NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iglesia de San Felipe y Santiago (Vilna)

La iglesia de San Felipe y Santiago (en lituano: Šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia; en polaco: Kościół św. Jakuba i Filipa) es un edificio religioso católico que localizado en la plaza Lukiškės de Vilna, Lituania.​​ Historia La primera iglesia de los dominicos, que ya habían construido la iglesia del Espíritu Santo en la ciudad, fue construida extramuros cerca de un cementerio en 1624, en honor a los santos apóstoles Santiago y Felipe, pero se quemó en 1655 durante la guerra ruso-polaca y fue reconstruida sólo para volver a arder en 1684. Los dominicos decidieron construir uno nuevo en piedra en 1690, cuya construcción continuó por etapas hasta 1737. La iglesia conserva entonces un icono milagroso de la Virgen, tomado por los polacos en Rusia. Cuando los franceses de la Grande Armée ocuparon Vilna, a partir de junio de 1812, instalaron un hospital y un almacén militar en el convento de los dominicos y ahuyentaron a los dominicos. La iglesia fue restaurada después de la campaña rusa y sirvió como iglesia para los funerales en el cementerio contiguo. Los Hermanos Predicadores se remontan a la época de entreguerras, cuando Wilno pasó a formar parte de la Segunda República Polaca. La iglesia fue cerrada por las autoridades de la República Socialista Soviética de Lituania en 1948 y transformada en un almacén de verduras y luego en un almacén para los decorados de la ópera de Vilna. Sólo la iglesia fue devuelta a los dominicos en 1992 y el convento aún alberga un hospital católico que ha tomado el nombre de hospital de Santiago. La iglesia depende de la Orden de los Frailes Predicadores, y las misas se celebran en polaco y lituano. Arquitectura La fachada está decorada con nichos, en dos de los cuales se encuentra actualmente una antigua estatua de Santo Domingo, fundador de la Orden, y una estatua de madera de San Jacinto, el Apóstol del Norte. Está flanqueado por dos torres ligeramente cilíndricas, cada una rematada con una pequeña cúpula. El templo es famoso por la pintura de la Madre de Dios de Lukiškės.​ Galería Referencias Enlaces externos
Église Saint-Jacques-et-Saint-Philippe de Vilnius

L'église des Apôtres-Saint-Jacques-et-Saint-Philippe est une église baroque de Vilnius desservie par l'Ordre des Frères prêcheurs (Dominicains). Les messes sont célébrées en polonais et en lituanien. Histoire Une première église de Dominicains, qui avaient déjà construit en ville l'église du saint-Esprit, est construite en dehors des murs près d'un cimetière en 1624, en l'honneur des saints apôtres Jacques et Philippe, mais elle brûle pendant la guerre russo-polonaise de 1655 et est reconstruite pour brûler à nouveau en 1684. Les Dominicains décident donc d'en édifier une nouvelle en pierre en 1690, dont la construction se poursuit par étapes jusqu'en 1737. L'église conserve alors une icône miraculeuse de la Vierge, prise par les Polonais en Russie. La façade est décorée de niches dans deux desquelles on a placé de nos jours une statue ancienne de saint Dominique, fondateur de l'Ordre, et une statue de bois de saint Hyacinthe, l'apôtre du Nord. Elle est flanquée de deux tours légèrement cylindriques, surmontées chacune d'une petite coupole. Lorsque les Français de la Grande Armée occupent Vilna (nom officiel de Vilnius à cette époque qui appartenait à la Russie impériale depuis le partage de la Pologne), à partir de juin 1812, ils installent dans le couvent des Dominicains un hôpital et un entrepôt militaires et en chassent les religieux. L'église est restaurée après la campagne de Russie et sert d'église pour les funérailles du cimetière attenant. Le monastère abrite un hôpital, l'hôpital Saint-Jacques, premier hôpital laïc de la ville. Les Frères prêcheurs reviennent à l'époque de l'entre-deux-guerres, lorsque Vilnius, sous le nom de Wilno, fait partie de la nouvelle république de Pologne. L'église est fermée par les autorités de la république socialiste soviétique de Lituanie en 1948 et transformée en entrepôt de légumes, puis en entrepôt pour les décors de l'opéra de Vilnius. L'église seule est rendue aux Dominicains en 1992 et le couvent abrite toujours un hôpital, un hôpital catholique qui a repris le nom d'hôpital Saint-Jacques. Images Notes et références Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail du baroque Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de la Lituanie
Filippus en Jacobuskerk (Vilnius)

