NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Gora križev

Gora križev (litovsko Kryžių kalnas) je romarsko središče približno 12 km severno od mesta Šiauliai na severu Litve. Natančen izvor prakse odlaganja križev na hribu je nejasen, vendar se domneva, da so bili prvi križi postavljeni na nekdanjem gradišču Jurgaičiai ali Domantai po vstaji leta 1831. Katoliški romarji so skozi generacije sem prinašali ne samo križe in razpela, ampak tudi kipe Device Marije, rezbarije litovskih domoljubov in na tisoče drobnih podob in rožnih vencev. Natančno število križev ni znano, ocenjujejo pa, da je leta 1990 bilo približno 55.000, leta 2006 pa že 100.000 . Je glavno mesto katoliškega romanja v Litvi. Zgodovina Skozi generacije je kraj označeval mirno vzdržljivost Litovcev kljub grožnjam, s katerimi so se soočali skozi zgodovino. Po tretji razdelitvi Poljsko-litovske zveze leta 1795 je Litva postala del Ruskega imperija. Poljaki in Litovci so se neuspešno uprli ruskim oblastem v letih 1831 in 1863. Ti dve vstaji sta povezani z začetki nastanka hriba: ker družine niso mogle najti trupel poginulih upornikov, so na mestu nekdanjega gradišča začeli postavljati simbolične križe. Ko je leta 1918 razpadla stara politična struktura vzhodne Evrope, je Litva ponovno razglasila svojo neodvisnost. Ves čas je bila Gora križev prostor za Litovce, da molijo za mir, za svojo državo in za ljubljene, ki so jih izgubili med vojnami za neodvisnost. Mesto je dobilo poseben pomen v letih 1944–1990, ko je Litvo zasedla Sovjetska zveza. Litovci so še naprej prihajali na hrib in puščali svoje darove, da bi z njimi dokazali svojo zvestobo prvotni identiteti, veri in dediščini. Bilo je prizorišče mirnega upora, čeprav so Sovjeti trdo delali, da bi odstranili nove križe in mesto vsaj trikrat očistili z buldožerji (vključno s poskusi v letih 1963 in 1973). Govorilo se je celo, da naj bi oblasti na bližnji reki Kulvė, pritoku Mūše, zgradile jez, da bi hrib končal pod vodo. 7. septembra 1993 je papež Janez Pavel II. obiskal Goro križev in ga razglasil za kraj upanja, miru, ljubezni in žrtev. Leta 2000 je bila v bližini odprta frančiškanska eremitaža. Notranja dekoracija prikazuje povezavo z La Verno, goro v Apeninih, kjer naj bi sv. Frančišek prejel stigme. Maja 2013 je okrožna občina Šiauliai sprejela pravila glede postavitve križev. Ljudje lahko postavljajo lesene križe visoke manj kot 3 metre brez dovoljenj. Decembra 2019 je turist iz Kitajske odstranil in odvrgel križ, za katerega domnevajo, da ga je postavil pro-demokratični tabor iz Hongkonga. Kasneje so protestnike obsodili v objavi na Twitterju in v videoposnetku na Instagramu, ki pravi: »Danes smo naredili dobro. Naša domovina je velika«. Litovski zunanji minister Linas Linkevičius je v tweetu obsodil dejanje ženske »sramotno, sramotno dejanje vandalizma« in dejal, da takšno vedenje »ni mogoče in ne bo dopuščeno«. Galerija Sklici Zunanje povezave KryziuKalnas.lt Hill of Crosses Lithuania Speech by John Paul II HillofCrosses.com
Брдо крстова

