Kostel Saint-Étienne (Bar-le-Duc)

Kolegiátní kostel svatého Štěpána v Bar-le-Duc (francouzsky Collégiale Saint-Étienne de Bar-le-Duc) je bývalý kolegiátní kostel nacházející se ve francouzském městě Bar-le-Duc v lotrinském departementu Meuse v regionu Grand Est. Historie Stavba kostela, původně zasvěcená svatému Petrovi, vznikala mezi lety 1315 a 1630. Architektonicky představuje syntézu plaménkové gotiky a nastupující renesance. Koncem 18. století došlo ke sloučení zdejší kapituly s kapitulou u svatého Maxe, která zanikla spolu s místním sídlem vévodů z Baru. Po francouzské revoluci začal kostel sloužit jako farní kostel pod zasvěcením svatého Štěpána. V roce 1889 byl kostel zapsán na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Kolegiátní kostel svatého Petra V roce 1315 se barský hrabě Eduard I. rozhodl založit v horním městě (Ville Haute) kolegiátní kostel zasvěcený svatému Petrovi, a to na místě původní kaple ze 13. století. Projekt v roce 1318 schválil touloský biskup Jean d'Arzillières, který nad chrámem svěřil patronát Panně Marii, apoštolům Petrovi a Pavlovi a svatému Štěpánovi. Kapitula se měla skládat z knížete-představeného, děkana, probošta a šestnácti kanovníků. Stavba rychle postupovala a koncem 14. století byla téměř dokončena. Rozmach však zastavila stoletá válka, která region zasáhla zejména po roce 1420. Práce se zpomalily a neudržovaný kostel začal chátrat, až byl roku 1438 téměř v troskách. Kanovníci se proto obrátili na papeže, který jim udělil odpustková privilegia. Díky úsilí kapituly, barského vévody Reného I. a vysokých úředníků panství Barrois byla výstavba obnovena. Kolem roku 1470 byla hotova východní část chrámu, ale v letech 1480–1484 práce opět ustaly kvůli okupaci hrabství vojsky francouzského krále Ludvíka XI. Teprve za vlády Reného II. Lotrinského získal kostel klenbu, což dokládají erbovní svorníky s jeho znakem. Průčelí a dvě západní pole lodi vznikaly na počátku 16. století (do roku 1537) pod vedením Louise Guyota, tehdejšího děkana kapituly. Zvonice byla dokončena jako poslední až v letech 1589–1630. Sloučení kapitul V roce 1782 se druhá městská kapitula svatého Maxe u hradu vévodů z Baru, stala farním kostelem. Poté, co byl tento chrám koncem století zbořen, došlo ke sloučení obou kapitul pod názvem „Vznešená královská kolegiatura, Svatá kaple, hlavní kostel a farnost královská“ (Noble royale collégiale, Sainte-Chapelle, principale église et paroisse du Roy). Do chrámu svatého Petra byl následně přenesen chrámový poklad, relikvie i pozůstatky barských panovníků. Kostel svatého Štěpána Během francouzské revoluce byla budova značně poškozena drancováním. Došlo ke zničení soch na průčelí, vitráží i části vnitřního vybavení a byly odstraněny šlechtické erby. Roku 1790 byl kostel uzavřen, ale již o rok později byl provoz obnoven, tentokrát jako farní kostel pod zasvěcením svatého Štěpána. V letech 1793–1795 přestal být objekt využíván k bohoslužebným účelům a v roce 1794 dokonce sloužil jako provizorní vězení pro transport zajatců. Vzhledem k havarijnímu stavu prošel kostel v 19. století rozsáhlou rekonstrukcí, která však částečně pozměnila jeho původní vzhled. V roce 1809 byl odstraněn středový pilíř (trumeau) západního portálu. Roku 1854 byly zbořeny některé prvky, které byly tehdy vnímány jako neestetické, například kaple přiléhající k jižnímu rameni transeptu. Roku 1889 byl kostel oficiálně prohlášen za historickou památku. Kostel je dnes součástí projektů v rámci ocenění „Město umění a historie“ (Ville d'Art et d'Histoire). Architektura Kostel je 43 metrů dlouhý, 20 metrů široký a dosahuje výšky 12 metrů. Exteriér Západní průčelí je postaveno v plaménkovém stylu, vykazuje však již výrazné renesanční prvky. Typická je pro ně galerie, která narušuje vertikalitu stavby, nebo stlačený (košíkový) oblouk portálu. Tento oblouk zdobí medailony s antickými portréty donátorů stavby a