De Kerk van de heilige apostelen Filippus en Jacobus (Litouws: Šv. apaštalų Pilypo ir Jokūbo bažnyčia; Pools: Kościół św. Jakuba i Filipa) is een barokke kerk in Vilnius, Litouwen. De kerk wordt beheerd door de orde van de predikheren (Dominicanen) en de heilige missen worden er afwisselend in het Pools en Litouws gevierd. Geschiedenis De eerste kerk van de Dominicanen buiten de stadsmuren, die al eerder de Heilige Geestkerk in het centrum van de stad bouwden, werd in 1624 in de buurt van een begraafplaats gesticht. De kerk werd gewijd aan de apostelen Jacobus en Filippus. Het kerkgebouw viel tijdens de Pools-Russische Oorlog in 1655 ten prooi aan vlammen en werd herbouwd, maar brandde vervolgens in 1684 opnieuw af. De Dominicanen besloten in 1690 daarom een geheel nieuwe stenen kerk te bouwen in 1690, waarvan de werkzaamheden zich tot 1737 zouden gaan voltrekken. De kerk bezit een miraculeus icoon van de Heilige Maagd, ooit door de Polen als buit meegenomen uit Rusland. De gevel heeft twee nissen waarin in recente tijden een oud beeld van Sint-Dominicus, de stichter van de orde, en een houten beeld van Sint-Hyacinthus, de apostel van het noorden, werden geplaatst. De gevel wordt geflankeerd door twee torens met een barokke bekroning. De Fransen verdreven tijdens de veldtocht van Napoleon naar Rusland in 1812 de kloosterlingen en gebruikten het klooster in 1812 als een veldhospitaal en een militair depot. Nadien werd de kerk gerestaureerd om als kerk voor begrafenissen op de aangrenzende begraafplaats te kunnen dienen. Het klooster werd als ziekenhuis in gebruik genomen, het eerste seculiere ziekenhuis van de stad. Na de Tweede Wereldoorlog werd het kerkgebouw in 1948 gesloten. In eerste instantie werd het gebouw gebruikt om er groente en fruit in op te slaan, daarna voor de opslag van decors van het Opera en Ballet Theater. Alleen de kerk werd in 1992 teruggegeven aan de Dominicanen, maar in het klooster is nog altijd een ziekenhuis gehuisvest, het tegenwoordig katholieke Sint-Jacobushospitaal. Externe link (lt) Website van de kerk
Pont Verd (Vílnius)

El Pont Verd (en lituà: Žaliasis Tiltas) és un pont sobre el riu Neris a Vílnius capital de Lituània. És el pont més antic de la ciutat i connecta el centre de Vílnius amb el seu nou barri Šnipiškės. Història El primer pont construït es coneix des de 1536, es trobava a prop de l'actual pont Mindaugas. Era un pont de fusta cobert amb maó i pilarsde pedra. Tenia un segon pis amb uns habitacles per als cobradors de peatge. Perquè el seu fundador Ulryk Hozjusz volia recuperar el cost amb la recaptació dels peatges, el gran duc Segimon I el Vell de Polònia li va concedir un privilegi que prohibia construir d'altres ponts entre Kernavė i Bistrica (Быстрыца a Belarús) o per als que travessessin entre Verkiai i Paneriai. El pont va ser cremat durant la retirada de l'exèrcit lituà comandat per Janusz Radziwill després de la batalla de Vílnius (1655). Un nou projecte es va elaborar el 1673, amb una distància de 73 metres entre els pilars -les més llarga coneguda en aquest moment-. Tanmateix, una presa de gel al riu durant la primavera va destruir els pilars, els fonaments van ser tornats a utilitzar i el segon pont es va completar el 1679. L'any 1739 un altre pont de fusta va ser construït i pintat de verd, [2] des d'aleshores se'l coneix com el Pont Verd. El 1789 un nou projecte d'un pont de maó va ser dissenyat per Laurynas Gucevičius, però els constructors van seleccionar una altra proposta, la construcció va ser supervisada per Marcin Knackfus. El pont va ser cremat el 1791 i reconstruït novament segons el projecte de Michael Schulz en 1805, una altra vegada va ser cremat sota les ordres de Michael Andreas Barclay de Tolly durant la invasió francesa de Rússia de 1812.} El pont va ser reconstruït el 1827-1829, encara un nou pont d'acer va ser dissenyat per Nikolai Belelyubsky i es va acabar el 1894. Aquesta construcció va sobreviure a la Primera Guerra Mundial, però va ser volat per la Wehrmacht -forces armades alemanyes- el 1944. El pont actual va ser acabat el 1952 i nomenat del general soviètic Ivan Txerniakhovski. Després de la declaració d'independència de Lituània el 1990, el pont va recobrar el seu nom històric. Escultures El pont compta amb quatre destacats grups escultòrics del realisme soviètic. Tots disposen de dos personatges, que representen les classes socials idealitzades per les autoritats soviètiques -soldats, obrers, pagesos, estudiants-. Tres grups són de 3,2 metres d'alçada -incloent el pedestal-, i el grup dels soldats arriba als 4 metres a causa de la bandera aixecada que sostenen. Referències Bibliografia Drėma, Vladas. Dingęs Vilnius (en lituà=376). Vilnius: Vaga, 1991. ISBN 5-415-00366-5. Bielinis, Jurgis. Lietuvos TSR istorijos ir kultūros paminklų sąvadas (en lituà). 1, 1988.
Den grønne bro (Vilnius)

