NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Katholieke Kerk van de Heilige Geest (Vilnius)

De Kerk van de Heilige Geest (Litouws: Šventosios Dvasios bažnyčia) is een rooms-katholiek kerkgebouw in Vilnius, Litouwen, en moet niet worden verward met de Russisch-orthodoxe Kerk van de Heilige Geest in dezelfde stad. De kerk staat ook bekend onder de naam Dominicaanse Kerk (Dominikonų bažnyčia). Geschiedenis Het kerkgebouw dateert oorspronkelijk uit het einde van de 14e eeuw en werd vanaf het jaar 1501 door de dominicanen als kloosterkerk gebruikt. De broeders kwamen op uitnodiging van Alexander van Polen naar Vilnius. In 1844 werd het klooster zoals andere katholieke kloosters door de tsaristische autoriteiten gesloten en een nieuwe bestemming gegeven. Het diende als woongebouw en ook als gevangenis. Later werd het kerkgebouw een gewone parochiekerk. Omdat de kerk voor de Poolse minderheid in Litouwen diende, bleef de kerk ook tijdens de Sovjet-bezetting steeds geopend voor de eredienst. Een hoogtepunt in de geschiedenis van de kerk vormde het bezoek van paus Johannes Paulus II in 1993. Vier keer viel de kerk ten prooi aan branden en steeds werd de kerk groter en mooier herbouwd. Het huidige gebouw ontstond na de laatste brand in de 18e eeuw waarbij zowel het exterieur als het interieur in de overdadige barok en rococo werden verbouwd. In de kerk werd in de perioden 1948-1956 en 1987-2005 het beroemde schilderij van Jezus van de Goddelijke Barmhartigheid bewaard, een werk dat Eugeniusz Kazimirowski op aanwijzingen van Maria Faustina Kowalska schilderde. Tegenwoordig bevindt zich een replica in een zijaltaar. Het origineel bevindt zich in het hoofdaltaar van de Drie-eenheidskerk van Vilnius. Het orgel in de kerk behoort tot de oudste orgels van het land. In de catacomben onder de kerk liggen de resten van ongeveer 2000 mensen, slachtoffer van oorlogen of epidemieën uit de 17e en de 18e eeuw. De catacomben zijn niet voor het publiek toegankelijk. Externe link (lt) Website van de Heilige Geestkerk
Костел Святого Духа (Вільнюс)

Костел Святого Духа та домініканський монастир у Вільнюсі (лит. Šventosios Dvasios bažnyčia, пол. kościół Świętego Ducha) — римсько-католицький парафіяльний костел з колишнім домініканським монастирем, пам'ятка архітектури та мистецтва пізнього бароко. Храм тринефний, у формі латинського хреста у плані, завдовжки 57 м, шириною 26 м, може вмістити 1450 чоловік. Ансамбль будівель домініканського монастиря та храму включено до Реєстру культурних цінностей Литовської Республіки та охороняється державою як об'єкт національного значення; код всього ансамблю 21, костелу — 27302. Розташовується в Старому місті, простягнувшись бічним фасадом вздовж вулиці Домінікону та заднім фасадом виходячи на вулицю Ігното. Нижня частина храму опоясана з трьох боків корпусами колишнього монастиря, завдяки чому виділяється його верхня частина з двома невисокими вежами (36,3 м), чотирма фронтонами та куполом із ліхтарем над центральним нефом. Належить до Вільнюського деканату Вільнюської архідієцезії. Щоденні служби польською мовою. Історія Примітки Література А. Медонис. Туристу о Вильнюсе. Перевод с литовского языка. Вильнюс: Минтис, 1965. С. 78—79. Antanas Rimvydas Čaplikas. Šv. Jono, Dominikonų, Trakų gatvės. Vilnius: Charibdė, 1998. ISBN 9986-745-13-6. P. 140—177. (лит.) Lietuvos architektūros istorija. T. II: Nuo XVII a. pradžios iki XIX a. vidurio. Vilnius: Mokslo ir enciklopedijų leidykla, 1994. ISBN 5-420-00583-3. P. 107—109. (лит.) Wilno. Przewodnik krajoznawczy Juliusza Kłosa, Prof. Uniwersytetu St. Batorego. Wydanie trzecie poprawione po zgonie autora. Wilno, 1937. S. 200—201. (пол.) Див. також Монастир Святого Духа у Вільнюсі
Central nuclear de Visaginas