Брдо крстова (литвански: Kryžių kalnas) је место ходочашћа у северној Литванији. Још увек се не може са сигурношћу рећи које је порекло остављања крстова на брду, али се верује да су први крстови постављени након устанка 1831. године. Током генерација, католички ходочасници су доносили не само крстове, већ и статуе Девице Марије, бројанице и многе друге почасти. Тачан број крстова није познат, али се процењује да их је 1990. било око 55.000, док је тај број 2006. године скочио на 100.000. То је главно место католичког ходочашћа у Литванији. Историја Током генерација, ово место је постало симбол мирног отпора литванског народа упркос претњама са којима су се суочавали током историје. Након треће поделе Пољско-литванске уније 1795, Литванија је постала део Руског царства. Пољаци и Литванци су се безуспешно побунили против руске власти 1831. и 1863. Сматра се да су ова два устанка повезана са почецима брда: како породице нису могле да лоцирају тела погинулих побуњеника, почели су да постављају симболичне крстове на једном брду. Када се 1918. године распала стара политичка структура источне Европе, Литванија је још једном прогласила своју независност. Све ово време, Литванци су Брдо крстова користили као место, на којем могу да се моле за мир, за своју земљу и за најмилије које су изгубили током ратова за независност. Локалитет је добио посебан значај током 1944–1990, када је Литванија била окупирана од стране Совјетског Савеза. Настављајући да путују до брда и остављају своје почасти, Литванци су га искористили да покажу оданост свом изворном идентитету, вери и наслеђу. Међутим, Совјети су радили на уклањању нових крстова и булдожером су рушили локацију најмање три пута (укључујући покушаје 1963. и 1973. године). Папа Јован Павле II посетио је 7. септембра 1993. Брдо крстова, прогласивши га местом за наду, мир, љубав и жртву. У мају 2013. године, општина Шјауљај је усвојила правила о постављању крстова. Људима је дозвољено да подижу дрвене крстове мање од 3 метра у висину без икаквих дозвола. Галерија Референце
Korskullen

Korskullen är ett pilgrimsmål beläget cirka 12 km norr om Šiauliai i Litauen. För många litauer är detta en helig plats laddad med religiös, politisk och historisk symbolik. Gång på gång har makthavare rivit ner korsen och försökt förhindra att nya kors rests, men förgäves. Beskrivning Korskullen, som består av två förbundna höjder reser sig 6–7 meter över ett slättland beläget norr om Šiauliai. På omkring 5 000 kvadratmeter finns kors i olika storlekar, från de minsta på någon centimeter till de största på 10 meters höjd. Det är inte möjligt att säga hur många kors som finns vid Korskullen. Vid en räkning som gjordes 1990 konstaterades att de kors som stod för sig själva var över 12 000. Men därtill kommer alla de kors som antingen är fästade på ett stort kors eller som i större och mindre drivor ligger på marken. Vallfärdande placerar också ut nya kors. Historia Man känner inte till när det första korset sattes upp på platsen. I skriftliga källor omnämns platsen 1348. I Henrik av Livlands krönika noteras att de livländska korsfararna bränt ned den litauiska förvaltningsanläggningen vid floden Kulpe. Enligt historikern Ludwik Krzywicki, som i slutet av 1880-talet frågade ut lokalbefolkningen om traditionerna kring Korskullen, fanns här under förkristen tid en hednisk kultplats med en helig eld vaktad av unga prästinnor. Släktingar satte till minne upp kors för de som stupade i upproret mot det Ryska kejsardömet 1831, samma sak hände efter 1863-1864 års upprorsförsök. Med tiden tillkom fler kors, men antalet var fram till mitten av 1900-talet rätt begränsat. År 1895 fanns 150 kors, 1914 200 och 1940 fanns det 400. Det var när Litauen införlivades i Sovjetunionen som mängden kors började anta skogsliknade proportioner. År 1961 fanns 5 000 kors och då fick den ateistiska kommunistregimen nog. Den 4 april det året brändes och skövlades kullen av Röda Armén medan KGB höll vittnen på avstånd. Men människor trotsade myndigheterna och satte nattetid upp nya kors. I april 1973 var det dags igen då 400 kors förstördes, men nya kors placerades ut och regimen upprepade sin rensning igen 1974 och 1975. Eftersom nya kors hela tiden sattes upp bestämde sig makthavarna att en gång för alla sätta stopp för denna form av civil olydnad. Flera idéer utarbetades. En var att dämma upp floden Kulpe och dränka hela platsen och en annan var att genom "arkeologiska utgrävningar" helt enkelt jämna kullen med marken. De tjänstemän som fick i uppdrag att utarbeta dessa planer lyckades genom förhalningsteknik förhindra att de sattes i verket. Några år före Litauens självständighet fredades Korskullen. När påven Johannes Paulus II i början av september 1993 var på sin Baltiska pastorala visit höll han en mässa vid Korskullen. Detta påvebesök var historisk och det första någonsin i Litauen såväl som i en före detta Sovjetrepublik. I sin predikan talade han om Korskullens betydelse inför de uppskattningsvis 250 000 församlade personerna. Galleri Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Korskullen. KryziuKalnas.lt
Гора Хрестів

