NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Meczet w Kownie

Meczet w Kownie (lit. Kauno mečetė) – dom modlitewny muzułmanów i centrum kowieńskiej społeczności tatarskiej położony w Kownie przy ul. Tatarskiej 6. Pierwsze wiadomości o istnieniu drewnianego meczetu w Kownie pochodzą z 1795 roku, gdy doszło do jego pożaru. W wyniku tragedii kowieńscy Tatarzy zostali pozbawieni własnej świątyni. Władze rosyjskie nie chciały się zgodzić na budowę nowego muzułmańskiego obiektu sakralnego, mieszkańcy Kowna byli więc zmuszeni należeć do gminy muzułmańskiej w Wilnie. Drewniany meczet kowieński udało się odbudować dopiero w 1908 roku z fundacji Aleksandra Ilasewicza. Po odzyskaniu przez Litwę niepodległości podjęto wysiłki na rzecz wzniesienia w stolicy murowanej świątyni tatarskiej. Z inicjatywą jej budowy wystąpił major Chalil Januszewski, był żołnierz armii rosyjskiej, a w latach 1922–36 prezes gminy muzułmańskiej w Kownie. Nowy meczet został zaprojektowany przez Wacława Michniewicza i A. Nietykszę na miejscu drewnianej świątyni. Jego uroczystego otwarcia dokonano w 1934 roku. W 1941 roku władze radzieckie zamknęły budynek, meczet działał jednak za zgodą Niemców aż do 1947 roku, po czym został zamieniony kolejno w salę sportową, magazyn cyrku i bibliotekę. Świątynię zwrócono dopiero pod koniec lat osiemdziesiątych, a jej ponowne otwarcie nastąpiło w lipcu 1991 roku po gruntownej renowacji. Styl nieotynkowanego przed wojną budynku nawiązywał do tzw. architektury mameluckiej, minaret wzorowano na meczecie Kait-Beja w Egipcie. Detal świątyni można określić jako neomauretański. Od XIX wieku wokół meczetu wznosił się cmentarz muzułmański, który w czasach radzieckich zamieniono na park. Bibliografia AndrzejA. Drozd AndrzejA., Marek MM.M. Dziekan Marek MM.M., TadeuszT. Majda TadeuszT., Meczety i cmentarze Tatarów polsko-litewskich, Warszawa: „Res Publica Multiethnica”, 1999, ISBN 83-909001-1-4, OCLC 189425125 .
Мечеть Каунаса

Каунасская мечеть или Мечеть Витовта Великого (лит. Vytauto Didžiojo Mečetė) — одна из четырёх оставшихся мечетей в Литве. Расположена в Центральном старостве Каунаса. Это единственная кирпичная мечеть в Литве. Деревянная мечеть была впервые сооружена в 1860 году. Она была заменена кирпичной мечетью в 1930 году при содействии властей Литвы. Мечеть была перестроена в 500-ю годовщину смерти Витовта, великого князя литовского, который разрешил татарам поселиться в Литве. Мечеть была создана по проекту архитекторов Вацловаса Михнявичюса и Адольфаса Нетиксаса, которые взяли за основу стиль мечетей в северной Африке. В 1947 году мечеть была закрыта. В советское время здание использовалось как цирк. Существовали планы основания музея искусства Ислама. В 1989 году мечеть Каунаса была возвращена верующим. В 1991 году была проведена первая служба. В 2019—2020 мечеть была отреставрирована. См. также Ислам в Литве Примечания
Escola Nacional d'Art M. K. Čiurlionis

