Katedrála Notre-Dame-de-l'Annonciation (Nancy)

Katedrála Zvěstování Panny Marie a svatého Sigisberta v Nancy (francouzsky Cathédrale Notre-Dame-de-l'Annonciation et Saint-Sigisbert de Nancy) je katolický chrám, který se nachází na náměstí Monseigneur-Ruch ve městě Nancy, v departementu Meurthe-et-Moselle v regionu Grand Est). Ačkoliv ji mnozí autoři mylně označují za baziliku minor, ve skutečnosti jí byla v roce 1867 pouze udělena privilegia a odpustky náležející velkým římským bazilikám. Od 9. srpna 1906 je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. V roce 2024 navštívilo katedrálu přes 187 600 lidí. Po náměstí Place Stanislas se tak stala nejnavštěvovanější památkou v Nancy. Historie Ve středověku podléhala města Mety, Toul a Verdun moci svých knížat-biskupů a nespadala pod Lotrinské vévodství. To na svém území nemělo vlastní biskupský stolec a jeho metropole Nancy byla církevně podřízena biskupství v Toulu. Poté, co se Toul dostal v roce 1552 pod francouzskou správu (v rámci tzv. Tří biskupství), usilovali lotrinští vévodové o zřízení vlastního biskupství v Nancy. Po značném úsilí dosáhli v roce 1602 alespoň povýšení hlavního kostela v Nancy na sídlo primase. Než byla vybudována současná budova, sloužil jako prozatímní sídlo kostel v místech dnešního kostela svatého Šebestiána. Později vzniklo druhé provizorní působiště v současné katedrální čtvrti (mezi ulicemi rue des Chanoines a rue Montesquieu), jelikož okolí svatého Šebestiána již neposkytovalo dostatek prostoru pro ubytování kanovníků. Stavba dnešní katedrály začala až v roce 1703 za vlády vévody Leopolda I. a pokračovala za krále Stanisława Leszczyńského. Vévoda Leopold se s pouhou přítomností primase nespokojil a v roce 1717 diplomatickou cestou navrhl zřízení biskupství v Saint-Dié. Navzdory papežské podpoře se však proti vzniku lotrinského biskupství ostře postavil francouzský regent Filip II. Orleánský (1721), ačkoliv byl vévodovým švagrem. První mše se v novostavbě sloužila 1. listopadu 1742. Teprve po smrti krále Stanisława a definitivním připojení Lotrinska k Francii padly politické bariéry bránící vzniku diecéze. Původní rozsáhlá diecéze Toul byla rozdělena na tři menší celky: Toul, Nancy a Saint-Dié, které se staly sufragánními diecézemi trevírského arcibiskupství. Sídlem nového biskupství v Nancy se stala dosavadní lotharinská primaciální svatyně. Biskupové z Nancy od té doby zároveň drží titul lotrinského primase. V roce 1867, kdy byl tehdejší biskup Charles Lavigerie jmenován arcibiskupem v Alžíru, udělil papež Pius IX. katedrále privilegium „odpustků u stanic, které lze získat v různých římských bazilikách“. Tuto událost připomíná velká mramorová deska u vstupu do chrámu. Architektura Původní plány z roku 1700 vypracoval architekt Giovan Betto, který se inspiroval římským kostelem Sant'Andrea della Valle. Projekt později upravil Jules Hardouin-Mansart a stavbu nakonec s ohledem na omezený rozpočet dokončil Germain Boffrand. Interiér je vystavěn na půdorysu latinského kříže. Prostor se v šířce člení na hlavní loď, dvě boční lodě a dvě řady postranních kaplí (v každé řadě tři). Hlavní loď tvoří vstupní část s varhanami, dvě celá klenební pole, transept s kupolí uprostřed, čtvrté pole propojující kupoli se sakristiemi a půlkruhová apsida, která dosahuje až k vnějším zdem sakristií (a mírně vystupuje do ulice). Loď je dlouhá 60 metrů a široká necelých 14 metrů. Celá katedrála je pojata v korintském řádu. Výzdobu lodi tvoří sochy andělů nesoucích symbolické atributy Panny Marie. Hlavní oltář z polychromovaného mramoru pochází z roku 1763. Obklopují jej chórové lavice navržené Boffrandem; na té hlavní je vyobrazen monogram primase Karla Josefa Lotrinského. Budova je typicky klasicistní a vyznačuje se značnou střízlivostí: sochařská výzdoba se omezuje pouze na sloupy. Naproti tomu v křížení transeptu se nachází kupole zdobená freskou s námětem „Nebeské slávy“, kterou v letech 1723–1727 vytvořil nancyský umělec Claude Jacquart. Dvě z bočních kaplí zdobí kované mříže od Jeana Lamoura z let 1751–1755 (vznikly krátce předtím, než vykoval slavné mříže pro blízké Stanislavovo náměstí), ostatní kaple jsou uzavřeny mřížemi od jeho žáka Françoise Jeanmaira z roku 1759. Fasáda vykazuje klasicistní vyváženost; středový rizalit je zakončen frontispisem (původní projekt počítal s vybudováním kupole, což vysvětluje nezvykle velký rozestup mezi oběma věžemi). Boční části stavby jsou zakončeny dvěma věžemi na čtvercovém půdorysu s osmibokými pavilony, které doplňují báňovité střechy s lucernami. Tyto věže Victor Hugo posměšně nazval „pompadourskými pepřenkami“. Za pozornost stojí dřevěný malovaný krucifix, dříve připisovaný Ligieru Richierovi, a také katedrální poklad. Ten obsahuje řadu liturgických předmětů z 10. století, které patřily svatému Gauzelinovi, biskupovi z Toulu. Pamětní deska na