Гора Хрестів — католицька святиня в Литві, місце паломництва. Розташована за 12 кілометрів від міста Шяуляй по дорозі Вільнюс—Рига. Є пагорбом, на якому встановлено безліч хрестів, загальна кількість яких складає приблизно п'ятдесят тисяч. У наш час[коли?] на Горі хрестів можна знайти хрести будь-яких видів: від величезних дерев'яних хрестів заввишки до декількох метрів, до натільних хрестиків, кетягами яких обвішані більші хрести. Одне розп'яття було встановлене Папою Римським Іоанном Павлом II під час його візиту до Литви 7 вересня 1993 року. Цей жест зробив Гору Хрестів відомою у всьому католицькому світі, що привело до значного збільшення кількості паломників і туристів, які відвідують гору . Зараз на горі встановлюють хрести не тільки католики, але і представники інших християнських конфесій. Крім того, нещодавно тут з'явився священний символ іншої, нехристиянської релігії — на одному з почесних місць був встановлений позолочений юдейський шестигранник. Ця гора являє собою меморіал жертвам насильницьких депортацій з Литви, які буди здійснені радянським тоталітарним режимом у 1940 - 1941 роках та після Другої Світової війни. У останньому випадку йдеться передусім про операцію "Весна" (1947 р.), в результаті якої було вивезено більше 100 тис. осіб. Його розпочали створювати у 1990х роках колективними зусиллями нащадків вивезених литовських патріотів. Кожен хрест символізує одну мученицьку долю людини, насильно розлученої з рідною землею. Зараз на Горі Хрестів знаходиться близько 50 тисяч хрестів, звезених з усієї країни. Це унікальний у своїй пронизливості меморіал жертвам анти-людяної політики тоталітарного сталінського режиму. Див. також Литовські традиційні хрести Гора Хрестів Грабарка Посилання Папа Римський Іоанн Павло II під час його візиту до Литви 7 вересня 1993 року. Гора Хрестів [Архівовано 18 серпня 2007 у Wayback Machine.]
Litauische Seefahrthochschule der Technischen Gediminas-Universität Vilnius

Die Seefahrthochschule Litauens (lit. Lietuvos aukštoji jūreivystės mokykla, LAJM) ist eine staatliche Hochschule (Seefahrtschule) in Klaipėda. Absolventen schließen als Bachelor ab. Das Studium dauert drei bis vier Jahre. Die Absolventen sind zu Masterstudiengängen an der Vytautas-Magnus-Universität Kaunas und der Mykolas-Romer-Universität in Litauen sowie an der Seefahrt-Akademie Stettin (Akademia Morska w Szczecinie) in Polen berechtigt. Geschichte Im April 1948 wurde die Seefahrtschule Klaipėda (Klaipėdos jūreivystės mokykla) gegründet. Die Ausbildung war streng organisiert, die Schüler wohnten in der Schule und trugen Uniform. 1991 wurde die Schule zur Höheren Schule für Seefahrt Klaipėda (Klaipėdos aukštesnioji jūreivystės mokykla, KAJM). 1998 wurde sie zur Abteilung der Klaipėdos universitetas. 2001 wurde diese von der Litauischen Regierung zum Schifffahrtskollegium Litauens reorganisiert, 2008 zur Seefahrthochschule Litauens (Lithuanian Maritime Academy) umbenannt. Absolventen Juozas Karvelis (1934–2018), Politiker, Seimas-Mitglied Simas Kudirka (1930–2023), Widerstandskämpfer gegen die sowjetische Okkupation Litauens Anicetas Lupeika (* 1936), Politiker, Bürgermeister und Ehrenbürger von Akmenė Vaclov Stankevič (* 1954), Diplomat und Politiker, Seimas-Mitglied, Generalkonsul von Kaliningrad Weblinks Webpräsenz (englisch, litauisch) Baubeschreibung des Goethe-Instituts (2019) im Führer durch Klaipėda und West-Litauen Einzelnachweise
Sportarena Radviliškis

