Kostel Saint-Martin (Montmédy)

Kostel svatého Martina v Montmédy (francouzsky Église Saint-Martin de Montmédy) je farní kostel situovaný v horní části města Montmédy v departementu Meuse v regionu Grand Est. Historie a poloha Montmédy je menší město v severovýchodní Francii v oblasti Lotrinsko (departement Meuse), ležící v těsné blízkosti francouzsko-belgické hranice. Kostel svatého Martina se nachází v historickém horním městě, které se rozkládá na skalnatém ostrohu obehnaném hradbami. Vznik zdejšího opevnění inicioval v roce 1545 Karel V., který chtěl z místa vytvořit strategický bod odporu proti Francouzskému království. Po obléhání se však město v roce 1657 vzdalo Francouzům. V druhé polovině 17. století nechal markýz Vauban obranný systém zdokonalit, čímž z pevnosti učinil jednu z nejdůležitějších bašt na severovýchodě země. Vzhledem k této historii má architektura uvnitř hradeb převážně vojenský charakter. Architektura Díky své poloze na vyvýšeném skalním podloží a dvěma hranolovým věžím je kostel viditelný na kilometry daleko. Přístup k němu vede přes most do horního města, za nímž se stavba tyčí přímo proti příchozímu a dominuje náměstí Place de l'Hôtel-de-Ville. V této lokalitě dříve sídlila radnice i podprefektura, obě budovy však byly zničeny během bombardování 5. září 1870. Současná podoba kostela pochází z let 1753–1756, kdy nahradil původní, menší stavbu. I přes následné rekonstrukce si budova zachovala svůj autentický ráz. V roce 1932 byl kostel zapsán na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Předchozí stavba Dnešní kostel není první církevní stavbou na tomto místě. Svatyně obklopená hřbitovem se v horním městě pravděpodobně nacházela již v 11. století. Ačkoliv jsou její počátky nejasné, historici s jistotou potvrzují existenci náboženského objektu na stejném místě od roku 1156. Tento původní kostel byl poměrně malý a doplňovala jej jediná, spíše štíhlá věž. Podle starých plánů Montmédy badatelé usuzují, že se rozkládal zhruba na půdorysu vymezeném vnitřními pilíři dnešního chrámu. V 18. století, kdy Vauban posiloval městské opevnění, musela být zadní část tehdejšího kostela ubourána, aby bylo možné rozšířit přiléhající hradební cestu. Současná stavba tedy stojí na základech podstatně skromnějšího kostela, který pocházel pravděpodobně z 12. století. Výstavba současného kostela Postupem času přestal románský kostelík rostoucí populaci horního města stačit. Navíc byl po staletích bez zásadnějších oprav v polovině 18. století v žalostném stavu. Dobové prameny uvádějí, že si obyvatelé stěžovali na prohnilou střechu a zničenou dlažbu. Situace se natolik vyhrotila, že trevírský arcibiskup 23. července 1751 zakázal vstup do budovy. Mezitím nastoupil nový farář, abbé Nicolas-Joseph Manard, který vyvinul značné úsilí u úřadů i samosprávy, aby zajistil nápravu. Brzy se však ukázalo, že rekonstrukce trosek nemá smysl a výhodnější bude stavba zcela nového chrámu. Hlavním cílem bylo vybudovat prostornější objekt pro všechny věřící. Aby mohl být půdorys rozšířen, musel být zrušen okolní hřbitov, který byl přesunut za hradby na své současné místo. Zahájení prací brzdil nedostatek financí; situaci nakonec pomohlo vyřešit Opatství Orval, které uhradilo přibližně 34 % nákladů. Samotná realizace začala po výběru zhotovitele 14. června 1753. Zakázku získal Jacques François Lelièvre, podnikatel podílející se na městském opevnění. Na projekt dohlíželi architekt Chambeaux a inspektor cest Feunette. Ačkoliv se autoři v přesných datech rozcházejí, předpokládá se, že stavba započala roku 1753 a byla dokončena v roce 1756, což je letopočet