NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Віленська колегія

Віленська колегія — єзуїтська школа у Вільнюсі, заснована у 1570 році. У 1578 році перетворена на Віленську академію з правами університету. Вважалася найбільшим навчальним закладом східної Європи. У 1578—79 роках Стефан Баторій видав привілеї, згідно з яким єзуїтський колегіум мав бути перетворений на академію з правами університету (лат. Almae Academiae Universitas Vilnensis Societatis Iesuкод: lat підвищено до кода: la ). Першим ректором академії Папа Римський призначив Петра Скарґу. Академія могла давати філософічні та теологічні вчені ступені. Складалася з нижчого відділу, який складався з п'яти класів, де вивчали граматику, поезію та риторику, та вищого відділу, на якому вивчали філософію та богослів'я. Було там декілька катедр теології, 10—12 професорів. У 1579 році в академії налічувалося 600 слухачів, згодом їх кількість виросла до 800. Слухачі були із сучасних білоруських, литовських та українських земель. Відповідно до розкладу занять за 1583 рік, в академії двічі на день проводили заняття з читання та письма руською мовою, тлумачення нею текстів з Євангелія. Примітки
Prezidentský palác (Vilnius)

Prezidentský palác (litevsky: Prezidentūra) je novoklasicistní budova v litevském hlavním městě Vilniusu, na náměstí Simonase Daukantase. Je to oficiální sídlo prezidenta Litevské republiky. Stavba paláce začala již ve 14. století, původně šlo o sídlo vilniuského biskupa. Po ruském záboru byl palác dvakrát zle poničen (1737 a 1748). Roku 1750 byl prvně rozsáhle rekonstruován, podle plánů Laurynase Gucevičiuse. Poté ho jako příležitostnou rezidenci užívali ruští carové, ale v 19. sloužil hlavně jako sídlo ruských gubernátorů. Během francouzské invaze do Ruska v paláci sídlil Napoleon a řídil odtud operace, včetně organizování litevského protiruského odboje. V letech 1824–1834 byl palác přestavěn v empírovém stylu architektem Vasilijem Stasovem. Tehdy získal současnou podobu. Po získání nezávislosti v roce 1918 v paláci sídlilo litevské ministerstvo zahraničních věcí, avšak jen dva roky, než Vilnius obsadili Poláci. Po roce 1945 palác obsadila sovětská armáda, později zde byli ubytováváni významní umělci. Od roku 1997 zde sídlí litevský prezident. V době, kdy je prezident v paláci nebo jinde ve Vilniusu, vlaje nad ním prezidentská standarta. Každou neděli ve 12 hodin se koná slavnostní vyvěšení vlajky (5–10 minutová ceremonie). Účastní se ho vojáci čestné stráže litevských ozbrojených sil oblečeni nejen ve slavnostních uniformách, ale i ve středověké výzbroji. V sobotu a v neděli se konají bezplatné turistické prohlídky paláce. V meziválečné éře sídlil litevský prezident v Kaunasu, v paláci, kde je dnes Národní umělecké muzeum M. K. Čiurlionise. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Presidential Palace, Vilnius na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Prezidentský palác (Vilnius) na Wikimedia Commons
Präsidentenpalast (Litauen)

Der Präsidentenpalast (auch Präsidentur, litauisch Lietuvos Respublikos prezidentūra) steht im litauischen Vilnius auf dem Simonas-Daukantas-Platz gegenüber der Universität Vilnius. Geschichte Das erste Gebäude wurde im 15. Jahrhundert an dieser Stelle errichtet. Ab dem 16. Jahrhundert befand sich die Residenz des Vilniusser Bischofs in dem Gebäude. Nach dem Tod von Albertas Goštautas, des Kanzlers von Litauen und Wojewoden von Vilnius, verlegte man 1543 die Bischofsresidenz in den Palast des ehemaligen Kanzlers. Die Residenz verblieb dort bis 1794. Später residierte der Vilniusser Generalgouverneur in dem Gebäude. Der Palast wurde von vielen Persönlichkeiten wie Zar Alexander I. oder Napoléon Bonaparte besucht. In der Zeit von 1824 bis 1832 wurde das Bauwerk nach einem Entwurf russischen Architekten Wassili Petrowitsch Stassow im Empirestil rekonstruiert. Seit 1993 residiert der litauische Präsident in dem Palast. 1997 wurde das Gebäude restauriert. Weblinks Einzelnachweise
Palais présidentiel de Vilnius