La Central Nuclear de Visaginas​ (en lituano: Visagino atominė elektrinė) es un proyecto de planta de energía nuclear previsto en Lituania. Se propuso que se construirá en el sitio de la central nuclear cerrada de Ignalina, que fue clausurada el 31 de diciembre de 2009 en cumplimiento del acuerdo de adhesión de Lituania a la Unión Europea. Los dos reactores de la central de Ignalina están experimentando actualmente un proceso de desmantelamiento. El 30 de julio de 2014 el Ministerio de Energía de Lituania y la corporación Hitachi firmaron un memorando declarando intenciones para llevar a cabo de manera conjunta los trabajos preparatorios para la creación de una sociedad del proyecto provisional. Véase también Energía nuclear Combustible nuclear Reactor nuclear Referencias
St.-Kasimir-Kirche (Kaunas)

St. Kasimir (lit. Aleksoto Šv. Kazimiero bažnyčia) ist die katholische Kirche in Aleksotas, einem Stadtteil von Kaunas, Litauen, und gehört zum Bistum Vilkaviškis. Sie ist nach dem heiligen Kasimir benannt. Die heutige Kirche entstand in den 1990er Jahren nach der Wiedererlangung der Unabhängigkeit Litauens und ist besonders durch ihre oktogonale Krone markant. Sie ersetzte eine auf dem gleichen Grundstück noch vorhandene Holzkirche im Stil des Volksbarock, die 1921 unter Leitung des Priesters Juozas Vyšniauskas gebaut worden war. Weblinks
Church of St. Casimir, Vilnius

The Church of St. Casimir (Lithuanian: Šv. Kazimiero bažnyčia, Polish: Kościół Św. Kazimierza) is a Roman Catholic church in Vilnius' Old Town, close to the Vilnius' Town Hall. It is the first and the oldest baroque church in Vilnius, built in 1618. History The construction of the church began on 12 May 1604 in memory of the holy prince Saint Casimir, who was canonized on 4 March the same year. It was built by the Jesuits with funding by the major Lithuanian magnates, among them Lew Sapieha, Mikołaj Krzysztof Radziwiłł the Orphan, Jan Karol Chodkiewicz, and Aleksander Gosiewski. The construction was also financially supported by King Sigismund III Vasa, as well as his son, Cardinal Karol Ferdynand Vasa. It is traditionally assumed that the corner stone (which can be seen on the façade wall) was pulled into the city by procession of 700 Vilniusites from the Antakalnis hills. The construction was finished in 1616, and the interior design completed in 1618. The Church of St. Casimir is one of the earliest exemplary Baroque buildings in the city. Its spatial composition and facade were designed along the line of the famous Il Gesù church in Rome. The shape of the building was modeled after the churches in Kraków and Lublin, with additional towers. The author of the design was Jan Frankiewicz, a pupil of architect Giovanni Maria Bernardoni. Despite providing financial support for the construction of the church, the royal court sought to limit its importance as a center of the cult of St. Casimir, in favor of St. Casimir’s Chapel built at the cathedral and the castle. During the 40-hour ceremony of the translation of the saint’s relics in 1636, the Church of St. Casimir was bypassed by the procession. In the middle of the 18th century the church was reconstructed by architect Thomas Zebrowski. Under his supervision a stepped lantern cupola with a crown was erected. This large and impressive cupola is unique in the entire region of the former Grand Duchy of Lithuania. Under Russia's occupation the church of St. Casimir was converted into a Russian Orthodox church. In 1915 Vilnius was occupied by the Germans and the church was converted into the Evangelical Lutheran prayer house of the Vilnius Garrison. In 1919 the church of St. Casimir was returned to the Catholics, but was damaged again during the Second World War, closed down and in 1963 converted into a Museum of Atheism. The church was reconsecrated in 1991. The church is known for excellent acoustics and organ concerts with renowned international musicians. Gallery See also List of Jesuit sites References Bibliography Czyż, Anna Sylwia (2021). "O inwestycjach budowlanych Wazów w Wilnie" [On the construction investments of the House of Vasa in Vilnius] (PDF). Rocznik Lituanistyczny (in Polish). 7. Venclova, Tomas (2002). Vilnius. R. Paknys Publishing House. ISBN 9986-830-48-6.
Iglesia de San Casimiro (Vilnius)