vytesaný nad hlavním portálem. Na místě původního hřbitova stála také kaple rodiny Malandry, kterou nechal v roce 1598 vybudovat Jean III. d'Allamond, tehdejší guvernér Montmédy. Kaple sloužila jako rodová hrobka a namísto její demolice či přesunu se stavitelé rozhodli pro unikátní řešení: ponechali ji na místě a začlenili přímo do konstrukce nového kostela, k jehož severní boční lodi byla přistavěna. Krátce po dokončení hrubé stavby kostela byla k pravé straně chóru přistavěna sakristie. Zakázku na tyto práce získal stavitel Michel, avšak podle smluv z roku 1779 se na sakristii pracovalo ještě o dvě desetiletí později. Lze tedy předpokládat, že se její dokončení proti původním plánům značně protáhlo. Stavební úpravy a rekonstrukce 19. století V roce 1827 došlo k výměně části dlažby kostela, avšak z dochovaných dokumentů nelze zjistit, o kterou část se přesně jednalo. O třicet let později, v roce 1857, jsou již prameny přesnější a zmiňují pokládku nové dlažby v bočních lodích. Během prusko-francouzské války v roce 1870 zasáhlo kostel německé bombardování, které těžce poškodilo střechu a způsobilo zničení oken požárem. Následně byly v roce 1871 osazeny nové vitráže a v roce 1874 se přistoupilo k opravě střešních krytin a ke zpevnění kleneb. Tyto statické opravy byly prvním krokem v dlouhé řadě následných rekonstrukčních prací. 20. století Těsně před rokem 1940 probíhala další rekonstrukce střechy, kterou však přerušila druhá světová válka. Bombardování vážně zasáhlo severní věž kostela. Po skončení války v roce 1948 bylo nutné znovu zkontrolovat veškeré poškozené střešní krytiny a oslabený krov. Součástí těchto prací bylo také osazení nových vitráží. V roce 1974 byly zahájeny rozsáhlejší stavební úpravy. Padlo rozhodnutí zpevnit západní schodiště (peron), ale především klenbu hlavní lodi. Architekt Jean Rocard za tímto účelem nechal v krovech bočních lodí vybudovat skrytý opěrný systém. Vnější opěrné pilíře tak začaly plnit funkci opěrných patníků (culées) pro tyto oblouky skryté pod střechou. V této době došlo rovněž k opravě krytiny obou věží a zpevnění jejich krovů. Architekt Goutal následně v letech 1984 až 1990 vedl očištění interiéru jižní boční lodi, kterému navrátil původní vápenné nátěry a barevnost (polychromii). Mezi lety 1992 a 1996 proběhla, již počtvrté za posledních 120 let, oprava opětovně poškozených střešních krytin na věžích. Lešení postavené pro tuto příležitost bylo zároveň využito k restaurování celého západního průčelí; tyto práce trvaly přibližně čtyři roky. Sotva byl Westwerk obnoven, zaměřil se architekt Goutal v roce 1997 na střechu a krov kaple Malandry a také na sakristii. Střecha sakristie byla původně valbová (tříspádová) a pravoúhle navazovala na zeď boční lodi u chóru, jak dodnes dokládají otisky na této stěně. Architekt však tvar střechy změnil na stanovou střechu a obě místnosti nechal opatřit omítaným sádrovým podhledem. 21. století V letech 2001 až 2005 prošly krov a střešní krytina hlavní lodi i chóru kompletní a generální rekonstrukcí. Tyto práce byly nezbytným předpokladem pro zahájení obnovy interiérů, která započala v roce 2008. Dne 27. října 2013 se v kostele konala slavnostní mše spojená s požehnáním nástroje a inaugurační koncert, který oslavil návrat restaurovaných varhan. Koncert odehrál Olivier Vernet, titulární varhanář hlavních varhan katedrály v Monaku. Popis Tento popis zachycuje původní stav kostela krátce po dokončení jeho výstavby v roce 1756. Půdorys a celková dispozice Kostel svatého Martina v Montmédy je orientovaná stavba. Kostel je trojlodní, hlavní loď je rozdělená do pěti klenebních