Den grønne bro (litauisk: Žaliasis tiltas) er en bro over Nerisfloden i Vilnius, Litauen, der forbinder byens centrum med bydelen Snipiskes. Den oprindelige bro blev bygget i 1500-tallet og var den første bro over Neris i Vilnius. Skulpturer Den nuværende bro blev i 1952 udsmykket med fire sæt skulpturer - fremtrædende eksempler på socialistisk realisme. Hver skulptur afbildede to mennesker, der repræsenterede de sociale klasser i Sovjetunionen (soldater, arbejdere, bønder og intellektuelle). De tre af skulpturerne var 3,2 meter høje (inklusive soklen); soldaterne var 4 meter høje på grund af det hævede flag. Efter Litauens uafhængighed i 1990 fremkom forslag om at nedrive skulpturerne, men offentligheden og intellektuelle var imod denne beslutning. I efteråret 2009 blev det planlagt at renovere skulpturelgrupperne, hvis tilstand var utilfredsstillende. Ifølge eksperter ville det koste omkring 40.000 litas. I 2013 rejstes igen en debat om fremtiden for statuerne på initiativ af litauiske nationalister. Blandt andet Vilnius' daværende borgmester, Artūras Zuokas, vendte sig mod dem, idet han betragtede statuerne som historisk betydningsfulde kulturskatte. Zuokas fremlagde i august 2013 en plan for at renovere statuerne for $ 200.000 uden at fjerne dem fra broen. I juli 2015 blev statuerne alligevel fjernet. Vilnius daværende borgmester Remigijus Šimašius udtalte: "Statuerne repræsenterer en løgn. Deres heroiske skildring af det sovjetiske folk er en løgn ... Statuerne er en hån mod de virkelige mennesker, der måtte leve i Litauen under den sovjetiske periode." Broen med skulpturer blev sat under national beskyttelse (litauisk: Statusas: Valstybės saugomas) i registret over kulturelle værdier af Litauens kulturministeriums kulturarvsinstitut den 28. januar 1993 som den "Den Grønne Bro med skulpturer" (litauisk: Žaliasis tiltas su skulptūromis) Referencer Eksterne henvisninger
Grüne Brücke (Vilnius)

Die Grüne Brücke Vilnius (lit. Vilniaus žaliasis tiltas) ist eine Straßenbrücke über die Neris im Zentrum der litauischen Hauptstadt Vilnius. Im Jahr 1952 gebaut verbindet sie den Stadtteil Šnipiškės mit dem Zentrum und Altstadt Vilnius. Eine Brücke wurde hier bereits 1386 urkundlich erstmals erwähnt. In der Nacht vom 6. zum 7. Juli 1944 wurde sie von Wehrmacht zusammen mit dem Wasser-Pumpstation und Stromstation der Stadt zerstört und erst 1952 wieder aufgebaut. Weitere Brücken in Vilnius König-Mindaugas-Brücke (Karaliaus Mindaugo tiltas) Šilo-Brücke in Antakalnis Žirmūnai-Brücke in Žirmūnai und Antakalnis Literatur Adomas Honoris Kirkoras. „Pasivaikščiojimai po Vilnių“. Vilnius, Mintis, 2012 m. 27 psl. ISBN 978-5-417-01035-4 Weblinks Einzelnachweise
Pont Vert (Vilnius)

