Костел Святого Миколая у Вільнюсі

Костел Святого Миколая (лит. Švento Mikalojaus bažnyčia, пол. kościół Świętego Mikołaja) — римо-католицький парафіяльний костел Вільнюського деканату; одна з найдавніших готичних будівель у Вільнюсі, найдавніший зі збережених католицьких храмів Литви, пам'ятка історії та архітектури. Традиційний центр релігійного та суспільного життя литовців до Другої світової війни. Комплекс костелу і огорожі включений до Реєстру культурних цінностей Литовської Республіки (код 749) і перебуває під охороною держави як об'єкт національного значення. Розташований у Старому місті на вулиці Швянто Мікалояус 4 (Šv. Mikalojaus g. 4). Богослужіння проходять литовською мовою. Історія Заснований ще до прийняття Литвою християнства (1387 ), за правління князя Гедиміна для іноземних купців і ремісників. Кам'яний храм був побудований у 1382—1387. Про час зведення свідчать архаїчні архітектурні форми ранньої готики. Крім того, церква згадувалася у документах 1387—1397. Храм декілька разів реконструювався і відновлювався. Зберігся акт освячення храму у 1514. Близько 1525 побудовані нові склепіння. Проста і ясна композиція костелу вплинула на архітектуру пізніших готичних храмів Литви. При відновленні після пожежі 1749, близько 1750 і пізніше були внесені значні архітектурні зміни: прибудовані хори в стилі рококо, збільшені бічні вікна. У 1812 році під час Французько-російської війни солдати завдали костелу значної шкоди. Згодом, у першій половині XIX століття, до храму була прибудована вежа-дзвіниця з рисами класицизму; постала кам'яна огорожа. У 1972 костел реставрували за проектом архітектора Йонаса Зіболіса. З 1901 року богослужіння в костелі ведуться литовською мовою. У період між Першою і Другою світовими війнами храм був єдиним, де служби і проповіді звучали литовською. Костел став свого роду центром литовської культури. У залі в дворі проводили збори, лекції, ставили вистави, влаштовували дитячі різдвяні вечори. Тут служили видатні діячі релігійного, церковного і культурного життя Литви ксьондзи Юозапас Кукта (1901—1906), Антанас Віскантас (1906—1909), Юргис Янушявічюс (1909—1911), Пятрас Крауяліс (1911—1912, 1912—1924), Кріступас Чібірас (1924—1942 ), Чесловас Крівайтіс (1950—1961), Казімерас Василяускас (1997—2001) та інші. З 1919 по 1938 тут служив відомий діяч білоруського руху, літературознавець, публіцист і видавець ксьондз Адам Станкевич. Архітектура Порівняно невеликий безкупольний костел із масивними стінами побудований з червоної цегли. Храм майже квадратний у плані (13,0 на 15,75 м), тринавний, зального типу, з короткою тригранною апсидою і з діагональними контрфорсами на кутах. Характерні риси стилю готики поєднуються з елементами романського стилю (напівкруглі арки). Скромний портал декорований двома рядами профільованої цегли. Площину трикутного фронтону прикрашають три групи ніш різної висоти, що оживляють фасад своєї ритмікою і грою світла й тіні. У стінах апсиди влаштовані вузькі ніші. При реконструкції після пожежі 1749 на головному фасаді з'явилися елементи стилю бароко (вигнута перемичка центрального вікна). В 1957 на подвір'ї була встановлена статуя покровителя Вільнюса святого Христофора (і небесного патрона загиблого при бомбардуванні міста ксьондза Кріступаса Чібіраса). Святий зображений з немовлям на руках, а на постаменті написаний текст литовською мовою: «Святий Христофоре, опікуйся нашим містом!» Скульптура створена на прохання прелата Чесловаса Крівайтіса скульптором Антанасом Кмеляускасом (за що він був виключений із членів Спілки художників Литви). Інтер'єр Зі суворим зовнішнім виглядом контрастує ошатний інтер'єр храму. Сітчасті нервюрні склепіння підтримують дві пари витончених восьмигранних пілонів з гранями, складеними з фасонних цеглин. Пресбітерій від нав (однакової висоти) відокремлює кілеподібна арка. У костелі три вівтарі. У головному знаходиться хрест і чотири статуї: Святого Христофора, Святої Терези, Святої Клари і Святого Йосипа з Немовлям між колонами роботи скульптора Рафала Яхимовича. У лівому вівтарі — образ Святого Миколая зі статуями Святого Казимира і Святого Георгія. У правому вівтарі вирізьблений барельєф Страждальної Божої Матері. У 1930 стараннями віленських литовців у костелі було встановлено монумент, присвячений 500-річчю від дня смерті великого князя литовського Вітовта Великого, створений Рафалом Яхимовичем із бронзи і мармуру. У 1936 пам'ятник обнесений огорожею з двома мечами, що символізують мечі, принесені хрестоносцями Ягайлу перед Грюнвальдською битвою. Після Другої світової війни у храмі була відкрита меморіальна плита на згадку загиблого настоятеля Кріступаса Чібіраса. У середній ніші праворуч стоїть скульптура Святого Антонія. Примітки Література Wilno. Przewodnik krajoznawczy Juliusza Kłosa, Prof. Uniwersytetu St. Batorego. Wydanie trzecie poprawione po zgonie autora. Wilno, 1937. S. 203—204. (польск.) Памятники искусства Советского Союза. Белоруссия, Литва, Латвия, Эстония. Справочник-путеводитель. Москва: Искусство. 1986. ISBN 5-210-00094-X. С. 395. Посилання Костел Св.Миколая The Church of St Nicholas [Архівовано 24 січня 2008 у Wayback Machine.](англ.) Vilniaus Šv. Mikalojaus parapija(лит.)