Le palais présidentiel (lituanien : Prezidentūra), situé dans la vieille ville de Vilnius, est la résidence officielle du président de la Lituanie. Le château remonte au XIVe siècle et au cours de son histoire, il a subi plusieurs reconstructions, encadrés par des architectes comme Laurynas Gucevičius et Vassili Stassov. Le palais est devenu la résidence officielle du président de la Lituanie en 1997. Histoire La construction du palais a eu lieu à la fin du XIVe siècle, sous les auspices du premier évêque de la ville de Vilnius, Andrzej Wasilko. Ensuite, le bâtiment a été progressivement agrandi et rénové. Au cours de la Renaissance, le palais a été rénové, une fois de plus, et les parcs et jardins autour de l'immeuble ont été élargis. Un certain nombre d'événements dramatiques ont eu lieu au palais au XVIIIe siècle : la Lituanie a été annexée par l'Empire russe, et le bâtiment lui-même a été gravement endommagé par deux incendies majeurs en 1737 et 1748. Le palais a été reconstruit en 1750 sous la supervision de l'architecte Laurynas Gucevičius. Après la reconstruction du palais, il a été utilisé comme résidence officielle pour les empereurs et les visiteurs de haut rang. Le tsar Paul Ier y a habité en 1796. Le palais a servi ensuite de résidence pour les gouverneurs de la Russie impériale, comme le comte Mikhaïl Mouraviov. Il a également été habité par le comte de Provence en exil, le futur roi de France Louis XVIII, en 1804. Après l'indépendance de la Lituanie en 1918, le palais abrite le ministère des Affaires étrangères et l'agence de presse ELTA. Il a été restauré dans les années 1930 par Stefan Narębski. Après la Seconde Guerre mondiale, le palais a abrité le Cercle des officiers de la république socialiste soviétique de Lituanie. Plus tard, il a abrité plusieurs artistes lituaniens. Le palais a été progressivement réaménagé comme résidence présidentielle, et depuis 1997 il sert de résidence officielle au président de la Lituanie. Un drapeau affichant les armoiries du président est hissé lorsque le président est présent dans le palais ou dans la ville. Galerie d'images Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Lituanie
Predsjednička palača u Vilniusu

Predsjednička palača u Vilniusu (litvanski: Lietuvos Respublikos prezidentūra) rezidencijalno je sjedište litvanskog predsjednika i nalazi se u Vilniusu, glavnom gradu Litve na Trgu Simonas-Daukantas ispred Sveučilišta u Vilniusu. Prva zgrada na ovom mjestu sagrađena je u 15. stoljeću. Od 16. stoljeća, zgrada je sjedište biskupa Vilniusa. Nakon smrti kancelara Litve i vojvode Vilniusa, Alberta Goštautasa 1543., biskupska rezidencija je preseljena u palaču bivšeg kancelara. Kasnije je u zgradi boravio guverner Vilniusa. Palaču su posjetile mnoge poznate osobe kao što su: ruski car Aleksandar I. i Napoleon Bonaparte. U razdoblju od 1824. do 1832., zgrada je obnovljena po nacrtima arhitekta Vasilija Petroviča Stasova u carskom stilu. Od 1993. litavski predsjednik boravi u palači. Obnovljena je ponovno 1997. godine. Izvori
Palazzo presidenziale di Vilnius