Le Pont Vert de Vilnius (en lituanien Vilniaus žaliasis tiltas) est un Pont-routier traversant le Néris, dans le centre de la capitale lituanienne Vilnius. Il a été construit en 1952 pour relier le Quartier de Šnipiškės avec le centre de Vilnius. Le précédent pont, construit en 1386, fut détruit, avec la station de pompage de l'eau de la ville, dans la nuit du 6 au 7 juillet 1944 par la Wehrmacht. Autres ponts à Vilnius Pont du roi Mindaugas (Karaliaus Mindaugo tiltas) Littérature Adomas Honoris Kirkoras. "Pasivaikščiojimai po Vilnių". Vilnius, Mintis, 2012 m. 27 psl. (ISBN 978-5-417-01035-4) Notes et références Portail de la Lituanie Portail des ponts
Zielony Most (Wilno)

Zielony Most (lit. Žaliasis tiltas) – most w Wilnie, na Wilii; łączy Nowe Miasto i Śnipiszki. Z mostu usunięto w 2015 sowieckie rzeźby. Pod mostem wisi rzeźba Łańcuch należąca do cyklu Znaki Wilna. Jest najstarszym mostem w Wilnie. Pierwsze wzmianki o moście w tym miejscu pochodzą z 1386 r. Most ten powstał podczas długoletnich (1731-1746) rządów Jana Sołłohuba jako Podskarbiego Wielkiego Litewskiego. Jak pisze Julian Bartoszewicz w artykule o Janie Sołłohubie w 1854 r., dochody z prawa przewozu przez Wilję, zapewne przez most który uległ zniszczeniu, przysługiwały proboszczowi kościoła św. Trójcy jako uposażenie szpitala. Sołłohub wystawił most zwany zielonym od pierwotnego wymalowania. Podskarbi obiecał wystawić most z własnych funduszów, zaś z dochodów odebrać sobie wydatek na budowę, gwarantując jednako rocznie 560 złotych polskich i 22 grosze na szpital (około 50-60 tysięcy PLN, licząc wg siły nabywczej). Sołłohub zawarł ugodę z proboszczem św. Trójcy w 1739 r., a jeszcze do 1772 r. Sołłohubowie pobierali dochody z przewoźnego przez most. Pod mostem znajduje się rzeźba, jeden ze znaków Wilna – Łańcuch (lit. Grandinė). Przypisy
Тракай (станция)

Тракай (лит. Trakai) — тупиковая пассажирская железнодорожная станция Литовских железных дорог, расположена в одноимённом городе в 28 км юго-западнее Вильнюса. Станция связана однопутной электрифицированной на переменном токе линией длиной 4 км со станцией Сянейи-Тракай (лит. Senieji Trakai, Старый Тракай), находящейся на линии Вильнюс — Лентварис — Марцинконис. Связана с Вильнюсом пригородными электропоездами Škoda EJ 575 — 7-8 пар в день по состоянию на октябрь 2023 года. По состоянию на октябрь 2021 года на станции — 1 путь, но контактная сеть над отсутствующим вторым путём осталась. История Станция открыта в 1940 году. К середине 1970-х завершилась электрификация некоторых участков Прибалтийской железной дороги, среди которых был и участок Лентварис — Тракай. Фотогалерея Литература Магистраль дружбы. К столетию железнодорожной сети Прибалтики (рус.) / ред. Н.Краснобаев ; худ. В.Ковалев ; авт. В.Буковский, А.Захарова и др.. — Рига: Лиесма, 1974. — 116 с. Примечания
Teatre dramàtic nacional de Kaunas