La iglesia de San Casimiro es una iglesia católica en el casco antiguo de Vilnius, cerca del Ayuntamiento de Vilnius. Es la primera y más antigua iglesia barroca de Vilnius, acabada en 1618. La construcción de la iglesia comenzó en 1604 en memoria del santo príncipe San Casimiro. Fue construido por los jesuitas con la financiación del gran danciller del Gran Ducado de Lituania Lew Sapieha. Se asume tradicionalmente que la piedra de la esquina (que se puede ver en el muro de la fachada) fue arrastrada hacia la ciudad por la procesión de 700 vilniusitas de las colinas de Antakalnis. La construcción se terminó en 1616 y el diseño interior se completó en 1618. La Iglesia de San Casimiro es uno de los primeros edificios barrocos ejemplares de la ciudad. Su composición espacial y su fachada se diseñaron siguiendo la línea de la famosa iglesia de Il Gesù en Roma. La forma del edificio fue modelada después de las iglesias en Kraków y Lublin, con torres adicionales. El autor del diseño fue Jan Frankiewicz, un alumno del arquitecto Giovanni Maria Bernardoni. A mediados del siglo XVIII, la iglesia fue reconstruida por el arquitecto Thomas Zebrowski. Bajo su supervisión se erigió una cúpula linterna escalonada con una corona. Esta cúpula grande e impresionante es única en toda la región del antiguo Gran Ducado de Lituania. Bajo la ocupación de Rusia, la iglesia de San Casimiro se convirtió en una iglesia ortodoxa rusa. En 1915, Vilna fue ocupada por los alemanes y la iglesia se convirtió en la casa de oración evangélica luterana de la guarnición de Vilna. En 1919, la iglesia de San Casimiro fue devuelta a los católicos, pero fue dañada nuevamente durante la Segunda Guerra Mundial, se cerró y en 1963 se convirtió en un Museo del Ateísmo. La iglesia fue reconstruida en 1991. Galería Véase también Arquitectura barroca en Polonia
Chiesa di San Casimiro (Vilnius)

La chiesa di San Casimiro (in lituano Šv. Kazimiero bažnyčia; in polacco Kościół Św. Kazimierza) è un edificio di culto cattolico situato nel centro storico di Vilnius, vicino al municipio cittadino. Si tratta della prima e la più antica chiesa barocca di Vilnius, risalente al 1618. Storia La costruzione della chiesa iniziò nel 1604 in memoria del santo principe Casimiro di Cracovia per opera dei Gesuiti e con il finanziamento del Gran Cancelliere del Granducato di Lituania Lew Sapieha, voivoda di Vilnius Mikołaj Krzysztof Radziwiłł detto "l'orfano" e altri nobili. Si presume tradizionalmente che la pietra angolare (visibile sulle mura della facciata) sia stata trasportata in città accompagnati da una processione di 700 abitanti di Vilnius provenienti da Antakalnis. La costruzione fu terminata nel 1616 e il completamento degli interni avvenne nel 1618. La chiesa di San Casimiro risulta uno dei primi esemplari edifici barocchi della città: la sua composizione spaziale e la facciata sono state progettate sulla linea della famosa chiesa del Gesù a Roma. La forma dell'edificio è stata modellata inoltre sulle chiese di Cracovia e Lublino, con torri aggiuntive. L'autore del progetto era Jan Frankiewicz, allievo dell'architetto Giovanni Maria Bernardoni. A metà del XVIII secolo la chiesa fu ricostruita dall'architetto Thomas Zebrowski: sotto la sua supervisione, fu eretta una lanterna alla cupola a gradoni con una corona sulla sommità. Si tratta dell'unica cupola realizzata in tale guisa nel territorio dell'antico Granducato di Lituania in termini di grandezza e imponenza. Sotto l'occupazione russa la chiesa di San Casimiro fu trasformata in una chiesa ortodossa. Nel 1915 Vilnius fu occupata dai tedeschi e la chiesa fu trasformata nella casa di preghiera evangelica luterana della guarnigione locale. Nel 1919 la chiesa di San Casimiro fu restituita ai cattolici, ma andò nuovamente danneggiata durante la seconda guerra mondiale, chiusa nel 1949 dalle autorità sovietiche e nel 1963 trasformata in Museo dell'Ateismo. La chiesa è stata riaperta nell'ottobre del 1988 e riconsacrata nel 1991: oggi ospita ancora i Gesuiti. La chiesa è nota per l'eccellente acustica e i concerti d'organo che si tengono ospitando rinomati musicisti internazionali. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Casimiro Collegamenti esterni Sito ufficiale, su kazimiero.lt. (EN) Chiesa di San Casimiro, in GCatholic.org.
Музей часов (Клайпеда)