Il Palazzo Presidenziale (in lituano: Prezidentūra) è la sede degli uffici, e talvolta anche la residenza, del Presidente della Lituania. Storia Le prime tracce del palazzo risalgono al XIV secolo, quando Jogaila fece erigere tale costruzione per ospitare il vescovo della città Andrzej Jastrzębiec. Per questa ragione, il palazzo è noto anche come "palazzo del Vescovo". Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo presidenziale di Vilnius Collegamenti esterni (EN) Palazzo presidenziale di Vilnius, su Structurae.
Pałac Prezydencki w Wilnie

Pałac Prezydencki w Wilnie (lit. Prezidentūra, dawny Pałac Biskupi) – oficjalna rezydencja litewskiej głowy państwa mieszcząca się w obrębie wileńskiej Starówki przy S.Daukanto aikšte. Historia Historia obiektu sięga XIV wieku, gdy w miejscu nadanym przez księcia Jagiełłę murowany budynek wystawili wileńscy arcybiskupi. W okresie renesansu gmach wielokrotnie przebudowywano i rozbudowywano, biskupia rezydencja wzbogaciła się również o ogrody. W XVIII wieku pałac dwukrotnie płonął (1737, 1738), po czym odbudował go architekt Wawrzyniec Gucewicz w stylu klasycystycznym. Po III rozbiorze posiadłość została przejęta przez rosyjskich carów – w 1796 roku na krótko zatrzymał się tu Paweł I. W 1804 roku pałacyk odwiedził przyszły król Francji Ludwik XVIII, osiem lat później gościli tu zarówno Aleksander I, jak i Napoleon Bonaparte. Po wybuchu wojny francusko-rosyjskiej w 1812 roku zakwaterowano tu sztab armii francuskiej. Po ponownym włączeniu Litwy w skład Rosji w 1813 roku, nastąpiła w latach 1824–1834 przebudowa budynku w stylu empire dokonana przez Wasilija Stasowa (prace nadzorował Karol Podczaszyński). W wówczas nadanym kształcie pałac przetrwał do dziś. W XIX wieku rezydowali w nim generał-gubernatorzy litewscy, w tym Michaił Murawiew. W 1918 roku budynek na krótko stał się siedzibą MSZ Litwy oraz agencji ELTA. W latach międzywojennych przebywał w nim generał Lucjan Żeligowski pełniący funkcję szefa Litwy Środkowej oraz bywał w nim marszałek Józef Piłsudski. W tym też okresie były w nim prowadzone prace konserwatorskie pod kierunkiem Stefana Narębskiego. Po 1945 roku pałac służył wojsku radzieckiemu, umieszczono tu też m.in. galerie sztuki. Do 1991 roku mieścił się w nim Pałac Pracowników Kultury. Po 1993 roku przeszedł na własność Kancelarii Prezydenta, a od 1997 roku jest oficjalną siedzibą głowy państwa litewskiego. Rezydowali tu Algirdas Brazauskas, Rolandas Paksas, jak i Valdas Adamkus. Galeria Zobacz też Pałac Prezydencki w Kownie Pałac Prezydencki w Warszawie Przypisy Linki zewnętrzne Archiwalne widoki pałacu w bibliotece Polona
Palácio Presidencial (Lituânia)

O Palácio Presidencial (em lituano: Prezidentūra) no Centro Histórico de Vilnius é a residência oficial do Presidente da Lituânia. A história do palácio data do século XIV e durante sua história passou por várias reconstruções, supervisionada por proeminentes arquitetos como Laurynas Gucevičius, Vasily Stasov. Em 1997, o palácio se tornou o local oficial do Presidente da Lituânia. Referências Vilniaus architektūra. Vilnius, 1982 Prezidento Rūmų istorija Virtual tour of the Palace Ligações externas Instituição do Presidente da República da Lituânia Prezidentūra atvėrė duris paprastiems mirtingiesiems
Porubanek (stacja kolejowa)