Die Radviliškio Sportarena ist eine Sporthalle in der litauischen Stadt Radviliškis. Die Fläche beträgt über 3000 m². Die Halle befindet sich in der Straße Radvilų g. 6. Es ist die Heimspielstätte des Basketballteams BC Radviliškis (NKL). Der Betreiber der Arena ist eine Hauptschule der Stadt. Die Arena ist in das Gebäude der Schule integriert. In der Arena findet der Sportunterricht und danach das Training von Profisportlern statt. Während der wichtigen Wettkämpfe findet der Unterricht nicht statt. Infrastruktur In der Arena gibt es einen Hauptplatz (für Basketball, Handball oder Volleyball), zwei Plätze für Basketballtraining, Choreografie- und Aerobicsaal u. a. Säle. An jedem Saal gibt es entsprechende Hilfsräume, einen Medizinischen Versorgungspunkt (medicinos punktas), einige Trainerzimmer. In der Arena gibt es den Sportclub „Ir imperijalas“. Einzelnachweise
St.-Kasimir-Kirche (Alytus)

Die Sankt-Kasimir-Kirche (litauisch Šv. Kazimiero bažnyčia) ist eine katholische Kirche in Alytus, Litauen. Sie befindet sich an der Landstraße zwischen dem Bahnhof Valkininkai und Alytus und gehört zum Bistum Vilkaviškis. Geschichte 1670 wurde am heutigen Standort eine hölzerne Kirche erbaut, die bis 1703 existierte. 1891 wurde an der Stelle eine orthodoxe Kirche errichtet, die zur Festung Alytus gehörte. Das reich ornamentierte Bauwerk im eklektizistischen Stil war dreischiffig mit einem Turm. Nach dem Ersten Weltkrieg wurde sie an die Litauische Katholische Kirche übergeben. Die Kriegsschäden wurden beseitigt. Sie wurde daraufhin dem Heiligen Kasimir geweiht und diente als Garnisonkirche für die in der Stadt einquartierten Soldaten. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde sie geschlossen. In der Sowjetzeit wurde die Kirche als Salzspeicher, später als Autowerkklub genutzt. 1990 bekamen die Gläubigen der litauischen katholischen Kirche sie zurück. Von der ursprünglichen Architektur und Ausstattung ist nichts erhalten. Die postmoderne Fassade mit dem Turmschaft, den ein vorgestelltes Kreuz überragt, erinnert jedoch an die einstige Gestalt. Weblinks Einzelnachweise
Baisogala

Baisogala ist ein „Städtchen“ (litauisch miestelis) mit 2034 Einwohnern (2001) in der Rajongemeinde Radviliškis, Bezirk Šiauliai in Litauen. Es liegt 14 km südlich von Šeduva, am Kiršinas. Es ist das Zentrum von Amtsbezirk Baisogala. Die katholische Dreifaltigkeitskirche Baisogala wurde 1882 erbaut. Es gibt den Gutshof Baisogala, die Mittelschule Baisogala, eine Bibliothek, einen Kindergarten, ein Postamt (LT-82025), ein Institut der Veterinärakademie der Universität für Gesundheitswissenschaften Litauens. Weblinks Baisogalos dvaras Baisogalos Švč. Trejybės bažnyčia Baisogala Monografie „Baisogala“ Parapija, dvaras, miestelis LSMU-Abteilung in Baisogala
Baisogala

Baisogala is a small town in Lithuania. It is situated on the crossroads of Kėdainiai–Šeduva and Raseiniai–Šeduva roads. According to the 2021 census, it had 1,694 residents. History Baisogala is first mentioned in written sources in 1539 when King Sigismund I the Old established a parish with seat in the town. Archeologists discovered cemeteries from the 5th and 6th centuries near the town suggesting the people inhabited the area well before the 16th century. In the 17th century, the town was granted to the Radvila family and changed hands a few times. In 1791 the town was granted city privileges according to the Magdeburg law. Eventually, the town was bought in 1830 by Joseph Komar, a former colonel of Napoleon Bonaparte. The Komar family remained in Baisogala until 1940 when the Soviets arrested and deported the family to Kazakhstan. Their large and decorated manor is quite well preserved and surrounded by 12 hectares (30 acres) of park. Religion The first church was built by King Sigismund II Augustus, but it did not survive. The church in the present location was built in 1781 and rebuilt in 1882 with financial support from the Komar family. Economy In 2024, the government signed a deal with a German defence company Rheinmetall to build an artillery ammunition plant. The company will invest €180m into the plant, becoming a major employer in Baisogala. The groundbreaking ceremony for the factory was on November 4, 2025. Notable people from Baisogala Nachum Kaplan Arvydas Každailis Alfredas Kulpa-Kulpavičius Estanislao Shilinsky Bachanska References
Bejsagoła