L'Escola Nacional d'Art M.K. Čiurlionis va ser fundada el 1945 en la ciutat de Vílnius capital de Lituània. Es diu així, des de 1965, en honor del famós pintor i compositor lituà Mikalojus Konstantinas Čiurlionis. És l'única escola a Lituània que abasta tot el cicle d'aprenentatge de dotze anys. Després del dotzè grau, i haver superat amb èxit els exàmens finals en temes generals i d'art, els alumnes reben un certificat de l'escola. L'aprenentatge és gratuït per als alumnes de Lituània, però no per als estrangers. Els nens superdotats de 6-7 anys se'ls permet unir-se a l'escola si les seves qualitats coincideixen amb determinats criteris de l'especialitat corresponent. L'escola també organitza cursos de formació i seminaris per a estudiants a l'estranger. Departaments Hi ha tres departaments principals: Música, Belles Arts i Ballet. A partir de 2006, la plantilla està formada per 46 mestres d'educació general, 25 d'art, 88 de música i 25 de ballet. Departament de música El Departament de música fa classes de piano, corda, vent, percussió i d'altres instruments, coral i teoria de la música. També és seu d'una orquestra de cordes júnior. Departament de Belles arts El Departament de Belles arts ofereix els següents temes: pintura, gràfic, escultura i disseny. A més a més d'això, tots els alumnes estudien principis professionals de la història de l'art, antecedents teòrics, dibuix i d'altres disciplines artístiques. Els joves artistes han tingut les seves obres exposades al Japó, Països Baixos, Àustria, Suècia, Finlàndia i els EUA. Departament de ballet El Departament ofereix cursos de ballet clàssic, de caràcter, duet i dansa històrica i la història del teatre, així com d'altres temes artístics. La formació d'un artista de ballet es divideix en tres etapes: la primera formació artística (graus 1-4), la formació de l'artista especialitzat amb les primeres competències professionals (graus 5-8) i una formació professional de dos nivells que comprèn els graus 9 a 10 i 11-13 graus. Se cita com una de les millors formacions al Bàltic. Entre 1986 i 2001 el departament va ser una Escola de Ballet de Vílnius independent. Eglė Špokaitė s'hi va graduar el 1989. Petras Geniušas, Mūza Rubackytė, Gintaras Januševičius, Nomeda Kazlaus o Jolanta Valeikaitė també es troben entre els seus alumnes destacats. Referències
Nationale Mikalojus-Konstantinas-Čiurlionis-Kunstschule

Die Nationale Mikalojus-Konstantinas-Čiurlionis-Kunstschule (lit. Nacionalinė Mikalojaus Konstantino Čiurlionio menų mokykla) ist eine Kunstschule in der litauischen Hauptstadt Vilnius. Sie ist das einzige Musische Gymnasium in Litauen, welches bereits mit der Primarbildung in der ersten Klasse beginnt. Das Abitur wird nach der zwölften Klasse erworben. Die Schule ist für litauische und ukrainische Schüler kostenlos. Für den Besuch der Schule müssen die sechs bis sieben Jahre alte Kinder eine Aufnahmeprüfung bestehen. Die Schule organisiert auch Schulungen und Seminare für Studenten im Ausland. Viele Absolventen arbeiten beim Opernhaus Nacionalinis operos ir baleto teatras. Darunter nicht nur Musiker, sondern auch Tänzer (Absolventen der Abteilung für Ballett, einer Ballettschule, die dafür sogar die auf die Tanzlaufbahn vorbereitende 13. Klasse hat). Geschichte Die Schule wurde 1945 gegründet. Ab 1953 gehörte die Einrichtung dem Kulturministerium Litauens. 1960 wurde sie zur Staatlichen Kunstmittelschule mit Internat. Seit 1965 ist sie nach dem berühmten litauischen Malers und Komponisten Mikalojus Konstantinas Čiurlionis (1875–1911) benannt. Schüler Feliksas Bajoras (* 1934), Komponist Jonas Aleksa (1939–2005), Komponist und Dirigent Jurgis Dvarionas (* 1943), Komponist David Geringas (* 1946), Cellist und Dirigent Vaclovas Krutinis (1948–2013), Bildhauer Jurga Ivanauskaitė (1961–2007), Schriftstellerin Tomas Kutavičius (* 1964), Jazzpianist und Komponist Audrius Nakas (* 1967), Schauspieler und Politiker Onutė Narbutaitė (* 1956), Komponistin Gintaras Rinkevičius (* 1960), Dirigent Mūza Rubackytė (* 1959), Pianistin und Professorin Juozas Širvinskas Martynas Švėgžda von Bekker (* 1967), Geiger Liudas Mockūnas (* 1976), Jazz-Musiker Gytis Ivanauskas (* 1980), Schauspieler, Tänzer und Choreograph Asmik Grigorian (* 1981), Opernsängerin (Sopran) Darius Mažintas (* 1982), Pianist und Politiker Ignotas Adomavičius (* 1983), Manager und Politiker, Kulturminister Gintaras Januševičius (* 1985), Pianist Julija Domaševa (* 1986), Chordirektorin am Theater Vorpommern Gediminas Gelgotas (* 1986), Komponist und Dirigent Mirga Gražinytė-Tyla (* 1986), Dirigentin Emilija Škarnulytė (* 1987), Videokünstlerin Dalia Kuznecovaitė (* 1988), Geigerin Giedrė Šlekytė (* 1989), Dirigentin Lehrer Juozas Antanavičius (* 1940), Musikwissenschaftler, Professor, Rektor Justas Dvarionas (* 1967), Pianist Saulius Sondeckis (1928–2016), Dirigent und Professor Undinė Jagėlaitė-Lipinaitienė (* 1949), Geigerin Rūta Lipinaitytė-Savickienė (* 1978), Geigerin Weblinks Website der Schule Einzelnachweise
Жёлтый мост (Шилуте)