Porubanek (lit. Kirtimai, ros. Киртимай) – stacja kolejowa w dzielnicy Nowy Świat, w Wilnie, na Litwie. Leży na linii Równe – Baranowicze – Wilno. Nazwa pochodzi od dawnej wsi Porubanek (na której terenie przed włączeniem w granice Wilna znajdowała się stacja). Stacja istniała przed II wojną światową. Od stacji odchodzi bocznica obsługująca port lotniczy Wilno. Przypisy Bibliografia railwayz.info
Лукишкес

Затворът Лукишкес (на литовски: Lukiškių tardymo izoliatorius kalėjimas) е бивш литовски затвор в центъра на Вилнюс на адрес улица „Лукишкес“ 6 (Lukiskes SKG. 6). Сградата е издигната в периода 1901 – 1904. Спира да функционира на 2 юли 2019 г. История Използва се като място за задържане на политически противници на режима по време на имперска Русия, на Втора Жечпосполита (1922 – 1939), на германската окупация (1941 – 1944) и СССР (1940 – 1941). Архитектура През 1904 г. затворът Лукишкес има свой собствен артезиански кладенец, съвършен водопровод и вентилационна система, ТЕЦ и др. В затвроа са построени независима кухня, пекарна, сауна, пералня и административната сграда. Затворът е предназначен за 700 затворници. На трите горните етажи на сградата, където са били държани затворници, се намира римо-католически параклис, а проектът за синагога остава неосъществен. През 1905 г. е построена каменна православна църква на св. Николай Чудотворец. Забележителни затворници Волинец, Андрей Иванович (1939) Бегин, Менахем (1940) Бурокявичюс, Миколас Мартинович (1999 – 2006) Вигодски, Яков Ефимович (1941) Горецки, Максим Иванович (1922) Кит, Борис Владимирович (1933) Машара, Михаил Антонович (1928 – 1932) Марков, Фьодор Григориевич (1936 – 1939) Олехнович, Франтишек (1914) Пецюкевич, Мариян (1945) Максим Танк (1932, 1934) Ширма, Григорий Романович (1933) Библиография Машара, М. Солнце за решеткой. Лукишки: Романы / М. Машара; Авториз. пер. с белорусского В. Севрука. – М.: Советский писатель, 1973. – 608 с. Източници Външни препратки Беларуска песен за затвора Lukishki
Lukiškės (věznice)

Věznice Lukiškės (litevsky Lukiškių tardymo izoliatorius kalėjimas) je věznice v centrální části litevského hlavního města Vilnius, nacházející se poblíž náměstí Lukiškės. K roku 2007 v ní bylo umístěno zhruba 1000 vězňů, které střežilo na 250 zaměstnanců vězeňské služby. Většina místních vězňů zde byla v rámci vazby, zhruba 180 dalších však ve věznici byla umístěna natrvalo. Věznice byla postavena v roce 1904 v době, kdy Litva byla součástí carského Ruska. V té době šlo o jedno z technologicky nejvyspělejších vězeňských zařízení v Rusku. Mělo centrální topení, vodovod, moderní odpady a ventilaci. Vězeňský komplex rovněž zahrnuje ortodoxní kostel svatého Mikuláše. V červnu 1941 popravovala sovětská tajná služba NKVD ve vězení zdejší zajatce. Věznice se stala nechvalně známou během německé okupace Litvy, kdy ji využívalo gestapo a litevská tajná policie Saugumas pro zadržování tisíců Židů z vilniuského ghetta a Poláků, zatčených v Łapankas v reakci na akce polského odboje. Většina z těchto vězňů byla posléze vyvedena na předměstí Vilniusu a popravena u města Ponary. Když Sověti území opětovně okupovali v roce 1944, zabrala věznici opět NKVD, která tu zadržovala tisíce polských aktivistů a partyzánů. Mezi zdejší významné vězně patřil například Menachem Begin, pozdější izraelský premiér a nositel Nobelovy ceny za mír, vězněný v letech 1940 až 1941 tajnou službou NKVD. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Lukiškės Prison na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Lukiškės na Wikimedia Commons (litevsky) Oficiální internetové stránky Archivováno 15. 3. 2013 na Wayback Machine.
Lukiškės-Gefängnis