polí (travé). Hlavní loď je dvakrát širší než boční lodě (kolaterály) a otevírá se do velmi krátkého chóru s pětibokým závěrem. Poslední klenební pole je začleněno přímo do chóru, čímž vzniká větší prostor, který je jasně vymezen výškovým stupněm (převýšením podlahy) a mříží. Toto oddělení pokračuje i do bočních lodí, kde poslední pole po obou stranách chóru slouží jako kaple. Vlastní loď kostela tak tvoří čtverec o délce čtyř klenebních polí. K této základní dispozici se na severní boční lodi, v úrovni třetího klenebního pole, připojuje kaple Malandry. Její plocha je téměř totožná s plochou jednoho pole boční lodi. Vstup do ní je možný dvěma způsoby: jeden vchod vede zvenčí ze západní strany, druhý přístup je z vnitřku kostela, kam se vchází z severní boční lodi skrze malou mříž. Sakristie přiléhá k pravé straně chóru v prodloužení boční lodi. Přístupná je z jižní strany chóru. Zastřešení Střechu tvoří dvě valby a jako krytina je použita břidlice. Část střechy nad apsidou je polovalbová (en demi-croupe), protože její trojúhelníková střešní rovina stojí samostatně a nezasahuje tak nízko jako hlavní spády střechy. Střešní rovina tak kryje boční lodě i hlavní loď v jednom souvislém pásu. Z tohoto čistě vnějšího pohledu by se dalo hovořit o typu halového kostela. Analýza interiéru však tento termín upřesňuje - zastřešení obou věží je tvarováno pomocí křivek a protikřivek; jedná se tedy o cibulové střechy s prohnutím na čtvercovém půdorysu. Vstupy a vnitřní pohyb Do interiéru budovy se vstupuje přes západní průčelí, ve kterém je proražen hlavní portál a dvoje další, vedlejší a skromnější dveře. Po překonání několika stupňů venkovního schodiště (peronu) a průchodu dveřmi je nutné projít dřevěným zádveřím. Nejmohutnější zádveří se přirozeně nachází uprostřed za osovým portálem. Vnitřní zaklenutí Konstrukce stropů je mimořádně jednotná, neboť celou stavbu pokrývají křížové klenby (bezžeberné), vždy jedna nad každým klenebním polem. Klenbu apsidy pak tvoří čtyři výrazná klenební žebra, která se sbíhají k poslednímu pasovému oblouku (pasu) transeptu. Stavební podoba a exteriér Materiály Hlavním materiálem použitým pro hrubou stavbu (gros-œuvre) je lotrinský vápenec. Ve 13. století se v okolí Montmédy těžil v lomech Haut-des-Forêts. Zdejší těžený kámen odpovídá materiálu, který je dnes znám jako jaumontský vápenec (pierre de Jaumont). Pro svou specifickou žlutookrovou barvu si vysloužil přezdívku „sluneční kámen“. Na této stavbě je v celé hrubé konstrukci použit v podobě opracovaných kvádrů. Malta se skládala z místního písku a mastné hlíny. V interiéru je pohyb mezi bočními loděmi a hlavní lodí volný, s výjimkou posledního klenebního pole. Jak již bylo popsáno výše, tato závěrečná pole bočních lodí zaujímají kaple. Ty jsou od chóru odděleny chórovými lavicemi (stallami) a od zbytku boční lodi je dělí mříž z tepaného železa. Na kruchtu (kůr), která se nachází v prvním klenebním poli a otevírá se do hlavní lodi, lze vystoupat po dvou vřetenových (točitých) schodištích umístěných v rozích západního průčelí. Tato schodiště umožňují také přístup do vyšších pater věží westverku, ke krovům a ke zvonům. Hlavní průčelí Kostel doplňuje mohutný západní masiv se dvěma věžemi na čtvercovém půdorysu. Tento impozantní předsazený rizalit zcela zakrývá vnitřní prostorové uspořádání lodi, která se nachází těsně za ním. Průčelí se vyznačuje velkou střídmostí a je členěno výraznými horizontálními a vertikálními liniemi. Vertikálně se dělí do dvou stejně vysokých etáží (registrů), které rytmizuje šest nad sebou umístěných pilastrů. Pilastry ve spodní etáži jsou v toskánském