Жёлтый мост (лит. Geltonasis tiltas) — автодорожный металлический арочный мост через реку Шиша в Шилуте, Литва. Является частью дороги КК206, соединяющей Шилуте и Русне. Мост включён в Регистр культурных ценностей Литовской Республики, охраняется государством (код 4837). Расположение Мост расположен в створе улицы Летувининку (лит. Lietuvininkų g.), соединяя её с улицей Руснес (лит. Rusnės g.). Рядом с мостом находится музей Хьюго Шоя. История Деревянный мост на этом месте существовал до 1772 года и был перестроен несколько раз, в 1783 и 1805 годах. Существующий мост был построен в 1914 году по проекту инженера Фабианаса. В 1995 году мост был внесён в регистр культурных ценностей Литвы. Конструкция Мост однопролётный металлический арочный. Пролётное строение состоит из двух параболических клёпаных ферм (двухшарнирная арка). Расчетный пролёт 32,1 м, высота конструкции составляет 3,5 м. Проезжая часть моста, подвешенная к фермам, состоит из продольных и поперечных клепаных балок. Поверх балок устроена железобетонная плита. Устои из бутовой кладки на бетонном растворе. Длина моста составляет 40 м, ширина — 9 м (в том числе ширина проезжей части 5 м и два тротуара по 2 м). Мост предназначен для движения автотранспорта и пешеходов. Проезжая часть моста включает в себя 2 полосы для движения автотранспорта. Покрытие проезжей части — каменная брусчатка, тротуаров — каменные плиты. Перильное ограждение металлическое простого рисунка, завершается на устоях каменными тумбами. Примечания Ссылки Tiltas (лит.). Kultūros vertybių registras. Geltonasis tiltas (лит.). InfoPamarys.
Жовтий міст (Шилуте)

Жовтий міст (лит. Geltonasis tiltas) — автомобільний міст через річку Шиша в м. Шилуте, Литва. Є частиною дороги КК206, що з'єднує Шилуте і Русне. Міст включений до Реєстру культурних цінностей Литовської Республіки, охороняється державою (код 4837). Розташування Міст розташований в створі вулиці Летувінінку (лит. Lietuvininkų g.), поєднуючи її з вулицею Руснес (лит. Rusnės g.). Поруч з мостом знаходиться музей Г'юго Шоя. Історія Дерев'яний міст на цьому місці існував до 1772 року і був перебудований кілька разів, в 1783 і 1805 роках. Існуючий міст був побудований в 1914 році за проектом інженера Фабіанаса. У 1995 році Жовтий міст був внесений до Реєстру культурних цінностей Литви. Конструкція Міст однопрогоновий металевий арочний. Пролітна будова складається з двох параболічних клепаних ферм (двошарнірна арка). Довжина прольоту становить 32,1 м, висота конструкції — 3,5 м. Дещо підвищена проїжджа частина мосту складається з поздовжніх і поперечних клепаних балок. Поверх балок встановлена залізобетонна плита. Основа вимурувана способом бутової кладки на бетонному розчині. Загальна довжина мосту складає 40 м, ширина — 9 м (в тому числі ширина проїжджої частини 5 м і два тротуару по 2 м). Міст призначений для руху автомобільного транспорту та пішоходів. Проїжджа частина мосту включає в себе 2 смуги для руху автотранспорту. Покриття проїзної частини — кам'яна бруківка, тротуарів — кам'яні плити. Поручневе огородження металеве, з простим малюнком, завершується на підвалинах кам'яними тумбами. Примітки Посилання Tiltas [Архівовано 19 листопада 2016 у Wayback Machine.] // Kultūros vertybių registras (лит.) Geltonasis tiltas [Архівовано 6 серпня 2020 у Wayback Machine.] // InfoPamarys (лит.)
Кенаса (Молувенай)