Bejsagoła (lit. Baisogala) – miasteczko na Litwie, położone w okręgu szawelskim, w rejonie radziwiliskim, 31 km na północ od Kiejdan. Miasteczko liczy 2 548 mieszkańców (2001). Siedziba starostwa Bejsagoła. Miejscowość była własnością prywatną Jana Michała Sołłohuba. W 1801 roku Żydzi zamieszkujący miejscowość założyli bractwo pogrzebowe. W 1847 roku mieszkało tu 461 Żydów – 229 mężczyzn oraz 232 kobiety. W 1897 r. liczebność Żydów w Bejsagole wynosiła 634 osoby – 53% ogółu ludności. W 1915 Rosjanie wysiedlili wszystkich Żydów w głąb imperium. Po zakończeniu wojny, część Żydów wróciła, jednak ich domy były zajęte przez Litwinów, synagoga była zaburzona. 6 rodzin wybudowało nowe domy w okolicach stacji kolejowej. 2 września 1941 roku Żydzi z Bejsagoły zostali przez Litwinów zgromadzeni, a następnie przepędzeni do Kroków. Tu wraz z miejscowymi Żydami zostali wymordowani. Znajduje się tu kościół parafialny, szkoła, poczta, stacja kolejowa Bejsagoła i pałac w stylu romantycznym otoczony parkiem. Herb miejski nadał Bejsagole Stanisław August Poniatowski w 1791 (potwierdzony przez Sejm litewski w 1992). Przypisy Linki zewnętrzne Bejsagoła, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. I: Aa – Dereneczna, Warszawa 1880, s. 125 . Bejsagoła, [w:] Słownik geograficzny Królestwa Polskiego, t. XV, cz. 1: Abablewo – Januszowo, Warszawa 1900, s. 98 . Opis miejscowości. lgi.lt. [zarchiwizowane z tego adresu (2015-08-29)].
Байсогала

Байсогала (лит. Baisogala) — город Радвилишкского района Шяуляйского уезда Литвы. Центр староства. Расположен в 14 км к югу от г. Шедува. Рядом берёт начало река Дотнувеле. Население в 2011 году составляло 2 034 жителя. Демография История Впервые упоминается до XVI века. В 1539 году король Сигизмунд I Старый создал здесь приход. С XVII века городок принадлежал роду Радзивиллов. В 1791 получил Магдебургское право. С 1830 принадлежал семейству Йозефа Комара, полковника Наполеоновской армии. Потомки Комара владели Байсогалой до 1940, когда была выселена советскими властями в Казахстан. Достопримечательности Дворец 1830 года (арх. Томаш Тышецкий) (ныне Институт ветеринарных наук Литовского университета здравоохранения (Institute of Animal Science of Lithuanian University of Health Sciences) Персоналии Бложе, Витаутас Пятрас — литовский поэт, автор песен, переводчик. Ляудис, Казимерас Францевич — государственный и партийный деятель СССР и Литовской ССР, генерал-майор. Герой Социалистического Труда (1976). Нюнка, Владас Юозович — советский литовский государственный и партийный деятель, идеолог, учёный, философ, религиовед, академик Академии наук Литовской ССР. В Байсогале проводится Национальная выставка литовских гончих. Литература Baisogala (лит.) Ссылки Baisogala (лит.)
Stadtkreisgericht Druskininkai

Das Stadtkreisgericht Druskininkai (lit. Druskininkų miesto apylinkės teismas) ist ein Stadtkreisgericht mit drei Richtern in Litauen, in der Kurortstadt der Republik. Das zuständige Territorium ist die Stadt Druskininkai. Das Gericht der 2. Instanz ist das Bezirksgericht Vilnius. Adresse: Druskininkų g. 43, Druskininkai, LT-66166. Richter Gerichtspräsidentin Nina Butnorienė Weblinks Stadtkreisgericht Druskininkai („Infolex“ Information)
Església de Tots els Sants de Vílnius