Das Lukiškės-Gefängnis (lit. Lukiškių kalėjimas, offiz. Lukiškių tardymo izoliatorius-kalėjimas; LTIK) war ein Gefängnis im Zentrum von Vilnius, Litauen, nicht weit vom Lukiškės-Platz. 2007 gab es etwa 1000 Gefangene und ungefähr 250 Gefängnisangestellte. Am 2. Juli 2019 wurde das Gefängnis offiziell geschlossen. Geschichte Der Gefängnisbau wurde 1904 eingeweiht. Projektautor war Architekt G. Trambickis. Das technische Projekt entwarf Ingenieur K. Kelčevskis. 1905 baute man die orthodoxe St.-Mikolaj-Kirche. Im Juni 1941, während der deutschen Invasion der Sowjetunion, wurden hier Gefangene durch den NKWD erschossen. Während der folgenden nationalsozialistischen Besetzung Litauens wurden hier Tausende von Juden aus dem Ghetto Wilna sowie Polen von der Gestapo und der litauischen Sicherheitspolizei „Saugmas“ gefangengehalten. Die meisten von ihnen wurden im Wald von Ponary erschossen. Bei der Rückeroberung durch sowjetische Truppen im Jahre 1944 kam das Gefängnis zurück an den NKWD, der hier Tausende polnischer Aktivisten und Mitglieder der Polnischen Heimatarmee gefangen hielt. Am 2. Juli 2019 wurde das Gefängnis offiziell geschlossen. Es steht seitdem für Besichtigungen offen und wird als Eventlokation genutzt. Bekannte Gefangene Viktoras Ašmenskas (1912–2016), litauischer Sportpilot Menachem Begin (1913–1992), israelischer Premierminister Mykolas Biržiška (1882–1962), litauischer Jurist und Politiker, Mitglied des Seimas, Professor und Rektor der Vilniaus universitetas Bertrand Cantat (* 1964), französischer Sänger Petras Gražulis (* 1958), litauischer Politiker, Seimas-Mitglied Petras Klimas (1891–1969), litauischer Jurist und Politiker, Minister und Vizeminister, Diplomat (Botschafter) Darjuš und Kšyštof Lavrinovič (* 1979), litauische Basketballspieler Sonia Madejsker (1914–1944), jüdische Partisanin Antanas Terleckas (1928–2023), litauischer Dissident Einzelnachweise Weblinks Geschichte des Baus des Lukiškės-Gefängnisses
Prisión de Lukiškės

La Prisión de Lukiškės​ (en lituano: Lukiškių kalėjimas) fue una cárcel en el centro de la ciudad de Vilna, la capital del país europeo de Lituania, cerca de la Plaza de Lukiškės. Según datos de 2007, se encontraban en ella unos 1000 prisioneros y dio empleo a unos 250 guardias de prisión. La mayoría de los presos estaban allí bajo arresto temporal a la espera de las decisiones judiciales o transferencias a otros centros de detención. El Gobierno de Lituania cerró en 2019 su histórica prisión de Lukiskes. El complejo penitenciario, ubicado en el centro, tiene una extensión aproximada de dos hectáreas. Se compone de seis edificios, incluyendo un hospital y la iglesia ortodoxa de San Nicolás, construida en 1905. Esta prisión fue construida entre 1901 y 1904. Durante la Rusia zarista y la Segunda República de Polonia (1922-1939) se empleó para encarcelar opositores políticos. Durante la invasión alemana a la URSS, el Comisariado del Pueblo para Asuntos Internos (NKVD) soviético, utilizó las instalaciones para fusilar prisioneros. Y durante la ocupación nazi, la Gestapo encerró en ella a miles de judíos del gueto de Vilna y a polacos. 115 años estuvo funcionando en el centro de la capital la prisión de Lukiskes, entre 1904 y 2019, cuando fue cerrada. Véase también Prisión Régimen penitenciario Referencias
Лукишкская тюрьма