Музе́й часо́в (лит. Laikrodžių muziejus) — музей в Клайпеде, подразделение Литовского художественного музея. Адрес: улица Лепу, 12 ( Liepų g. 12). Музей знакомит c историей развития приборов для измерения времени. В экспозиции «Мастерская часовщика» представлено свыше 160 различных инструментов и приспособлений для изготовления и ремонта часов. В музее экспонируются также старинные лунные, лунно-солнечные, солнечные узелковые и деревянные календари. Здесь можно увидеть модели и оригиналы солнечных, водяных, огненных, песочных, механических часов, а также современные электромеханические, электромагнитные, электронные и кварцевые часы. Экспозиция в четырёх залах первого этажа знакомит с развитием конструкций часов разных типов. В пяти залах второго этажа можно познакомиться с изменением форм и способов декорирования механических часов в различные исторические эпохи: часы, выполненные в стиле Ренессанса, барокко, рококо, классицизма, модерна. Мебель, картины, гравюры воссоздают интерьеры различных эпох, демонстрирующие репрезентативную роль часов. Во дворе Музея часов действует экспозиция солнечных часов (парк солнечных часов). Открыт со вторника до субботы с 11:00 до 18:00. По воскресеньям с 12:00 до 17:00. В дни перед государственными праздниками закрывается в 17 часов. Не работает по понедельникам и в дни государственных праздников. Цена билета 5 евро; для школьников, студентов, пенсионеров — 2,5 евро; для детей до 7 лет, инвалидов, членов ICOM (Международный совет музеев) посещение бесплатное . Примечания Ссылки Clock and Watch Museum Музей часов
Музей годинників (Клайпеда)

Музей годинників (лит. Laikrodžių muziejus) — музей в Клайпеді, підрозділ Литовського художнього музею. Адреса: вулиця Лепу, 12 (Liepų g. 12). Музей знайомить з історією розвитку приладів для вимірювання часу. В експозиції «Майстерня годинникаря» представлено понад 160 різних інструментів і пристосувань для виготовлення і ремонту годинників. У музеї експонуються також старовинні місячні, місячно-сонячні, сонячні вузликові і дерев'яні календарі. Тут можна побачити моделі і оригінали сонячні, водяні, вогненні, пісочні, механічні годинники, а також сучасні електромеханічні, електромагнітні, електронні та кварцові годинники. Експозиція в чотирьох залах першого поверху знайомить з розвитком конструкцій годин різних типів. У п'яти залах другого поверху можна ознайомитися зі зміною форм і способів декорування механічних годинників у різні історичні епохи: годинники, виконані в стилі Ренесансу, бароко, рококо, класицизму, модерну. Меблі, картини, гравюри відтворюють інтер'єри різних епох, демонструють репрезентативну роль годинників. У дворі Музею годинників діє експозиція сонячних годинників (парк сонячних годинників). Відкрито з вівторка по суботу від 11:00 до 18:00. По неділях від 12:00 до 17:00. У дні перед державними святами закривається о 17 годині. Не працює по понеділках та в дні державних свят. Ціна квитка 2 євро; для школярів, студентів, пенсіонерів — 1 євро; для дітей до 7 років, інвалідів, членів ICOM (Міжнародна рада музеїв) відвідування безкоштовне. Примітки Посилання Clock and Watch Museum [Архівовано 10 листопада 2019 у Wayback Machine.] Музей годинників [Архівовано 21 вересня 2018 у Wayback Machine.]
Ministeri d'Afers Exteriors de Lituània

El Ministeri d'Afers Exteriors de Lituània (en lituà: Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija) és un dels catorze ministeris del Govern de Lituània. Té la seu a la capital, Vílnius. El 4 de novembre de 1918, poc després que Lituània restablís la independència, es va obrir l'oficina d'Afers Estrangers. La seva missió és la participació política de Lituània en Afers Estrangers i representar i protegir els interessos de l'Estat i dels seus ciutadans. Vegeu també Govern de Lituània Enllaços externs Ministeri d'Afers Exteriors de Lituània - Lloc web oficial (lituà)
Ministerium für auswärtige Angelegenheiten der Republik Litauen