Església de Tots els Sants de Vílnius (lituà: Visų Šventųjų bažnyčia, adreça: Rūdninkų gatvė 20/1) és una església d'estil barroc a Vílnius, Lituània. L'església de Tots Sants va ser construïda entre 1620 i 1630 i va ser adoptada per a les necessitats dels carmelites. A la segona meitat del segle xvii, l'església es va relacionar amb un monestir i va formar un conjunt únic. Història Un gran monestir antic carmelita contigua a l'església; es construeix adaptant edificis existents. El 1631–32 es va acabar l'edifici principal de dues plantes que seguia el carrer; també hi ha diversos edificis d'època posterior i una casa de noviciat de planta remolcada amb un petit pati a la muralla de la ciutat. Als segles XVI-XVIII van participar activament en la vida pública, van celebrar festes religioses i processons. El 1819 els carmelites van establir una escola parroquial al monestir. L'església de tots els sants es troba al final d'un carrer on hi havia la porta principal del gueto jueu. Durant la Segona Guerra Mundial, hi havia un túnel a través de les clavegueres que connectava l'església amb el gueto. El sacerdot de l'església proporcionaria pa per portar al gueto a través del túnel. També va amagar alguns jueus que van sortir clandestinament del gueto pel túnel. També hi va haver cristians lituans que van ajudar a introduir Litvaks menjar al gueto. A l'època soviètica, l'església va albergar un museu d'art popular després de la reconstrucció entre 1967 i 1975. Arquitectura El campanar és alt i massís amb decoracions elaborades. Després d'un incendi al segle xviii, es va restaurar i es va acabar amb una coberta d'estil rococó. Marcin Knackfus va preparar el projecte per a l'altar de l'església. Damunt l'altar major s'aixeca un altre altar que recorda un tron reial amb un dosser. Es va erigir un campanar d'espadanya i les escultures de l'interior es van crear al segle xviii. El 1859 es va enriquir la decoració interior policromada. A l'est de l'església es troba una plaça, en la qual el Convent dels Carmelites Descalços es trobava al costat d'una església barroca de Sant Josep establert el 1638 pel vicerector del Gran Ducat de Lituània Stephen Pac. El seu exterior recordava a l 'Església de Santa Teresa, Vílnius. El 1877 l'església de Sant Josep, el promès, fou enderrocada per ordre del tsar, per ser substituïda per un mercat (actualment és una plaça). Referències
Mindenszentek temploma (Vilnius)

Mindenszentek temploma (litvánul: Visų Šventųjų bažnyčia, lengyelül: Kościół Wszystkich Świętych, cím: Rūdninkų g. 20/1) barokk stílusú templom Vilniusban, Litvániában. A templomot 1620 és 1630 között építették, és a karmelita szerzetesrend használta. A 17. század második felében a templom egy kolostorral volt összekötve, és egyetlen komplexumot alkotott. Története Egy nagy, régi kialakítású karmelita kolostor csatlakozik a templomhoz; a már meglévő épületek átalakításával épült fel. 1631–32-ben elkészült az utca vonalát követő kétemeletes főépület; majd számos épületet emeltek, köztük egy noviciátus házat a városfalnál. A 16–18. században a karmeliták aktívan részt vettek a közéletben, ünnepségeket és körmeneteket tartottak. 1819-ben egyházi iskolát hoztak létre a kolostorban. 1885-ben a város kormányzója feloszlatta a szerzetesrendet. 1908-ban Petras Kraujalis lelkész litván nyelven kezdett prédikálni, amelyet a lengyel papság ellenzett. A Mindenszentek temploma egy utca végén található, ahol a német megszállás alatt a város zsidó gettójának főkapuja volt. A második világháború idején létezett egy útvonal, amely csatornákon keresztül összekötötte a templomot a gettóval. A templom papja kenyeret biztosított a gettó lakói számára, amelyet az alagúton keresztül be tudtak csempészni, illetve néhány zsidónak segített elrejtőzni a csatornákban. Voltak keresztény litvánok is, akik segítettek a litván zsidók részére ételt bejuttatni a gettóba. A szovjet időkben a templom népművészeti múzeumnak adott otthont az 1967 és 1975 közötti rekonstrukció után. Építészete A harangtorony magas és masszív, kidolgozott díszítéssel. Egy 18. századi tűzvész után helyreállították és rokokó stílusú kupolával fedték be. Martynas Knakfusas készítette el a templom oltárának tervét. A főoltár fölött emelkedik egy másik oltár is, amely egy baldachinos királyi trónra emlékeztet. A 18. században harangtornyot építettek, és a belső tér szobrai is ebből az időből származnak. A templomtól keletre 1877-ig egy Szent József nevét viselő templom állt, amit az orosz cár utasítására lebontottak. Külseje a vilniusi Szent Teréz-templomra hasonlított. Jelenleg tér van a helyén, ahol alkalmanként piacot tartanak. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Church of All Saints, Vilnius című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.