děkana Louise Guyota. Tympanon, jenž je podle šampaňského vzoru prolamovaný, zobrazuje scénu Posledního soudu: archanděl Michael stojící na lebkách váží duše, aby rozhodl o jejich přijetí do ráje, který je personifikován nahým puttim s rohem hojnosti. Na průčelí se dochovaly i středověké prvky, jako jsou arkády (původně osazené dnes již ztracenými sochami) nebo drobné groteskní figurky (grylles) skryté v bohatém dekoru archivolty tvořeném vinnou révou, listy kadeřávku a žaludy. Interiér Z hlediska dispozice má kostel bazilikální půdorys bez výrazného transeptu; ten je naznačen jen velmi mírně a navazuje na něj mělké kněžiště. Hlavní loď i obě boční lodi jsou stejně vysoké, což z budovy činí tzv. halový kostel. Toto uspořádání zajišťuje interiéru mimořádnou světlost. Ve své době šlo o jednu z prvních staveb tohoto typu v toulské diecézi. Chór má pětiboký (polygonální) závěr s precizně opracovaným kamenem. Na severní straně chóru se nachází kaple svaté Markéty, kterou kolem roku 1503 založil děkan kapituly François Brulé. V jižní boční lodi se nachází několik kaplí založených bohatými měšťanskými rodinami: Kaple Stainville (16. století, pravděpodobně po roce 1524) – je oddělena vyřezávaným kamenným pažením, které kombinuje plaménkové a renesanční motivy. Křestní kaple – založená rodinou Baudinais v 16. století, zaujme prolamovaným renesančním štítem a kovanou mříží z počátku 17. století. V roce 2016 provedl archeolog Franck Mourot průzkum krypty, která se nachází pod vstupním prostorem chrámu. Krypta ukrývá pozůstatky původní kaple svatého Mikuláše, jež byla za francouzské revoluce rozebrána. Tento zásah byl proveden z důvodu instalace monumentálního náhrobku Transi René de Chalon od Ligiera Richiera, do něhož byla uložena srdce barských vévodů. O historii budovy a její kryptě vznikl také webový dokumentární projekt, jehož autorem je Guillaume Ramon. Vitráže Většina vitráží v kostele pochází z 19. století a je zapsána v celostátním soupisu kulturního dědictví. Tři vitráže v chóru vytvořil v 19. století sklomalíř Victor Höner. Centrální okno zobrazuje Kamenování svatého Štěpána, zatímco postranní okna (dělená na dvě pole) zachycují svatého Antonína, svatého Vincence z Pauly a apoštoly Petra a Pavla. V křestní kapli se dochoval cenný soubor tvořený fragmenty renesanční vitráže ze 16. století. Jsou na nich vyobrazeni anděl s trnovou korunou, svatý Maxe (patron zaniklé hradní kolegiatury) a svatý Kryštof. Další vitráž z 19. století pak připomíná zázrak Panny Marie Strážné (Notre-Dame du Guet). V jižním transeptu se nachází vitráž „Průvod s ostatky svatého Maxe“ z roku 1880, jejímž autorem je místní sklomalíř Charles-François Champigneulle. Dílo znázorňuje slavnostní přenesení relikvií svatého Maxe, které se podařilo zachránit před revolucionáři, abbém Rolletem v roce 1839. V pozadí výjevu je zachycen samotný kostel svatého Štěpána. Z technického hlediska je tato vitráž unikátní použitím tzv. fotografické vitráže, což byla metoda vyvinutá koncem 19. století v metzských dílnách. Champigneulle je rovněž autorem dalších dvou oken v kostele: Zvěstování a Smrt svatého Josefa. Mobiliář V kostele svatého Štěpána se nachází celkem 52 předmětů zapsaných na seznamu historických památek Francie. Sochařství Ligier Richier Chrám ukrývá dvě významná díla lotrinského sochaře Ligiera Richiera: náhrobek Reného de Chalon a Kalvárii (Kristus na kříži mezi dvěma lotry). Náhrobek Reného de Chalon (často nazývaný prostě Skelet) je renesanční náhrobní plastika z vápence ze Sorcy, vytvořená v 16. století. Toto stěžejní dílo francouzské renesance bylo původně instalováno v roce 1545 v kolegiátním kostele svatého Maxe na hrobě prince oranžského, Reného de Chalon, který padl o rok dříve při obléhání Saint-Dizier. Po zničení hradního kostela během francouzské revoluce byl náhrobek roku 1790 přenesen k svatému Štěpánu. Plastika zobrazuje vzpřímenou postavu v