Костел Вознесіння Пресвятої Діви Марії у Вільнюсі

Костел Вознесіння (Внебовзяття) Пресвятої Діви Марії (лит. Švč. M. Marijos Ėmimo į Dangų bažnyčia, пол. kościół Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny, більш відомий як францисканський костел або францисканський костел на Пісках) — один із найстаріших католицьких храмів у Вільнюсі. Ансамбль храму і будівель монастиря є об'єктом культурної спадщини національного значення, що охороняється державою. Код ансамблю в Реєстрі культурних цінностей Литовської Республіки 769, код храму — 25 024. Розташовується у Старому місті на вулиці Траку (Trakų g. 9 / Pranciškonų g. 1), в глибині скверу. Комплекс колишнього францисканського монастиря з прилеглими до нього будівлями каплиці Сузіна і храму займає велику ділянку між вулицями Траку, Пранцішкону, Лідос і Кедайню. Непарафіяльний храм належить францисканцям конвентуалам. Служби литовською мовою в будні дні о 17:30 і в неділю о 10:00; польською мовою в будні дні о 19:00 і в неділю о 11:30 (для дітей о 13:00). Ректор — Марек Деттлафф. Історія Ченці францисканці у Вільно були вже при Гедиміні: в листі князя, датованому 26 травня 1323 року, саксонським францисканцям згадується церква, збудована для францисканців «в нашому королівському місті, іменованому Вільно». Її місце розташування не встановлено. Згідно з традицією, при Ольгерді воєвода Петро Гоштовт запросив чотирнадцять францисканських ченців і заклав для них у своєму володінні монастир Діви Марії у тому місці, де пізніше розташовувався єпископський палац. За відсутності Ольгерда і Гоштовта, які вирушили в похід на Москву, жителі міста монастир спалили, а ченців убили. Гоштовт запросив інших ченців і біля свого дому, на піску, заклав новий монастир: Поширена версія, однак, не підтверджується дослідженнями і документами. За документальними даними, віленський староста Ганул в 1388–1392 роках свої володіння у Вільно записав костелу Святого Миколая і францисканському монастирю. Францисканська обитель вперше згадується у привілеї Ягайла 1387, а храм — у 1392 році. Монастир, заснований у 1387 році, ймовірно був дерев'яним. Вже в 1390 році його спалили хрестоносці. У 1399 році він знову горів, але був відбудований заново. Згодом монастир довелось відновити після ще однієї навали хрестоносців в 1410 році. Кам'яний костел Вознесіння Пресвятої Діви Марії був побудований і освячений в 1421 році. Проте вже у 1533 році пожежа повністю знищила храм. Незабаром він був відбудований. У 1655 році монастир і костел були розграбовані московськими військами і козаками, а згодом сильно постраждали під час пожежі, що тривала сімнадцять днів. Після 1661 року храм знову відновлений. До 1675 храм був кам'яним, поштукатуреним, покритим черепицею, з десятьма пілонами, трьома капелами, органом і чотирнадцятьма вівтарями. У 1702 році костел і монастир пограбовані шведами. Храм страждав від спустошливих пожеж 1737 і особливо 1748 років, коли він повністю вигорів. Окремо від храму, не зачеплена пожежами, стояла зведена в XVI столітті дзвіниця, що нагадувала своєю формою вежу. У ній було 5 дзвонів. На жаль, вежа була зруйнована в 1872 році. У 1708 році на кладовищі при костелі Міхал Сузін побудував сімейний мавзолей у стилі пізнього бароко. У другій половині XVIII століття храм і монастир реконструювали, ймовірно, Казимир Камінський і Антоній Коссаковський. Костелу були додані риси пізнього бароко. Значно оновлений костел заново освячений в 1764 році; з того часу до наших днів зберігся його архітектурний вигляд. Під час війни 1812 року французи облаштували в костелі зерносховище, а в монастирі — лікарню. У монастирі було велике зібрання старовинних книг, більшість яких украли французи. Після повстання 1831 року в частині монастирських приміщень російська влада влаштувала в'язницю для політичних в'язнів, а в іншій частині діяв військовий госпіталь (1831—1837). У 1837 році в будівлях монастиря був розміщений губернський архів. У 1862 році перед костелом проходили релігійно-патріотичні антиросійські маніфестації зі співом польського гімну. Ченці підтримали повстання 1863 року. Влітку 1864 року влада Російської імперії закрила костел і монастир. Фрески і скульптури були знищені. В частині приміщень монастиря влаштована в'язниця. В інших монастирських будівлях та храмі розташувались державний і міський архіви, ломбард, склад зброї, притулок Святої Зіти, читальня та інші установи. Згодом у приміщеннях монастиря діяли Литовське наукове товариство (Lietuvių mokslo draugija 1908–1917), двокласна литовська школа (1908–1924); в південному корпусі монастиря (на вулиці Лідос) були заснована філантропом Юзефом Монтвіллем біржа праці, гуртожиток для гімназистів литовської гімназії та інші заклади. У 1872–1876 роках монастир і костел перебудовані за проектом архітектора Н. М. Чагіна, щоби пристосувати їх під архів. При цьому внутрішній простір храму було поділено на п'ять поверхів. У 1902–1903 роках з ініціативи та на кошти графа Антонія Тишкевича розібраний паркан монастиря і прибудови арендаторів, що не мали художньої цінності. На їхньому місці облаштований сквер. З 1919 до 1934 року служби проходили у збереженій каплиці. У 1931 році у сквері відкрили пам'ятник Монтвіллу (скульптор Болеслав Балзукевич, архітектор Ян Бровський). Костел у 1934 році повернули францисканцям конвентуалам. У 1948 році (за іншими відомостями в 1949) храм і костел були закриті, а будівлі націоналізовані. У монастирі знову розмістили архів, квартири, гуртожитки, склади, різні установи. У 1986 році монастирський комплекс переданий Республіканській раді товариств науково-технічної творчості, що заснувала тут Палац науки і техніки. У реставрованих приміщеннях розташувалися Американський центр та інші установи. 15 травня 1998 року костел повернений францисканцям конвентуалам. В даний час ведуться реставраційні роботи, але служби вже проходять. Каплиця Сузіна, закрита разом з костелом в 1864, поступово занепадала. У 1904 році з ініціативи інженера Станіслава Блажевича була відремонтована на пожертвування. Її використовували для панахид. Після Другої світової війни довгий час була занедбана. У 1969 році за проєктом архітектора Антанаса Кунігеліса каплиця відреставрована. Деякий час у ній діяв магазин сувенірів. Примітки Література Kłos, Juliusz. Wilno. Przewodnik krajoznawczy. — Wydanie trzecie poprawione po zgonie autora. — Wilno : Wydawnictwo Wileńskiego oddziału Polskiego Towarzystwa Turystyczniego-krajoznawczego, 1937. — С. 204—207.(пол.) Venclova, Tomas. Wilno. Przewodnik / Tłumaczenie Beata Piasecka. — Wydanie czwarte. — Vilnius : R. Paknio leidykla, 2006. — С. 161—163. — 15000 прим. — ISBN 9986-830-47-8.(пол.) Čaplikas, Antanas Rimvydas. Pranciškonų vienuolynas // Vilniaus gatvių istorija. Šv. Jono, Dominikonų, Trakų gatvės. Apybraiža. — Vilnius : Charibdė, 1998. — С. 248—266. — 2000 прим. — ISBN 9986-745-13-6.(лит.) Посилання Vilniaus pranciškonų vienuolyno pastatų ansamblis. Kultūros vertybių registras (лит.). Kultūros paveldo departamentas prie Kultūros ministerijos. Архів оригіналу за 19 листопада 2016. Процитовано 24 червня 2020. Vilniaus pranciškonų vienuolyno pastatų ansamblio Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų bažnyčia. Kultūros vertybių registras (лит.). Kultūros paveldo departamentas prie Kultūros ministerijos. Архів оригіналу за 19 листопада 2016. Процитовано 24 червня 2020. Костел Вознесения Пресвятой Девы Марии (францисканцев). Архів оригіналу за 25 січня 2013. Процитовано 11 травня 2009. The Church of our Lady of the Assumption (англ.) Vilniaus Švč. M. Marijos Ėmimo į dangų (pranciškonų konventualų) bažnyčia (лит.) Kościół Wniebowzięcia NMP i klasztor OFM [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] (пол.)