Bazilika Notre-Dame (Avioth)

Bazilika Panny Marie (francouzsky Basilique Notre-Dame) je katolická basilica minor postavená ve 14. století v gotickém slohu. Nachází se v bývalém hrabství Chiny (dnešní severní část departementu Meuse) v obci Avioth ve Francii. Vzhledem k její monumentálnosti se jí přezdívá „Katedrála v polích“. V bazilice se nachází gisant (ležící postava na náhrobku) hraběnky z Breux. V roce 1840 byla bazilika zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Vesnice Avioth, původně pouhá osada, vděčí za svůj rozkvět zázračnému nálezu dřevěné sošky Panny Marie s dítětem ve 12. století. Na místě se rychle rozvinula poutní tradice, kterou církevní i světské autority podpořily výstavbou monumentálního kostela odpovídajícího významu tohoto místa. Kostel Panny Marie v Aviothu požíval výsady tzv. „svatyně oddechnutí“ (sanctuaire à répit), které byly vyhledávány věřícími z širokého okolí. Poutě se zde konají již od 12. století a dodnes se zde každoročně 16. července schází množství poutníků. Podle legendy zde Bernard z Clairvaux poprvé zazpíval hymnus Salve Regina. V roce 1993 povýšil papež Jan Pavel II. kostel na basiliku minor. Panna Maria z Aviothu je jednou z mála černých madon v severovýchodní Francii. Radiokarbonová metoda datování sochy z lipového dřeva ukázala, že dřevo bylo pokáceno kolem roku 1095, což potvrzuje tradici o nálezu sošky v průběhu 12. století. Architektura Výstavba kostela Založení a původní stavby Počátky zdejšího poutního místa sahají do 12. století, kdy byl náhodně objeven zázračný obraz (soška) Panny Marie s dítětem. Podle legendy se soška opakovaně vracela na místo svého nálezu, což vedlo k vybudování prvního oratoria. Krátce poté zde pravděpodobně vznikla malá dřevěná kaple, která však brzy přestala stačit náporu věřících. Následně byl vybudován první románský kamenný kostel, z něhož se pravděpodobně dochovaly některé pilíře v dnešním chóru. V roce 1223 byla obec osvobozena od poddanských povinností, což spolu s rozvíjejícími se poutěmi vedlo k rychlému hospodářskému rozkvětu. Díky tomu mohla být již na konci 13. století zahájena ambiciózní výstavba rozlehlého gotického kostela, který nahradil původní románskou stavbu. Výstavba a podoba stavby Dochovalo se jen málo dokumentů, které by přesně datovaly výstavbu současného kostela. Zdá se však, že práce začaly chórem ve stylu paprskovité gotiky (style rayonnant), typické pro konec 13. století. Stavba stojí na rozlehlé terase obklopené dodnes patrným ohrazením. Terase před bazilikou dominuje později vystavěný objekt Recevresse, který sloužil k přijímání votivních darů a milodarů od poutníků. Jedná se o mistrovskou ukázku gotické kamenné architektury ve formě volně stojícího ciboria. Kostel má bazilikální půdorys se dvěma úrovněmi a ochozem (ambitem). Architektonický styl nese vlivy několika škol: lotrinské (vertikální členění, nevyčnívající transepty), šampaňské (ambit a prosklený portál západního průčelí), remešské (celkové pojetí fasády). Západní průčelí ze 14. století vyniká bohatou sochařskou výzdobou, která byla z velké části ušetřena ničení během Velké francouzské revoluce, a svou kompozicí navazuje na nedaleké opatství Notre-Dame de Mouzon v Mouzonu. Stavební úpravy a doplňky Severní strana: Zůstala nejméně dotčena; nachází se zde malý portál vedoucí do transeptu, nad nímž je umístěno rozměrné okno v toulském stylu. Chór: V 15. století byla k prvnímu poli chóru přistavěna elegantní dvoupatrová stavba neznámého účelu, která je z interiéru zcela neviditelná. Jižní portál: Původně postranní portál z 15. století se stal hlavním vstupem. Jeho bohatě zdobený tympanon zachycuje scény ze života Panny Marie. Jižní transept: Na konci 15. století byla v jeho prodloužení vybudována rozlehlá kaple v plaménkové gotice, která byla později v období renesance výrazně upravena a nově vyzdobena. V 18. století bylo vybudováno monumentální schodiště umožňující přímý přístup na terasu před západním průčelím. Menší opravy v 19. století provedl architekt Émile Boeswillwald. Interiér Ačkoliv se