pokročilém stadiu rozkladu, která v natažené levé ruce pozvedá k nebi své vlastní srdce. Dílo navazuje na tradici zobrazování mrtvých těl (memento mori), která se objevuje od 14. století. V roce 1898 byla socha prohlášena za movitou historickou památku a v letech 1998–2003 prošla restaurováním. Nachází se v jižním rameni transeptu nad kryptou s ostatky barských vévodů. Kristus na kříži mezi dvěma lotry je soubor tří polychromovaných dřevěných soch z doby kolem roku 1531. Kristova postava dosahuje výšky 3,42 m, zatímco oba lotři měří 2,10 m. Pravděpodobně se jednalo o součást rozsáhlejšího celku (Kalvárie), podobného tomu v kostele svatého Gengoulta v Briey. Ačkoliv autorství není doloženo písemně, mimořádná plastická kvalita, italský způsob modelace, anatomická věrnost a podoba Kristovy hlavy s díly v Louvru nenechávají o Richierově autorství pochyb. Soubor je památkově chráněn od roku 1898. Panna Maria Strážná (Notre-Dame du Guet) Panna Maria Strážná (Notre-Dame du Guet) je vápencová socha Madony s dítětem ze 14. století. Od středověku až do roku 1670 byla umístěna na bráně Porte-aux-Bois v jihozápadním opevnění Horního Města. Podle legendy zachránila tato socha v roce 1440 vévodské město před útokem vojsk Antoina z Vaudémontu. Když se útočníci v tichosti blížili k bráně, Panna Maria údajně vykřikla: „Na stráž! Na stráž! Město je dobýváno!“ Jeden z rozzuřených vojáků po ní hodil kámen se slovy: „Dávej si pozor!“. Panna Maria však kámen zachytila, podala ho Ježíškovi a voják na místě padl mrtev. Ostatní útočníci v hrůze uprchli. Po demolici hradeb v roce 1670 byla socha uchovávána v kapli. Během revoluce, 20. července 1794, byla rozbita, ale její úlomky byly posbírány a socha zrekonstruována. Do kostela svatého Štěpána byla přenesena v roce 1806 a roku 1913 byla zapsána na seznam historických památek. V září 1914, během první světové války, se k městu blížila německá armáda. Obyvatelé se modlili k Panně Marii Strážné za záchranu a německá ofenzíva byla zastavena. Jako poděkování bylo z iniciativy biskupa Charlese Ginistyho rozhodnuto o slavnostní korunovaci sochy. Obyvatelé města darovali šperky a drahokamy, z nichž pařížský zlatník Biais zhotovil koruny pro Matku Boží i Dítě. Koruny jsou vyrobeny ze zlata a stříbra a zdobí je 197 perel, 82 diamantů, 13 rubínů, 27 tyrkysů a další drahé kameny. Slavnostní korunovace proběhla 4. července 1920. Koruny jsou od roku 1992 památkově chráněny a jsou uloženy v muzeu Musée Barrois. Svátek Panny Marie Strážné se v kostele svatého Štěpána slaví každoročně v neděli následující po svátku Zasvěcení Panny Marie (21. listopadu). Další sochařská díla V kapli rodiny Stainville se nacházejí dvě vápencové sochy z přelomu 15. a 16. století, jejichž autorem je místní sochař Jean Crocq. Obě postavy jsou vysoké přibližně 1,20 m a souvisejí s ochranou proti morovým epidemiím: Svatý Roch – zobrazen v poutnickém oděvu, ukazuje na morový vřed na stehně. Svatý Hadrián – zobrazen v brnění s kovadlinou (svým atributem), u jehož nohou leží flanderský lev. Styl Jeana Crocqa se vyznačuje robustními postavami s výraznými obličeji, plnými rty a silně zvlněnými vlasy. Obě díla jsou od roku 1913 památkově chráněna. V křestní kapli je umístěna skupina tří vápencových soch ze 16. století: Svatý Štěpán – zachycen s kameny v záhybu tuniky (připomínka jeho umučení). Svatý Jan – dílo vyniká jemností obličeje a propracovanou, dynamickou draperií, která jej stylisticky spojuje se sochou Magdalény v Génicourt-sur-Meuse. Výchova Panny Marie – sousoší zobrazující svatou Annu, jak vyučuje svou dceru Marii. Tento soubor byl na seznam historických památek zapsán v roce 1971. Náhrobky a epitafy Významným reliéfem z roku 1513 je Epitaf Françoise Brulého. Basreliéf zobrazuje svatého Františka z Assisi v doprovodu svatého Petra a svatého Maxe; všichni tři drží nápisové pásky. François Brulé byl děkanem zdejší kapituly a zároveň členem kapituly u svatého Maxe na vévodském hradě. Nápis na epitafu uvádí: „Urozený a ctihodný pán, messire François Brulé, děkan u svatého Petra, zemřel 18. července 1513 a byl pohřben před oltářem kaple, kterou sám nechal vystavět a zbožnými dary obohatit.