Молувенайська кенаса - колишній караїмський будинок молитви, що стоїть у районі Тракаю, село Молувенай (Лентваріське староство), 0,6 км на південь від шосе А1 Вільнюс - Каунас - Клайпеда (Між Григишкесом і Рикантаєм), на західній стороні озера Діджюліо. Кенеса неактивна, її будівля не використовується, стоїть із замурованими цеглою вікнами поруч із колишніми фермами та зруйнованими складами. Місцеві мешканці піклуються про довкілля будівлі - вирубують дерева, час від часу косять рослинність. Кенеса була побудована у ХІХ столітті. Наприкінці 2002 року будівля була внесена до Реєстру культурних цінностей Литовської Республіки (унікальний код 15832). Історія 1863 рік За розпорядженням російського царя Олександра II 160 га землі було відведено Тракайському караїмському духовному правлінню в Молувенаї. Після 1867р. було розпочато формування садиби з житловими та господарськими будівлями. Ісаак Богуслав Каплановскіс (1814–1898), караїмський релігійний лідер, який оселився в Молувенаї, через свою старість не зміг їздити на службу в Тракай, тому побудував кенесу біля свого будинку. Кенаса була спроектована його сином, інженером. Після смерті релігійного лідера в 1898р кенеса була перетворена на житловий будинок. 1935 рік кенесу відремонтовано: штукатурено всередині та зовні, зроблена цементована підлога, вкрита дерев’яними дошками. При ній встановлено стодолу. Упорядкуванням та ремонтними роботами будівлі опікувався А. Пілекіс, багаторічний доглядач та орендар садиби. Архітектура Будівля компактна, має кубічний об’єм, квадратний план, 1-й поверх, на кам’яному кладеному фундаменті. Форма даху пірамідальна, конструкції дерев'яні, кроквяні. Віконні та дверні прорізи прямокутні, сегментарні аркові ніші вбудовані у фасади. Один із фасадів обладнаний двома контрфорсами з кам'яної та цегляної кладки. Вхід до кенеси був із північного боку. Цегляна кладка стін оштукатурена. У будівлі є підвал. Його вхід посилений сегментарною перемичкою, стеля склепінчаста, циліндрична з люнетами. Джерела
St John the Baptist chapel

St John the Baptist chapel, also called the All Saints Chapel (Lithuanian: Visų Šventųjų koplyčia) or the Zubov Chapel, is a chapel built in the Romantic Classical style located in the old graveyard of Plungė City, Lithuania. It is said that it was built by local craftsmen, funded by one of the Zubov counts and the parishioners. In the chapel, members of the Zubov family are buried, as well as the families of other noblemen from the surrounding areas – Lešcevski, Vaitkevičius and Moikovskis. Architecture The chapel is associated with both the Romantic and Historic architectural styles. Chapels that were designed for vigils and burials became popular in Lithuania during the Romantic period. The chapel has a long rectangular shape with a lowered semi-circle apse, as a single continuous space, with a tower in the southern part facing the gate to the graveyard. The size of the chapel is 20.6 x 12.4 m, with a height of 12 m (23.8 m including the tower). The building includes a rare feature: a tower, which was an unusual element in chapel architecture. History The last religious ceremony was held there in 1934. During the Soviet era, the chapel was unattended and unprotected. The cellar was torn down, and the remains were desecrated. At present, the chapel has been partially renovated and mass sometimes takes place in the building. In 1997, the chapel was added to the cultural heritage list. Gallery References
Часовня Всех Святых