Das Außenministerium der Republik Litauen (lit. Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija) ist eines von 14 Ministerien der Regierung Litauens. Das Außenministerium hat seinen Sitz in der Hauptstadt Vilnius. Minister Außenminister der Ersten Republik 1918–1920: Augustinas Voldemaras 1920–1922: Juozas Purickis 1922–1922: Vladas Jurgutis 1922–1924: Ernestas Galvanauskas 1924–1925: Valdemaras Čarneckis 1925–1926: Mečislovas Reinys 1926–1926: Leonas Bistras 1926–1926: Mykolas Sleževičius 1926–1929: Augustinas Voldemaras 1929–1929: Juozas Tūbelis 1929–1934: Dovas Zaunius 1934–1938: Stasys Lozoraitis 1938–1940: Juozas Urbšys Während der Annexion durch die Sowjetunion zwischen 1940 und 1990 gab es kein litauisches Außenministerium. Außenminister der Zweiten Republik 1990–1992: Algirdas Saudargas 1992–1996: Povilas Gylys 1996–2000: Algirdas Saudargas 2000–2006: Antanas Valionis 2006–2008: Petras Vaitiekūnas 2008–2010: Vygaudas Ušackas 2010–2010: Rasa Juknevičienė (kommissarisch) 2010–2012: Audronius Ažubalis 2012–2020: Linas Antanas Linkevičius 2020–2024: Gabrielius Landsbergis seit 2024: Kęstutis Budrys Vizeminister Vizeminister sind Egidijus Meilūnas, Raimundas Karoblis und Mantas Adomėnas. Kanzlerin des Ministeriums ist Inga Černiuk. Ehemalige Vizeminister sind Neris Germanas, Darius Skusevičius, Albinas Zananavičius, Rolandas Kriščiūnas, Vytautas Leškevičius, Andrius Krivas und Mantvydas Bekešius. Weblinks Offizielle Website (litauisch, englisch, französisch, polnisch, russisch) Fußnoten
Ministerio de Asuntos Exteriores de Lituania

El Ministerio de Asuntos exteriores de Lituania (en lituano: Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija) es uno de los catorce ministerios del Gobierno de Lituania. Tiene su sede en Vilna. El 4 de noviembre de 1918, poco después de que Lituania restableciera la independencia, se abrió la oficina de Asuntos Extranjeros. Su misión es la participación política de Lituania en Asuntos Extranjeros y representar y proteger los intereses del Estado y de sus ciudadanos. Desde el 13 de diciembre de 2012 su ministro es Linas Antanas Linkevicius. Véase también Gobierno de Lituania Enlaces externos Sitio web oficial
Ministero degli affari esteri (Lituania)

Il Ministero degli affari esteri (in lituano Užsienio reikalų ministerija, in acronimo URM) è un dicastero del governo lituano responsabile per la politica estera della Lituania. Il ministro in carica nel governo Paluckas è Kęstutis Budrys dal 12 dicembre 2024. Storia Il Ministero degli affari esteri fu istituito nel 1918 nel primo governo della Repubblica di Lituania, venendo retto inizialmente dal Ministro presidente Augustinas Voldemaras. Il dicastero fu soppresso durante l'occupazione sovietica e quella tedesca e fino alla restaurazione dello Stato lituano nel 1990, il corpo diplomatico lituano fu guidato dagli ex ministri Stasys Lozoraitis e Juozas Urbšys. Elenco dei ministri Repubblica di Lituania (1918-1940) Repubblica di Lituania (1990-presente) Linea temporale Note Esplicative Collegamenti esterni (LT, PL, FR, RU, EN) Sito ufficiale, su urm.lt. Ministry of Foreign Affairs of Lithuania (canale), su YouTube.
Ministerstwo Spraw Zagranicznych Republiki Litewskiej