Луки́шкская тюрьма́ (лит. Lukiškių tardymo izoliatorius kalėjimas) — бывшая литовская тюрьма в центре Вильнюса. Находится в районе Лукишки по адресу: переулок Лукишкю, 6 (Lukiškių skg. 6). Тюрьма была закрыта в 2019 году, с 2021 года открыта для экскурсионного посещения. История Тюремный комплекс построен в 1901—1904 гг. Использовалась как место заключения политических оппонентов власти во время царской России, Польской Республики (1922—1939), немецкой оккупации (1941—1944) и СССР (1940—1941). В современной Литве использовалась как следственный изолятор. Закрыта 2 июля 2019 года (присоединена к Вильнюсской исправительной колонии), следственный изолятор перенесён. В 2019 году в тюрьме прошли съемки американского сериала «Очень странные дела». Архитектура На территории комплекса находятся шесть зданий — здания тюрьмы и тюремной больницы, промышленные и административные здания, церковь Николая Чудотворца, контрольно-пропускной пункт. Лукишкская тюрьма в 1904 году имела собственный артезианский колодец, совершенную сеть водоснабжения и канализации, центральное отопление и систему вентиляции. Были построены тюремная кухня, пекарня, баня, прачечная, административный корпус. Тюрьма была рассчитана на содержание 700 осуждённых. На трёх верхних этажах корпуса, где содержались заключённые, размещалась римско-католическая часовня. Имелись проекты возведения синагоги. В 1905 году была построена каменная православная церковь святого Николая Чудотворца. Современный статус Тюремный комплекс общей площадью 19 160 м², состоящий из административного здания, церкви Святого Николая Чудотворца, производственного здания, двух тюремных зданий и кирпичной ограды, является объектом культурного наследия Литвы и охраняется государством; код в Регистре культурных ценностей Литовской Республики 26365. С 2021 года открыт для организованных экскурсий — как дневных, так и ночных. Известные заключённые Андрей Волынец (1939) Менахем Бегин (1940) Миколас Бурокявичюс (1999—2006) Яков Выгодский (1941) Винцент Годлевский (1925) Максим Горецкий (1922) Борис Кит (1933) Михаил Машара (1928—1932) Федор Марков (1936—1939) Франтишек Олехнович (1914) Марьян Пецюкевич (1945) Евгений Скурко (1932, 1934) Григорий Ширма (1933) Примечания Библиография Машара М. Солнце за решеткой. Лукишки : Романы / М. Машара; Авториз. пер. с белорусского В. Севрука. — Москва: Советский писатель, 1973. — 608 с. Ссылки Белорусская песня начала XX в. про тюрьму в Лукишках
Peter-und-Paul-Kirche (Nemajūnai)

Die Peter-und-Paul-Kirche ist eine römisch-katholische Kirche in Nemajūnai, in der Gemeinde Birštonas, 6 km südöstlich von Birštonas, im Dekanat Stakliškės (Bistum Kaišiadorys) in Litauen. Geschichte 1786 wurde die erste hölzerne Kirche von Kristina Kačanauskienė gebaut und eine Gemeinde gegründet. Im 18. Jahrhundert gab es eine Gemeindeschule. 1858 wurde ein neues Projekt der hölzernen Kirche und 1862 das eines Massivbaus bestätigt. Unter Pfarrer Anzelmas Nonevičius wurde 1877 eine neue hölzerne Kirche im neogotischen Stil nach dem 1861 vorgeschlagenen und 1876 bestätigten Projekt von Tomas Tišeckis errichtet.
Mariä-Namen-Kirche (Kalvarija)