řádu, zatímco v horní etáži v řádu ionském. V souladu s těmito architektonickými řády tvoří spodní vlys triglyfy a metopy, zatímco horní vlys je hladký (průběžný). V původním stavu nepředcházelo průčelí pouze jedno společné schodiště (peron) jako dnes, ale tři samostatná schodiště, z nichž každé vedlo k jednomu ze vstupů. Centrální schodiště mělo stupně ze tří stran, zatímco vedlejší schodiště měla stupně pouze na své vnější straně. Hlavní vstup se nachází ve středové ose spodní etáže. Tvoří jej dvoukřídlé dřevěné dveře s nadsvětlíkem (impostou). Přímo nad dveřmi je v kartuši s rostlinným dekorem vyryt letopočet 1756, který označuje rok dokončení stavby kostela. Mezi ionským vlysem a portálem byl původně vytesán reliéfní znak, který je však dnes již zcela nečitelný a nelze jej identifikovat. Ve střední části horní etáže se otevírá velké kruhové okno (okulus), které má stejnou šířku jako hlavní vstup. V minulosti se nad ním nacházel vytesaný znak 49. opata z Orvalu, Alberta de Meuldre. Oba tyto sochařské prvky ve středové ose průčelí byly na konci 18. století za Velké francouzské revoluce otlučeny revolučními radikály. Po stranách středové osy se v základech obou věží nacházejí dva vedlejší vstupy. Dveře jsou provedeny ve stejném stylu jako hlavní portál, avšak rokajová kartuš nad nimi postrádá jakýkoli nápis. Nad každými z těchto dveří je proražen menší oculus. V horní etáži jsou nad vedlejšími vstupy umístěny dvě niky s polokruhovým záklenkem. Každá z nich je opatřena podstavcem, avšak obě zejí prázdnotou. Ohledně absence soch existuje několik hypotéz: někteří autoři se domnívají, že byly zničeny či ukradeny během revolučního období, zatímco jiní badatelé zastávají názor, že v nikách nikdy osazeny nebyly. Věže Vnější stěny věží jsou rozděleny do dvou etáží, které přímo navazují na členění hlavního průčelí. V první etáži je proraženo velké okno, zatímco otvor ve druhé etáži je uzavřen břidlicovým bedněním (obkladem) ve dvou úrovních. Spodní úroveň je zešikmená a opatřená malým pultovým vikýřem s jehlancovou (stanovou) stříškou. Levý nárožní roh zvýrazňuje ionský pilastr. Po celé výšce věže je na levé straně proraženo šest drobných obdélníkových průduchů, které slouží k slabému osvětlení vnitřních točitých schodišť vedoucích ke zvonici. Nejvyšší patro věží je přibližně o polovinu nižší než spodní etáže. Téměř celou jeho výšku na všech čtyřech stranách vyplňují žaluziová okna, která usměrňují zvuk zvonů. Imperiální (cibulová) střecha věže byla původně zakončena jiným typem kovové špice, než jaký vidíme dnes. Jednalo se o jehlancový hrot spojený na vrcholu s křížem, který byl zakončen motivem lilie. Boční průčelí Severní a jižní průčelí jsou rozdělena do pěti částí, přičemž první z nich tvoří součást westverku. Pole mezi jednotlivými opěrnými pilíři vždy vyplňuje velké okno s polokruhovým záklenkem. Samotné opěrné pilíře jsou konstrukčně neobvyklé: s okapovými stěnami jsou propojeny pomocí svislého obloukového náběhu. Horní zakončení těchto pilířů má tvar kvádru s půlválcovou stříškou a prostupuje přímo střešní rovinou. V prodloužení jižního průčelí navazuje budova sakristie. Sakristie má čtvercový půdorys a její rozloha je přibližně stejná jako plocha jednoho klenebního pole boční lodi. Její střecha byla původně valbová (tříspádová), což dokládají dochované otisky na přiléhající stěně kostela. Tyto stopy zároveň naznačují, že v tomto úseku zdi původně existoval okenní otvor, který byl při výstavbě sakristie pravděpodobně zazděn. Samotná stavba sakristie je velmi prostá; v jižní stěně ji osvětlují dvě obdélníková okna a na východní straně se