Kostel Saint-Martin (Pont-à-Mousson)

Kostel svatého Martina v Pont-à-Mousson (francouzsky Église Saint-Martin de Pont-à-Mousson) je bývalý kolegiátní kostel nacházející se ve francouzské obci Pont-à-Mousson, v departementu Meurthe-et-Moselle v regionu Grand Est. Stavba probíhala v gotickém slohu od 13. do 15. století. V roce 1840 byl kostel zapsán na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Původně se jednalo o konventní kostel řádu antonitů, postavený na konci 13. století pod zasvěcením svatému Antonínovi. Stavba tehdy doplňovala již existující městský špitál pro malomocné. Kostel vysvětil generální vikář metzského biskupa Adhémara de Monteil. K prvnímu vysvěcení budovy došlo v roce 1335. Již koncem 14. století však začala stavba současného chrámu, která byla dokončena počátkem století následujícího. V březnu 1444 zde byl pohřben Ludvík z Anjou, syn krále Reného I. Poté, co papež Řehoř XIII. v roce 1572 založil místní univerzitu, byl kostel v roce 1764 předán jezuitům. Ti jej využívali až do roku 1768, kdy byli z Lotrinského vévodství vyhnáni. V roce 1623 postihl jednu z věží ničivý požár. Podle místní legendy se uprostřed plamenů objevil přízrak bývalého převora antonitů, pro kterého byl požár pomstou jezuitům, kteří řád v budově vystřídali. V roce 1776 přešel objekt do správy řádu řeholních kanovníků, kteří jej využívali jako kapli pro svou kolej a Královskou vojenskou školu. Dne 3. června 1786 se kostel stal farním chrámem pro čtvrť na pravém břehu řeky Mosely a přijal nové zasvěcení svatému Martinovi. Tomuto kroku předcházela dlouhá léta vyjednávání mezi farníky, městskými radními, kanovníky a biskupem z Toulu. Přestože byl kostel v roce 1840 prohlášen historickou památkou, jeho obnova ležela především na bedrech místních farářů. Město o stavbu nejevilo zájem a v roce 1880 dokonce neúspěšně žádalo o odejmutí památkové ochrany. V roce 1860 byl jižní portál přestavěn v novogotickém slohu. Mezi lety 1860 a 1878 proběhla také rekonstrukce západního průčelí, při níž byly do prázdných výklenků umístěny nové sochy. Architektura Průčelí Věže kostela mají osmiboký půdorys a jsou zmenšenou variantou věží katedrály v Toulu. To vysvětluje jejich bohatou dekoraci, která kontrastuje s mnohem strožejším, raně gotickým spodkem věží. Tyto věže se později staly inspirací pro monumentální pozdně gotické (plaménkové) průčelí toulské katedrály. rozeta a pod ní umístěné okno svou kompozicí připomínají slavnou skleněnou stěnu od Hermanna z Münsteru na průčelí katedrály v Metách. Za pozornost stojí také bohatě zdobený portál, rovněž inspirovaný vzorem z Toulu. Jeho sochařská výzdoba je však dílem restaurátorů z 19. století, kteří ji vytvořili podle originálů zničených během Velké francouzské revoluce. Kostel má tzv. nevystupující transept, který nepřesahuje šířku bočních lodí, ale je jasně patrný při pohledu na výšku stavby, což je typický prvek lotrinské architektury. Právě v těchto místech se původně nacházel letner, který byl v 17. století druhotně využit jako varhanní kruchta. Interiér V interiéru kontrastuje strohost gotického chóru ze 13. století a elegance lodi z 15. století s dekorativními prvky v klasicistním stylu z 18. století, které byly citlivě zasazeny do středověké struktury budovy. Původní letner, jeden z mála dochovaných v Lotrinsku, slouží jako varhanní kruchta. Je dokladem jemnosti plaménkové gotiky, která v Lotrinsku přetrvávala až do 16. století. Jezuité jej na nynější místo nechali přemístit kolem roku 1610. Na začátku 17. století jezuité odstranili řadu heraldických prvků připomínajících původní majitele, antonity. Po dlouhých sporech však byli v roce 1740 nuceni tyto prvky obnovit. Veškeré klasicistní doplňky pocházejí z doby působení jezuitů, kteří spravovali univerzitu sídlící naproti kostelu: Hlavní oltář a výzdoba chóru byly navrženy v uspořádání, které opět odkazuje na katedrálu v Toulu. Obrazy jsou završeny římsou, na níž jsou umístěny pozlacené dřevěné relikviáře a sochy světců. Kazatelna vznikla v roce 1739 podle návrhu premonstrátského bratra Thomase. Obrazy od Jacquesa Duranda byly vytvořeny v letech 1745–1747. Klenba prošla rekonstrukcí v roce 1746 a hlavní oltář z roku 1608 byl v roce 1748 upraven. Kaple svatého Petra Fouriera je vyzdobena ve výrazně italském stylu s využitím černého mramoru a bílého kamene. Kaple svatého Františka Xaverského představuje ukázku baroka, které je v Lotrinsku poměrně vzácným slohem. Ve středověku rozdělovala prostor kostela stěna, která oddělovala běžný lid, přicházející za léčbou, od řeholníků (antonitů). Umělecká díla „Boží hrob z Pont-à-Mousson“ Významným dílem je Kladení do hrobu (též „Sépulcre“) tvořené skupinou třinácti postav. Sousoší vytvořil kolem roku 1420 anonymní Mistr z Pont-à-Mousson. V díle se mísí německý vliv typu „Heiliges Grab“ s jemností šampaňské a vlámské školy. Předpokládá se, že objednavatelem byl Baldemar-Johannis de Biebelnheim, který v letech 1415–1430 stál v čele zdejšího konventu antonitů, ačkoliv novější výzkumy naznačují spíše mecenášství Roberta I. z Baru. Jedná se o jednu z nejstarších památek svého druhu v Lotrinsku. Díky velkému počtu postav ovlivnilo toto dílo všechna následná ztvárnění kladení do hrobu v oblastech Champagne a Lotrinska, včetně tvorby sochaře Ligiera Richiera (zejména jeho slavného Sépulcre v Saint-Mihiel). Další památky Středověké náhrobky: Pozoruhodné jsou náhrobní plastiky (gisanty) rytíře a princezny z Baru, umístěné v mladším výklenku (enfeu). Náhrobek Geoffroie z Kaysersbergu: Erbovní náhrobek šlechtice zemřelého v roce 1358 se nachází v jižní boční lodi, nalevo od Božího hrobu. Nástěnný náhrobník Esther d'Aspremont: Monument věnovaný památce zesnulé (1592) se nachází na severní straně. Galerie Literatura Pierre Lallemand, Pont-à-Mousson, éd. Pierron, 1994 (ISBN 2-7085-0130-5). Georges Fréchet, La Mise au tombeau de l'église Saint-Martin de Pont-à-Mousson, Bulletin de la Société de l'histoire de l'art français, 1991. Georges Fréchet, L'église Saint-Martin de Pont-à-Mousson, dans Congrès archéologique de France. 149e session. Les Trois-Évêchés et l'ancien duché de Bar. 1991, s. 255-271, Société française d'archéologie, Paris, 1995. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Martin de Pont-à-Mousson na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Martin de Pont-à-Mousson na Wikimedia Commons