fasádě katedrály připomíná místního rodáka Eugèna Tisseranta (1884–1972), kardinála, děkana kolegia kardinálů a člena Francouzské akademie. Obrazy Mezi díla Claudea Charlese, která jsou dnes památkově chráněna jako movité kulturní památky, patří i čtyři plátna umístěná v katedrále: Svatý Zikibert slouží chudým; Korunovace svatého Zikiberta; Kristus u Marty a Marie; Bičování Krista (obraz o rozměrech 225 × 175 cm). V kapli svatého Josefa se nachází plátno Ukřižování, připisované Claudeu Deruetovi. Kapli Nejsvětějšího Srdce Páně zdobí obraz Nejsvětější Srdce od Jeana Girardeta. V kapli napravo od absidy je umístěno Girardetovo Nanebevzetí a v kapli nalevo od apsidy pak Apoteóza svatého Zikiberta od Lejeuna (1776). Kult svatého Sigiberta Ačkoliv je katedrála zasvěcena Zvěstování Panny Marie, zvláštní úctě se zde těší svatý Sigibert, král Austrasie. Jeho ostatky byly v katedrále uchovávány ve výklenku v chóru a zůstaly po tisíc let neporušené, než je znesvětila Francouzská revoluce. Za císařství je pak nahradila socha Panny Marie s dítětem z roku 1669 od Césara Bagarda. Socha svatého krále dnes zdobí fasádu, je mu zasvěcena jedna z bočních kaplí a dvě plátna v chóru zobrazují jeho korunovaci a službu chudým. V levé apsidální kapli se nachází další obraz zachycující jeho apoteózu. Několik relikvií, konkrétně jedno žebro, se podařilo před revolučním ničením zachránit. Byly uloženy do nového pozlaceného relikviáře, který je opatřen korunou připomínající panovnickou důstojnost svatého Sigiberta. Tento relikviář je v současnosti vystaven v jedné z bočních kaplí. Velké varhany Velké varhany, které v letech 1756–1763 postavil Nicolas Dupont, později rozšířil Jean-François Vautrin (1814). Následně je přestavěl slavný varhanář Aristide Cavaillé-Coll (1861) a v roce 1965 je upravila dílna Haerpfer-Erman. V roce 2012 prošel nástroj rozsáhlou údržbou pod vedením Laurenta Pleta a Bertranda Cattiauxa. Mezi lety 2021 a 2024 se varhany dočkaly generální rekonstrukce, jejímž cílem bylo navrátit jim historický stav z dob Cavaillé-Colla a zároveň doplnit technická vylepšení pro novou zvukovou estetiku. Celá nástrojová část – zahrnující 4 200 píšťal – byla demontována, zrenovována a znovu sestavena; varhanní skříně byly vyčištěny a ošetřeny. Titulárními varhaníky jsou Johann Vexo (od roku 2009) a Guillaume Beaudoin (od roku 2014). Zvony V obou věžích je umístěno celkem devět zvonů: pět menších se nachází ve východní věži (při pohledu na průčelí katedrály vlevo), zatímco čtyři největší jsou zavěšeny ve věži západní: Obě zvonové stolice, na kterých jsou zvony zavěšeny, jsou dřevěné. Stolice pro šest nejmenších zvonů pochází z roku 1994. Konstrukce pro největší zvony je pravděpodobně původní, ale v místě zvonu č. 4 musela být ohoblována, aby vznikl dostatečný prostor pro tento zvon a zvon č. 3, které jsou zavěšeny ve stejném poli. Zvony jsou umístěny ve výšce 3 metry nad podlahou. Galerie Literatura Dom Augustin Calmet, Saint-Nicolas-de-Port : plan, élévation, in: Histoire ecclésiastique et civile de Lorraine, qui comprend ce qui s'est passé de plus mémorable dans l'archevêché de Trèves, et dans les évêchés de Metz, Toul et Verdun, depuis l'entrée de Jules César dans les Gaules jusqu'à la mort de Charles V, duc de Lorraine, arrivée en 1690, chez Jean-Baptiste Cusson, Nancy, sv. 3, 1728, planches X et XI. Abbé Pierre-Étienne Guillaume, Histoire du diocèse de Toul et de celui de Nancy depuis l'établissement du christianisme chez les Leuci jusqu'à nos jours, Thomas et Pierron, Nancy, 1867, sv. 5, s. 1-17. Edgard Auguin, Monographie de la cathédrale de Nancy, depuis sa fondation jusqu'à l'époque actuelle, Berger-Levrault et Cie libraires éditeurs, Nancy, 1882. Pierre Marot, Nancy : Cathédrale, in: Congrès archéologique de France : 96e session, Nancy et Verdun, 1933, Société française d'archéologie, Paris, 1934, s. 42-51. Émile Badel, La cathédrale-primatiale de Nancy, Société d'impression typographique, Nancy, 1934. Pierre Simonin, La cathédrale de Nancy : Jules Hardouin-Mansart et la genèse d'une grande église classique, dans Le Pays lorrain, 51e année, 1970, s. 107-138. Marianne Barrucand, Le trésor de saint Gauzelin à la cathédrale de Nancy, in: Le Pays lorrain, 63e année, 1982, s. 89-106 Pierre Simonin, Nancy, cathédrale Notre-Dame-de-l'Annonciation, in: Congrès archéologique de France. 164e session. Nancy et Lorraine méridionale. 2006, Société française d'archéologie, Paris, 2008, s. 93-98 (ISBN 978-2-901837-32-9). Étienne Martin, Pierre-Hippolyte Pénet, D'une châsse à l'autre, les tribulations de saint Sigisbert, patron de la ville de Nancy, Le Pays lorrain, décembre 2017, s. 323-336. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame-de-l'Annonciation de Nancy na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Notre-Dame-de-l'Annonciation de Nancy na Wikimedia Commons