nachází jedno okno o něco větší. Podle historického katastru z roku 1848 je patrné, že sakristie byla původně rozsáhlejší a sahala téměř až k městským hradbám. Na protilehlé, severní straně kostela se nachází kaple Malandry. Tento čtvercový prostor přiléhá ke třetímu klenebnímu poli boční lodi. Původně byl přístupný portálem proraženým v západní stěně kaple. Tento vstup sice již v současnosti neexistuje, ale jeho umístění je ve zdivu stále jasně patrné. V protilehlé východní zdi byl v minulosti rovněž prolomen okenní otvor, který je dnes taktéž zazděný. Kaple má stanovou střechu; stejné zastřešení měla s největší pravděpodobností již v 18. století, neboť před svým stavebním připojením k hlavní budově kostela stála jako samostatný, izolovaný objekt. Závěr Pětiboký závěr kostela (chevet) je rovněž zpevněn opěrnými pilíři. Na rozdíl od bočních stěn se však tyto pilíře napojují na zeď v pravém úhlu. Všech pět stěn spodní části závěru je prolomeno okenním otvorem. V horní etáži se okna nacházejí pouze na druhé a čtvrté stěně. Středová stěna závěru představuje architektonický rébus: okenní otvory jsou sice zazděné, ale jednotlivé řady kamenného zdiva (ložné spáry) na sebe téměř dokonale navazují. Je proto možné, že v této stěně nikdy skutečné vitráže osazeny nebyly a otvory byly pouze naznačeny (jako tzv. slepá okna) z čisté snahy o symetrii a pohledovou jednotnost s ostatními stěnami závěru. Interiér Materiály Hrubá stavba interiéru je provedena ze stejného materiálu jako exteriér. Lotrinský vápenec je však uvnitř pokryt bílou omítkou. Dekorativní prvky a profilace jsou zvýrazněny žlutou polychromií (barevností). Nedochovaly se však žádné dokumenty, které by potvrzovaly, že tato barva odpovídá původnímu historickému řešení. Hlavní loď Klenební pole vymezují křížové pilíře, které se skládají ze čtvercového jádra a čtyř přízedních pilastrů s toskánskými hlavicemi zvýrazněnými žlutým nátěrem. Na těchto pilířích spočívají mezilodní arkády. Patky arkád propojuje průběžná profilovaná římsa (pásek), rovněž podtržená žlutou barvou. V prvním klenebním poli se po celé šířce kostela táhne dřevěná kruchta (kůr). Její zvlněný (křivočitý) profil se v hlavní lodi rozšiřuje více než v lodích bočních. Předsazenou, vykonzolovanou část kruchty podpírají dva dřevěné sloupy, jejichž povrchová úprava imituje mramorování. Dva podobné sloupy přiléhají k západní stěně po stranách hlavního zádveří. Tyto sloupy jsou symetricky přiřazeny k pilířům totožným s těmi, které oddělují jednotlivá okenní pole. Každé klenební pole zaklenuje křížová klenba na příčně obdélníkovém půdorysu, kterou oddělují pasové oblouky (pasy). Nástěnné oblouky vymezují plné, neprotržené plochy zdiva, jež vznikají v důsledku výškového rozdílu mezi hlavní a bočními loděmi. Jelikož se jedná o temnou (slepou) loď bez přímého bazilikálního osvětlení, panuje v hlavní lodi neustálé šero. Podlahu v celém prostoru hlavní lodi tvoří šedá kamenná dlažba. Boční lodě V obvodových zdech jsou prolomena velká okna s polokruhovým záklenkem. Mezi nimi se nacházejí přízední pilíře, které odpovídají typu použitému na průčelí. Pod každým oknem je ve zdi vyhloubena obdélníková nika. Ta dává vyniknout vápencovému představenému soklu (lavici), který pohledově zvýrazňuje černý nátěr nanesený na omítku. Do obou věží vedou dvě vřetenová schodiště, která jsou situována ve vnějších rozích prvního klenebního pole. Boční lodě jsou rovněž zaklenuty křížovými klenbami, avšak jednotlivé klenáky si zde zachovávají stejnou bílou polychromii jako celá plocha klenby. Vrcholový oculus (kruhové okno) uprostřed klenby prvního klenebního pole