Часовня Святого Иоанна Крестителя, называемая также часовней Всех Святых или часовней Зубовых, находится в Плунге на старом городском кладбище. Она построена в стиле романтического классицизма, по некоторым сведениям — местными мастерами на средства одного из графов Зубовых и прихожан. В часовне хоронили представителей рода Зубовых и других дворянских семей — Лещевских, Вайткевичей, Мойковских. Архитектура В часовне прослеживаются черты как романтического, так и исторического стиля. Часовни, предназначенные для отпевания и захоронения усопших, получили распространение в Литве во времена романтизма. Часовня продолговатого прямоугольного плана с расположенной ниже полукруглой апсидой, цельнообъемная, с башней в южной части, обращенной в сторону кладбищенских ворот. Размер часовни — 20,6×12,4 м, высота — 12 м (до верха башни — 23,8 м). Отличается наличием башни — редкого, нехарактерного для композиции часовен элемента. История Последний обряд в часовне совершён в 1934 г. В советские годы она осталась без присмотра, была разорена, захоронения осквернены. В настоящее время часовня частично реновирована, иногда в ней проходят молебны. В 1997 г. здание включено в Реестр культурных ценностей. Галерея Примечания Литература Plungės rajono savivaldybė . www.plunge.lt. Дата обращения: 31 января 2020.
Tytuvėnai Christ Stairs Chapel

The Tytuvėnai Christ Stairs Chapel (Lithuanian: Tytuvėnų Kristaus laiptų koplyčia) is a chapel in the Tytuvėnai Monastery which was constructed in 1775 from a stone transported from Sweden. It is an example of Holy Stairs architecture which began to spread in Europe following the Council of Trent. A blood drop of Pope John Paul II is preserved in the chapel. Gallery References
Banc de Lituània

El Banc de Lituània (en lituà: Lietuvos Bankas) és el banc central de la República de Lituània. El Banc de Lituània és un membre de fora de la zona euro que pertany al Sistema Europeu de Bancs Centrals. El president del banc és Vitas Vasiliauskas des del 7 de març de 2011, proposat per la presidenta de la República Dalia Grybauskaite, estant Vasiliauskas qui va dirigir la seva campanya a les eleccions presidencials de 2009. Funcions principals D'acord amb el lloc web de l'entitat, el Banc de Lituània desenvolupa aquestes funcions principals: el manteniment de l'estabilitat de preus encunyar la moneda lituna, el litas formular i implementar la política monetària determinar i anunciar el canvi del litas actuar com un agent del Tresor públic. Referències Vegeu també Economia de Lituània Enllaços externs Banc de Lituània - Lloc web oficial (lituà)
Litauens bank

Litauens bank (Litauisk: Lietuvos bankas) er centralbanken i Litauen. Historie Banken har sine rødder tilbage i 1768, da Litauen og Polen var i union. Seimasen (Litauens parlament) etablerede dengang en nationalbank for at udstede penge, denne bank fik navnet «Bank Polski i Litewski». Arbejdet med denne bank startede i 1792, men blev ikke fuldført. Litauen blev delt mellem Rusland og Preussen i 1795, og ophørte med at eksistere som selvstændig stat i over et århundrede. Efter sin uafhængighed fra Rusland i 1918 gik der nogle år før Litauen fik sin egen centralbank, og de brugte valuta fra flere forskellige lande. De måtte opbygge pengesystemet fra bunden, og de etablerede en aftale med den tyske bank «Darlehnkasse Ost» om at bruge tyske mark indtil deres egen valuta var på plads. Imidlertid fik Tyskland i 1922 hyperinflation, og papirmarken mistede sin værdi (erstattet i 1923 af rentemarken). Dette gjorde at Seimasen vedtog en centralbanklov og en lov om en ny valuta. Dermed havde Litauen deres egen centralbank (operativ fra oktober 1922) og deres egen valuta (indført 2. oktober). Den første centralbankchef var professor Vladas Jurgutis. Bankens hovedopgaver var i starten at udstede valuta, regulere omsætningen og flytningen af valuta, og sikre et stabilt pengesystem. I 1940 blev Litauen okkuperet af Sovjetunionen, dermed blev centralbanken en del af det sovjetiske banksystem. I forbindelse med at de erklærede sig uafhængig fra Sovjetunionen 11. marts 1990 blev centralbanken etableret på ny(etableret 1. marts), og litaen genindført. Den første produktion af penge blev udført i udlandet; 31. oktober 1991 kom den første forsendelsen af mynter fra Storbritannien, og 29. november kom den første forsendelsen af sedler fra USA. I dag er banken selvstændig i forhold til regeringen, og stræber i hovedprincippet efter en lav og stabil inflation. Centralbankstyret består af en leder, to visechefer og to medlemmer, og under sig har de 11 faglig orienterede divisioner og 5 stabsfunktioner. I tillæg har de afdelingskontorer i Kaunas og Klaipeda. Euro Siden Litauen er medlem af EU, er også centralbanken medlem af ESCB – Det Europæiske System af Centralbanker og Eurosamarbejdet. På denne måde har banken indflydelse på pengepolitikken og den økonomiske politik i både Litauen og EU. Kilder
Banco de Lituania