“ Reliéf je památkově chráněn již od roku 1889. V kostele je pravděpodobně pohřben také markýz Jean-François de Boufflers (1714–1752), manžel favoritky lotrinského vévody a krále Stanislava I. Leszczyńského, který zemřel nešťastnou náhodou v lednu 1752. Malířství Ukřižování (La Crucifixion) je olejomalba z počátku 17. století. Anonymní autor na pozadí biblické scény nahradil Jeruzalém tehdejší podobou města Bar-le-Duc. Díky tomu obraz zachycuje unikátní pohled na hrad barských vévodů v jeho ucelené podobě před demolicí v roce 1670. Od roku 1901 je dílo vedeno na seznamu historických památek. Ukládání do hrobu (La Mise au tombeau) je nástěnná malba ze 17. století. Freska zobrazuje tradiční výjev, kde tělo Kristovo obklopuje Panna Maria (podpíraná svatým Janem), svatá Marie Magdaléna, Josef Arimatejský, Nikodém a svaté ženy přinášející vonné masti. V pozadí je vyobrazen Jeruzalém a vrch Kalvárie se třemi kříži. Tato malba byla prohlášena za památku již v roce 1889, současně s budovou kostela. Varhany Varhany na kůru mají v tomto kostele tradici již od 17. století. Historie a stavba V letech 1770–1771 postavil varhanář Nicolas Dupont nový nástroj. Ten byl však o třiadvacet let později, během vlády teroru za francouzské revoluce, těžce poškozen a z původního díla se dochovala pouze skříň pozitivu. Současnou podobu varhan vytvořili v letech 1809–1828 lotrinský varhanář Jean-François Vautrin (Dupontův žák) a jeho učeň Antoine François Brice Didelot, přičemž částečně využili dochované prvky staršího nástroje. V roce 1892 pak Alexandre a Henri Jacquetovi oddělili hrací stůl od samotného těla nástroje. Technické parametry a ochrana Varhanní skříň je vyrobena z dubového a lipového dřeva. Skládá se z hlavního tělesa s pěti věžemi a pozitivu se třemi věžemi. Samostatný hrací stůl (konzole) je otočen směrem k chóru a disponuje dvěma manuály (Grand Orgue a Récit) a rovným pedálem. Varhany jsou zapsány na seznamu historických památek Francie: Varhanní skříň od 3. září 1971, Instrumentální část od 25. září 2000. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Collégiale Saint-Étienne de Bar-le-Duc na francouzské Wikipedii. Literatura François Deshoulières, Église Saint-Étienne, ancienne collégiale Saint-Pierre, in: Congrès archéologique de France. 96e session. Nancy et Verdun. 1933, 1934, Société française d'archéologie, Paris, s. 331–341. Charles Aimond, La Collégiale Saint-Pierre, église paroissiale Saint-Étienne de Bar-le-Duc 2e édition, Imprimerie Saint-Paul, Bar-le-Duc, 1964. Marie-Claire Burnand, Lorraine gothique, Picard éditeur, Paris, 1989, s. 73–78, (ISBN 2-7084-0385-0). Michel Hérold et Françoise Gatouillat, Les vitraux de Lorraine et d'Alsace, Corpus vitrearum, Inventaire général des monuments et des richesses artistiques de la France, Paris, CNRS Editions Inventaire général, 1994, 330 s. (ISBN 2-271-05154-1) Recensement des vitraux anciens de la France, sv. V, Bar-le-Duc : Église Saint-Étienne, Ancienne collégiale Saint-Pierre, s. 80–81 Georges Fréchet, Congrès archéologique de France. 149e session. Les Trois-Évêchés et l'ancien duché de Bar. 1991, Paris, Société française d’archéologie, 1995, 574 s. (BNF 36153465), Bar-le-Duc, église Saint-Étienne, s. 33–47. Jean-Luc Flohic a kol., Les patrimoines des communes de la Meuse, sv. 1, Paris, Flohic Éditions, coll. Les patrimoines des communes de France, 1999, 608 s. (ISBN 2-84234-074-4, BNF 37193403). Jean-Pierre Harbulot a kol., Bar-le-Duc : Ville d'art et d'histoire, Bar-le-Duc, Serge Domini, 2003, 160 s. (ISBN 2-912645-57-3). Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Étienne de Bar-le-Duc na Wikimedia Commons