odkazuje na přítomnost obou věží a celého západního masivu. Chór Chór je v této části popsán z hlediska jeho liturgického využití, nikoli z čistě architektonického pohledu. Tento prostor tedy zahrnuje jak poslední klenební pole lodi, tak samotné kněžiště s pětibokým závěrem. Jak bylo uvedeno výše, závěr kostela je osazen pěti okny, která jsou rozmístěna ve dvou horních etážích. Hojnost světla, které skrze vitráže do této části kostela proudí, výrazně kontrastuje s šerem panujícím v hlavní lodi. Spodní etáž stěn zcela zakrývá dubové dřevěné obložení (lambris), jehož klasicistní ornamentální výzdoba vykazuje značnou rozmanitost v podobě girland s plody a stylizovanými květy. V pravé části tohoto obložení jsou zapuštěny dveře vedoucí do sakristie. Na protilehlé straně jim symetricky odpovídají identické slepé (falešné) dveře. Horní okraj obkladových panelů zakončuje výrazně předstupující římsa, kterou podpírají konzoly s volutami. Dřevěné obložení se stejnými uměleckými znaky se nachází také na dvou pilířích, které bezprostředně předcházejí chóru. Nad tímto obložením se mezi jednotlivými pětibokými stěnami tyčí stejné přízední pilastry jako v hlavní lodi, které jsou opět zakončeny profilovaným páskem (římsou). Z těchto pilastrů pak vybíhají klenební žebra, která lemují jednotlivé okenní otvory. Dlažbu v chóru tvoří pravidelně se střídající desky z černého a šedého mramoru, které tak na podlaze vytvářejí geometrický vzor. Kaple a přístavby Kaple Panny Marie (v posledním klenebním poli jižní boční lodi) a kaple svatého Martina (v severní boční lodi) sdílejí stejné stavební rysy jako zbytek bočních lodí, neboť netvoří samostatné oddělené místnosti. Zdejší terakotová (cihelná) dlažba není původní, avšak nedochovaly se žádné informace o tom, jaká krytina zde v 18. století ležela. Před každou z těchto dvou kaplí jsou do podlahy vsazeny dvě náhrobní desky z černého mramoru. Do kaple Malandry se vstupuje skrze malou mříž. Obě zazděná okna jsou z vnitřní strany stejně dobře patrná jako z exteriéru. Podle dochovaných zbytků polychromie byla tato kaple původně vymalována červenou barvou. Okolo pravého okna lze rozpoznat šestnáct polí, která pravděpodobně nesla erby rodu d'Allamont. Uprostřed kaple je v podlaze umístěn náhrobek Jana IV. d'Allamont. Kvůli nedostatku písemných pramenů nelze o stavu kaple v 18. století zjistit bližší podrobnosti. Interiér sakristie byl pravděpodobně kompletně zmodernizován na konci 20. století, kdy byl opatřen omítaným sádrovým podhledem. Vzhledem k tomu, že tuto místnost nepopisuje žádný historický dokument, nelze její podobu v 18. století věrohodně rekonstruovat. Typologie Při pohledu do interiéru budovy je zřejmé, že se nejedná o čistý typ síňového kostela (église-halle), jak by se mohlo zdát z exteriéru podle jednotného zastřešení. Striktní definice síňového kostela totiž vyžaduje stejnou výšku všech lodí, což zde prokazatelně neplatí. Historici umění však termín síňový kostel často specifikují pomocí podkategorií. Jedna z nich, pseudohala (pseudo-halle), připouští absenci osových oken v hlavní lodi. V případě kostela svatého Martina je však nejpřesnějším označením halová bazilika, která tvoří přechodový typ mezi klasickou bazilikou a síňovým chrámem. Historické výzkumy ukázaly, že tyto specifické konstrukce blízké síňovým kostelům vykazují značnou statickou křehkost. To částečně vysvětluje vysoký počet oprav a rekonstrukcí, jimiž budova během tří století prošla. Přestože krovy a střecha byly mnohokrát zpevňovány, nestačilo to. Bylo nutné přistoupit k technickému řešení, které by nezměnilo viditelnou strukturu interiéru, ale