do baziliky vstupuje z boku, dvoupodlažní vertikální členění vytváří v hlavní lodi působivý dojem výšky; boční lodi jsou oproti ní výrazně nižší. Kvůli terénnímu rozdílu jsou první dvě pole lodi odděleny od třetího dvěma schody. Dostatek světla do prostoru přivádí rozměrné pole nevyčnívajícího transeptu a také „nová kaple“ umístěná v prodloužení jižní příčné lodi. Chór o hloubce dvou polí je obklopen zdobným kamenným zábradlím (clonou). Nad ním se tyčí monumentální pastoforium, jehož podoba pravděpodobně sloužila jako vzor pro exteriérový objekt Recevresse. Celkový objem baziliky dotváří chórový ochoz (ambit), do kterého se otevírají jednotlivé kaple. Varhany Na kůru se nacházejí varhany, které v roce 1715 zhotovil varhanář Nicolas Boizard. Galerie La Recevresse Monument La Recevresse je světovým unikátem; jeho věrná kopie v životní velikosti je uložena v pařížském muzeu Cité de l'architecture et du patrimoine. Toto mistrovské dílo plaménkové gotiky bylo pravděpodobně postaveno na místě nálezu zázračné sošky „v trnitém keři“. Nahradilo tak původní, skromnější oratorium. Na počátku 14. století, kdy byla socha Panny Marie z Aviothu přenesena do interiéru nového kostela, zaujala její místo v exteriéru jiná socha. Ta měla jménem Panny Marie přijímat dary od poutníků, a proto se jí začalo říkat Vierge Recevresse (Panna Maria Příjemkyně). Časem se tento název přenesl na celý objekt. Již po osm století je bazilika v Aviothu budována a udržována díky darům a milodarům, což platí i v současnosti. Obec se s podporou nadace Fondation du patrimoine, státních dotací a příspěvků od poutníků snaží o pravidelnou údržbu památky. Zajímavosti a detaily Votivní dary: Okovy umístěné nad sochou zde zanechali vězni jako projev vděčnosti Panně Marii z Aviothu za své osvobození. Heraldika: Erby na stěně patří Gillesi de Rodemack, správci Montmédy a guvernéru Lucemburska z počátku 15. století. Restaurace: Objekt restauroval v letech 1844–1846 Émile Boeswillwald. Vitráže: Autorem vitráží v kapli svatého Jana je sklářský mistr Jean-Jacques Grüber (1930). Literatura Curé Jean Delhôtel, Brief recueil de l'estat de l'église d'Avioth, 1668 A. Ottmann, Jean-François-Louis Jeantin, Esquisse archéologique et historique de l'église Notre-Dame d'Avioth, Grimblot, Vve Raybois et Cie, Nancy, 1859 Louis Schaudel, Histoire d'Avioth et de son église, dans Mémoires de la Société des lettres, sciences et arts de Bar-le-Duc, sv. 10, 1891, s. 1-240 Abbé Léon Jacquemain, Notre-Dame d'Avioth et son église monumentale au diocèse de Verdun, imprimerie de J. Laroche, Sedan, 1875 ; 132 s., réimpression C. Lacour, Nîmes, 2005. Cl. Bonnabelle, Avioth et son église, dans Le Pays lorrain, 3e année, 1906, s. 415-426 Louis Schaudel, La Recevresse de Notre-Dame d'Avioth, dans Le Pays lorrain, 1929, s. 65-70 Maurice Dumolin, Avioth, in: Congrès archéologique de France, 96e session, Nancy et Verdun, 1933, Société française d'archéologie, Paris, 1934, s. 445-470 Marie-Claire Burnand, L'église Notre-Dame d'Avioth (Meuse) à travers les archives des Monuments historiques, in: Le Pays lorrain, 1989, č. 1, s. 24-32. Marie-Claire Burnand, Lorraine gothique, Picard éditeur, Paris, 1989, s. 53-67 (ISBN 2-7084-0385-0). Simone Collin-Roset, Avioth (Meuse) - Église Saint-Brice puis basilique Notre-Dame, in: Congrès archéologique de France, 149e session, Les Trois-Évêchés et l'ancien duché de Bar, 1991, s. 9-31, Société française d'archéologie, Paris, 1995. Abbé Yves Rozet, Comprendre Avioth, Verdun, 2000. Pierre Scharff, Avioth, Saisons d'éternité, SI Virton, 2011. Michel Hérold, Françoise Gatouillat, Les vitraux de Lorraine et d'Alsace, Corpus vitrearum. Inventaire général des monuments et des richesses artistiques de la France, Paris, CNRS Editions, 1994, 330 s. (ISBN 2-271-05154-1). Recensement des vitraux anciens de la France, sv. V, Avioth, s. 79-80. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Basilique Notre-Dame d'Avioth na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bazilika Notre-Dame d'Avioth na Wikimedia Commons