Mariä-Namen-Kirche Kalvarija (litauisch Kalvarijos Švč. Mergelės Marijos Vardo bažnyčia) ist eine im klassizistischen Stil erbaute katholische Kirche in Kalvarija (Dekanat Marijampolė, Bistum Vilkaviškis, Litauen), am linken Ufer der Šešupė. Geschichte 1705 wurde die erste Kirche mit Hilfe des Priesters Jonas Sabaliauskas gebaut. Sie wurde von Mykolas Juozapas Sapiega fundiert. 1721 bekam die Pfarrgemeinde das Dorf Menkupių. Um 1770 wurde die Kirche von Pfarrer Petras Vimboras verlängert und um zwei Türme erweitert. 1818 wurde die Kirche bei einem Sturm zerstört. Die heutige Kirche wurde von 1838 bis 1840 gebaut und 1843 von Paweł Straszyński, dem Bischof von Łomża, geweiht. Von 1935 bis 1942 war hier als Pfarrer und Dekan Mykolas Krupavičius tätig. Weblinks Geschichte
Heiligste Dreifaltigkeit (Liubavas)

Heiligste Dreifaltigkeit Liubavas (litauisch Liubavo Švč. Trejybės bažnyčia) ist eine 1956 erbaute katholische Kirche in Liubavas in der Gemeinde Kalvarija (Dekanat Marijampolė, Bistum Vilkaviškis, Litauen), 2 km nordöstlich von der litauisch-polnischen Staatsgrenze. Geschichte Um 1717 wurde zunächst eine Kapelle gebaut. 1770 erbaute der Älteste Juozas Kazlauskas die Kirche; man gründete eine Pfarrgemeinde und Gemeindeschule. 1776 wurden der Kirche 15 Włóka Landfläche gewidmet. Nachdem die Kirche im Ersten Weltkrieg niederbrannte, baute man 1931 eine neue hölzerne Kirche mit zwei Türmen, die im Zweiten Weltkrieg zerstört wurde. 1956 baute man einen Flügel zur Friedhofskapelle um. Weblinks Gemeinde
Independence (Schiff, 2014)

Die Independence ist ein 2014 gebauter Flüssiggastanker, der in Klaipėda als Importterminal dient. Geschichte 2007 beschloss der Seimas (das litauische Parlament), dass ein Flüssigerdgasterminal gebaut werden soll. Der von Hyundai Heavy Industries gebaute Tanker wurde als Tanklagerschiff mit Rückverflüssigungsanlage („floating storage and regasification unit“, FSRU) entworfen. Das Schiff hat eine Speicherkapazität von rund 170.000 m³. Es wird als schwimmendes LNG-Terminal und -Speicher im Hafen von Klaipėda eingesetzt und soll Litauen von Gaslieferungen aus Russland unabhängiger machen. Das Projekt wird von der Europäischen Investitionsbank mitfinanziert. Das 2011 bestellte Schiff wurde 2013/2014 gebaut. Die Kiellegung fand am 21. Januar, der Stapellauf am 3. Mai 2013 statt. Die Fertigstellung erfolgte am 12. Mai 2014. Das Schiff erreichte seinen Bestimmungshafen am 27. Oktober 2014. Das Schiff, das zuvor Höegh Evi gehörte, wurde im Dezember 2024 von KN Energies übernommen, die das Flüssigerdgasterminal auch betreiben. Technische Daten Das Schiff ist mit einem dieselelektrischen Antrieb ausgerüstet. Für die Stromerzeugung stehen vier von Wärtsilä-Dieselmotoren angetriebene Generatoren zur Verfügung. Die Notstromversorgung wird von einem von einem Cummins-Dieselmotor angetriebenen Generator sichergestellt. Das Schiff verfügt über vier Ladungstanks. Tank 1 fasst 26.510 m³, Tanks 2 bis 4 jeweils 46.873 m³ (bei 98 % Nutzung). Geladen werden können maximal 9000 m³/Std., gelöscht maximal 5000 m³/Std. Das neue weltweit größte LNG-Bunkerschiff Kairos wird von der Independence versorgt. Weblinks Klaipėda LNG Terminal. KN Energies. Fleet. Höegh Evi. Einzelnachweise