Ministerstwo Spraw Zagranicznych Republiki Litewskiej (lit. Lietuvos Respublikos Užsienio reikalų ministerija) – litewski urząd administracji rządowej obsługujący ministra odpowiedzialnego za kształtowanie i prowadzenie polityki zagranicznej Republiki Litewskiej. Jego celem jest zapewnienie suwerenności i bezpieczeństwa Republiki Litewskiej przy pomocy środków dyplomatycznych, obrona interesów obywateli Litwy za granicami, promocja eksportu i przyciąganie inwestycji z zagranicy i długoterminowy zrównoważony rozwój państwa. Jednostki strukturalne MSZ Republiki Litewskiej Departament Administracji, Departament Finansów, Departament Polityki Bezpieczeństwa Ekonomicznego, Departament Unii Europejskiej, Departament Krajów Europy, Departament Informacji i Komunikacji, Departament Technologii Informatycznych, Departament Zewnętrznych Stosunków Gospodarczych, Departament ONZ, Organizacji Międzynarodowych i Praw Człowieka, Departament Konsularny, Departament Ameryki Łacińskiej, Afryki, Azji i Oceanii, Departament Spraw Osobowych, Departament Planowania Polityki, Departament Polityki Sąsiedztwa Wschodniego, Departament Prawa i Umów Międzynarodowych, Departament Współpracy Transatlantyckiej i Polityki Bezpieczeństwa, Departament Współpracy z Litwinami za Granicą, Departament Współpracy Rozwojowej, Departament Protokołu Państwowego i Dyplomatycznego. Lista ministrów 1990–1992: Algirdas Saudargas, 1992–1996: Povilas Gylys, 1996–2000: Algirdas Saudargas, 2000–2006: Antanas Valionis, 2006–2008: Petras Vaitiekūnas, 2008–2010: Vygaudas Ušackas, 2010–2012: Audronius Ažubalis, 2012–2020: Linas Linkevičius, 2020–2024: Gabrielius Landsbergis, od 2024 Kęstutis Budrys. Przypisy Bibliografia Oficjalna strona internetowa Ministerstwa Spraw Zagranicznych Republiki Litewskiej (pol.)
Министерство иностранных дел Литвы

Министе́рство иностра́нных дел Лито́вской Респу́блики (лит. Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministerija) — орган исполнительной власти, осуществляющий государственное управление в области отношений Литовской Республики с иностранными государствами и международными организациями. Министры Министр иностранных дел — министерский пост в правительстве Литвы, глава Министерства иностранных дел, который участвует в формировании внешней политики Литвы и представляет интересы Литвы и её граждан, защищает их права. 4 ноября 1918 года вскоре после того, как Литва восстановила свою независимость, Министерство иностранных дел Литвы было открыто. Министр иностранных дел с 12 декабря 2024 года — Кястутис Будрис. Министры с 1918 по 1940 годы Аугустинас Вольдемарас — (11 ноября 1918 — 19 июня 1920); Юозас Пурицкис — (19 июня 1920 — 10 декабря 1921); Пятрас Климас — (20—31 декабря 1921); Владас Юргутис — (2 января — 28 сентября 1922); Эрнестас Галванаускас — (28 сентября 1922 — 18 июня 1924); Вольдемарас Витаутас Карнекис — (18 июня 1924 — 4 февраля 1925); Мечисловас Рейнис — (4 февраля 1925 — 20 апреля 1926); Ляонас Бистрас — (21 апреля — 15 июня 1926); Миколас Слежявичюс — (15 июня — 17 декабря 1926); Аугустинас Вольдемарас — (17 декабря 1926 — 23 сентября 1929); Юозас Тубялис — (23 сентября — 7 ноября 1929); Довас Заунюс — (8 ноября 1929 — 12 июня 1934); Стасис Лозорайтис — (12 июня 1934 — 5 декабря 1938); Юозас Урбшис — (5 декабря 1938 — 15 июня 1940); Винцас Креве-Мицкевичюс — (15 июня — 15 июля 1940). Народные комиссары, министры иностранных дел Литовской ССР Повилас Ротомскис — (1944—1949); Игнас Гашка — (1949—1959); Казис Прейкшас — (1959—1961); Леокадия Диржинскайте-Пилюшенко — (1961—1976); Александрас Чеснавичюс — (1976); Витаутас Зенкявичюс — (1977—1987); Владисловас Микучяускас — (1987—1990). Министры иностранных дел Литвы с 1990 года Альгирдас Саударгас — (24 марта 1990 — 12 декабря 1992); Повилас Гилис — (12 декабря 1992 — 4 декабря 1996); Альгирдас Саударгас — (4 декабря 1996 — 30 октября 2000); Антанас Валёнис — (30 октября 2000 — 18 июля 2006); Пятрас Вайтекунас — (18 июля 2006 — 9 декабря 2008); Вигаудас Ушацкас — (9 декабря 2008 — 11 февраля 2010); Аудронюс Ажубалис — (11 февраля 2010 — 13 декабря 2012); Линас Линкявичюс — (13 декабря 2012 — 11 декабря 2020); Габриэлюс Ландсбергис — (11 декабря 2020 — 12 декабря 2024); Кястутис Будрис (12 декабря 2024 — н. в.). Примечания Ссылки Список министров иностранных дел Литвы с 1990 года (лит.) Список министров иностранных дел Литвы с 1918 года (лит.)