El Banco de Lituania (lituano: Lietuvos Bankas) es el banco central de la República de Lituania. El Banco de Lituania pertenece al Sistema Europeo de Bancos Centrales. El Presidente del Consejo del banco es Gediminas Šimkus. Funciones principales De acuerdo con el sitio web de la entidad, el Banco de Lituania desarrolla estas funciones principales: el mantenimiento de la estabilidad de precios. formular e implementar la política monetaria. actuar como un agente del Tesoro público. Referencias Véase también Economía de Lituania Litas lituana Enlaces externos Página oficial en inglés del Lietvos Banka
Lietuvos Bankas

A Lietuvos Bankas a Litván Köztársaság központi bankja, és a litván nemzeti valuta, a litas kibocsátója. Feladata a valuta stabilitásának megteremtése és fenntartása. Székhelye Vilniusban van. A bank tagja az Európai Központi Bankok Rendszerének. 1990. március 13-a óta látja el szerepét. Funkciója A Litván Köztársaság valutájának (litas) kiállítója. A monetáris politika kialakítása és végrehajtása. A litas árfolyamának szabályozása. A nemzeti devizatartalék kezelése. Az Államkincstár nevében eljáró végrehajtó szerv is. Engedélyek kiadása és visszavonása litván pénzintézetek számára. Adatgyűjtés, monetáris statisztikák készítése. Vezetői felépítése A bank vezetését egy öt főből álló testület látja el. Egy elnök, jelenleg: Vitas Vasiliauskas Két alelnök, jelenleg: Darius Petrauskas és Raimondas Kuodis Amely két további taggal egészül ki, jelenleg: Audrius Misevicius és Vaidievutis Geralavičius Elnökét 5 évre nevezi ki az elnök az Országgyűlés (Seimas) jelölése alapján Az alelnökök és további tagok kinevezését az elnök jelölése alapján az Országgyűlés (Seimas) nevezi ki 6 évre Források A Litván Nemzeti Bank honlapja
Banca di Lituania

La Banca di Lituania (in lituano Lietuvos bankas) è la banca centrale della Repubblica di Lituania. L'istituto è membro del Sistema europeo di banche centrali e il presidente è Gediminas Šimkus. Fino al 2015, la Banca di Lituania era responsabile dell'emissione della oggi non più emessa valuta lituana, il litas. Funzioni primarie Secondo il sito web ufficiale dell'ente, la Banca di Lituania svolge queste funzioni principali: mantenere la stabilità dei prezzi, formulare e attuare la politica monetaria, in qualità di agente del Tesoro dello Stato. Direttori di banca Di seguito una lista dei direttori dell'istituto bancario: Vladas Jurgutis (1922-1929) Vladas Stašinskas (1930-1939) Juozas Tūbelis (1939) Juozas Paknys (1939-1940) Presidenti del consiglio di amministrazione della Banca di Lituania: Bronius Povilaitis (1990) Vilius Baldišis (1990-1993) Romualdas Visokavičius (1993) Kazys Ratkevičius (1993-1996) Reinoldijus Šarkinas (1996-2011) Vitas Vasiliauskas (2011-2021) Gediminas Šimkus (dal 2021) Gestione e struttura La Banca viene gestita da un consiglio composto da un presidente, due vicepresidenti e due membri. L'organigramma amministrativo prevede un servizio di supervisione e dieci dipartimenti: Economia, Statistica, Operazioni di mercato, Relazioni internazionali, Sistemi di pagamento, Contanti, Contabilità, Informatica, Servizi generali e Sicurezza; inoltre, vi sono sei divisioni autonome (audit interno, legale, organizzazione e personale, relazioni generali e pubbliche, gestione dei rischi) e filiali della Banca di Lituania situate a Kaunas e Klaipėda. Esiste anche un museo di numismatica gestito da tale ente statale. Note Voci correlate Litas lituano Lietuvos monetų kalykla Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Banca di Lituania Collegamenti esterni (LT) Sito ufficiale, su lb.lt.