму з тригранною вівтарною апсидою не збереглося історичних даних. Фресковий розпис поділено на три зони і є роботою невідомого художника з високими художніми якостями. Також для цієї церкви характерний «Великий Змієвий хрест», який походить із XVII століття. Галерея Примітки
Свети Йоан Кръстител (Крушево)

„Свети Йоан Кръстител“ (на македонска литературна норма: „Свети Јован Крстител“) е църква в град Крушево, построена през 1904 година в центъра на града, на Чаршията, и запазена в оригиналния си вид до днес. В началото на ΧΧ век църквата е на румънската община в града и затова и до днес е известна като Влашката църква. Днес е част от Крушевско-Демирхисарска епархия на Македонската православна църква – Охридска архиепископия. В църквата няма живопис и в интериора ѝ доминира големият дървен иконостас, изработен от Лазар и Нестор Алексиеви за около четири години. Иконостасът е обявен за паметник на културата. В църквата са пренесени фрески и икони от църквата „Свети Атанасий“ в Локвени от 1627 година. Външни препратки Арумънската църква в Крушево, Фрацилия № 9, октомври 1901. Бележки
Biserica „Sfântul Ioan Botezătorul” din Crușova

Biserica Sfântul Ioan Botezătorul se află în Crușova. Construcția sa a început la 3 august 1897, în curtea școlii românești din Crușova. Templul creștin a fost inaugurat în 1904. Această biserică este cunoscută sub numele de biserica vlahă. Clădirea este una dintre cele mai conservate din oraș. Nu există fresce în biserică. Iconostasul de lemn, frumos realizat, este dominat de sculptură a fraților Nestor, a căror activitate a durat aproximativ patru ani. De asemenea la intrarea în biserică, se găsesc fresce transferate de la biserica Sf. Atanasie în satul Lokveni datând din 1627 , și sunt prezentați Sf. Episcopi, Sfânta Maică a lui Dumnezeu etc. Note
Свети Никола (Крушево)

„Свети Никола“ или „Свети Николай“ (на македонска литературна норма: „Свети Никола“, „Свети Николај“) е църква в град Крушево, Северна Македония, построена през 1832 и след това отново в 1905 – 1907 година. Храмът е катедрала на Крушевско-Демирхисарската епархия на Македонската православна църква – Охридска архиепископия. Църквата, разположена в центъра на града на чаршията, доминира над градското пространство. История В 1872 година, след провъзгласяването на Българската екзархия, патриаршеският охридски митрополит Мелетий мести седалището на епархията си от будния български град Охрид в Крушево, където може да се опре на влашкото гъркоманско население и „Свети Никола“ става катедрална църква на Охридско-преспанска епархия. Иконостасът в църквата е дело на Петър Филипов и Димитър Станишев, едно от най-известните произведения Дебърската художествена школа. Иконите в църквата са дело на зограф Михаил и синовете му Данаил и Никола. Най-старите запазени икони в църквата са от 1884 година. В църквата преди опожаряването ѝ работи Стойче Станков. По време на Илинденско-Преображенското въстание от 1903 година църквата е унищожена при бомбардировките на турската артилерия на града. В пожара изгаря и иконостасът дело на Димитър Станишев. Възстановена е между 1905 – 1907 година, но този път значително по-малка. Представлява трикорабна базилика, с по-висок среден кораб. На южната страна на църквата е построена камбанария – часовникова кула. Бележки