posílilo stabilitu obvodových zdí. Architekt proto přišel s důmyslným řešením a vestavěl do střešních krovů skryté opěrné oblouky, které účinněji zachycují a vyrovnávají boční tlak kleneb. Architektonický styl Žádná z odborných publikací popisujících kostel v Montmédy nedefinuje jeho architektonický styl jednoznačně. Důvod je prostý – stavba stojí na pomezí několika uměleckých směrů a prolínají se v ní různé vlivy. V odborné literatuře se často objevuje pojem vojenská architektura (či vojenský styl), avšak badatelé nejsou v tomto bodě jednotní. Zatímco autoři Cady a Toussaint jednoznačně tvrdí, že se jedná o typický vojenský posádkový kostel, Delangle toto označení odmítá. Jako nejvhodnější se jeví názor, který zastávají Pierlot, Hance, Sesmat a Errard: vojenský ráz budovy vyplývá především z jejího specifického umístění v samotném centru Vaubanova pevnostního opevnění. Studie autorů Pierlot a Hance je jedinou, která k otázce stylu zaujímá jednoznačné stanovisko, když hovoří o architektuře období Ludvíka XIV. (klasicizujícím baroku). Naproti tomu Errard oponuje tvrzením, že kostel nemá žádný vyhraněný architektonický styl. V literatuře se také opakovaně připomíná španělský vliv, který se projevuje zejména v konstrukci imperiálních (cibulových) střech obou věží. Pokud jde o dekorativní prvky interiéru a exteriéru, Cady a Toussaint charakterizují výzdobu hlavního průčelí jako ornamentiku v stylu Ludvíka XV. (rokoko). Literatura ACADÉMIE DE NANCY-METZ. Base géologique. Dostupné online Archivováno 1. 7. 2020 na Wayback Machine. ADNET, P., Montmédy. Citadelle de l'histoire en Meuse, Longwy, s.d., s. 33-34. Architecture: méthode et vocabulaire, Paris, 1972. CADY, G. - TOUSSAINT, C., La ville haute de Montmédy. Promenades du patrimoine en pays de Montmédy, Virton, 2005. CHABAUD, A., Aperçu de la situation économique de Montmédy en 1767, in: Le pays gaumais. La terre et les hommes. Revue régionale, Virton, janvier-septembre 1949, s. 93-102. DELANGLE, M., La cité haute de Montmédy, dans Le pays gaumais. La terre et les hommes. Revue régionale, Virton, janvier-septembre 1949, s. 69-79. Les églises fortifiées de la Meuse, Verdun, 1993. ERRARD, P., L'église de Montmédy, in: Bulletin de la société des naturalistes et archéologues du nord de la Meuse, 1959, s. 25-68. GUILLAUME, J., La pierre dans l'architecture rurale en Lorraine, in: In Situ. Revue des patrimoines [en ligne], Paris, 2005, č. 6, http://www.insitu.culture.fr/article.xsp?numero=6&id_article=guillaume-503 NANCY, CONSEIL RÉGIONAL DE LORRAINE, Service régional de l'inventaire général, Église Saint-Martin. Inventaire topographique. COLLIN, S., ANDRÉ, Ch. et ANDRÉ, M.-J., 1977. NANCY, CONSEIL RÉGIONAL DE LORRAINE, Service régional de l'inventaire général, Église Saint-Martin. Étude des Monuments Historiques, GOUTAL, M., 1991. NANCY, CONSEIL RÉGIONAL DE LORRAINE, Service régional de l'inventaire général, Église Saint-Martin. Étude des Monuments Historiques, GOUTAL, M., 1998. NANCY, CONSEIL RÉGIONAL DE LORRAINE, Service régional de l'inventaire général, Église Saint-Martin. Étude des Monuments Historiques, 2008. PIERLOT, A. et HANCE, E., Guide des églises et abbayes en pays de Virton et par-delà, Virton, 1991. SESMAT, P., Les « églises-halles » : histoire d'un espace sacré (XIIe siècle – XVIIIe siècle), Paris, 2005, dans Bulletin monumental, 2005, č. 1, s. 3-81. SESMAT, P., Les églises-halles classiques en Lorraine, sv. 1, s.l., 2003. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Martin de Montmédy na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Martin de Montmédy na Wikimedia Commons