El Teatre dramàtic nacional de Kaunas és el major teatre a Kaunas, i un dels teatres més antic en funcionament a Lituània. Història Els seus inicis es remunten a la dècada de 1920, quan l'Associació Lituana d'artistes ho va crear per representar òpera i teatre. La primera obra de teatre representada pel Teatre dramàtic de Kaunas va ser Joninės d'Hermann Sudermann, dirigida per Juozas Vaickus, que es va estrenar el 19 de desembre de 1920 a l'antic «Teatre de la ciutat de Rússia», en el que avui és el Teatre musical de Kaunas. La companyia va ser l'única organització professional de teatre a Lituània fins a 1931, quan va obrir una sucursal a Šiauliai. El teatre compartia l'edifici amb l'òpera, i el 1925 se'ls va unir el ballet. En aquest moment el teatre va ser rebatejat com «Teatre de l'Estat». La majoria dels actors inicialment provenien del «Flying Teatre» de Juozas Vaickus, fundat el 1918 a Sant Petersburg, Rússia. Després d'algunes reformes, Konstantinas Glinskis va esdevenir el seu nou director. El 1926 va ser expulsat pel nou gerent, Antanas Sutkus, juntament amb molts altres actors. Sutkus va portar actors dels desapareguts teatres Vilkolakis i Tautos. El 1928 Sutkus va ser reemplaçat per Jurgis Savickis, qui en 1929 va invitar Andrius Oleka-Žilinskas del Teatre d'art de Moscou. Oleka-Žilinskas va cercar millorar el rendiment utilitzant els mètodes de Konstantín Stanislavski i Vladímir Nemiróvitx-Dàntxenko, i amb aquest objectiu, va invitar el famós Mikhaïl Txékhov a unir-se al teatre. Junts van entrenar joves actors i van establir el teatre jove, encara que el seu treball va ser aclamat per la crítica, el públic en general va mostrar poc entusiasme. Més tard Oleka - Žilinskas es va veure obligat a abandonar el teatre. Entre 1935 i 1940 les files d'actors del teatre es van veure reforçades pels joves procedents del Teatre Jove i l'Experimental Theatre Acting Studio. Del Teatre Estatal de Kaunas sortien constantment talents cap a altres teatres de nova creació: el Teatre Šiauliai, el Teatre de la Joventut, el Teatre de joves espectadors, i més tard, després que Lituània va recuperar el control de Vílnius, al Teatre Estatal de Vílnius. El 1940, quan Lituània va ser annexionada per la Unió Soviètica, el teatre es va veure obligat a posar en pràctica la comprensió socialista d'art, i es van veure obligats a lloar al nou règim. Durant l'ocupació nazi de Lituània, també es van fer obres per a lloança d'aquest règim. A partir del 31 d'octubre de 2012 el seu nom oficial és: Nacionalinis Kauno dramos teatras (Teatre dramàtic nacional de Kaunas). Referències Enllaços extderns Pàgina web oficial
Théâtre dramatique de Kaunas

Le Théâtre dramatique de Kaunas (lituanien : Kauno valstybinis dramos teatras), fondé en 1920, est le plus ancien théâtre dramatique de Lituanie. Il se trouve à Kaunas au 71, Laisvės alėja. Histoire Le 19 décembre 1920, le théâtre est inauguré par la représentation de la pièce Johannisfeuer de Hermann Sudermann adaptée par le réalisateur Juozas Vaičkus. Créations Liens externes Site officiel Notes et références Portail du théâtre Portail de la Lituanie
Zamelis Synagogue

The Zamelis Synagogue (Lithuanian: Zamelio sinagoga), also called Zavl's Synagogue, is a former Jewish congregation and synagogue, located at 6 Gėlių Street, in Vilnius, in the Vilnius County of Lithuania. History Located on a site donated by Zavel Peisakhovich, where once stood a wooden synagogue, the synagogue was designed by Alekse Polozov in the Historicist style and built at the beginning of the 19th century, between 1817 and 1833. It was actively used until 1940. Sir Moses Montefiori visited the synagogue in 1846. After World War II it was used as a warehouse and apartment complex until 1990. At the end of the 20th century, the building was abandoned. In 2015, reconstruction works started in the abandoned synagogue, funded by the Cultural Heritage Department under the Lithuanian Ministry of Culture and the Lithuanian Jewish Community via the Goodwill Foundation. As of 2018, the building was used as a cultural center. See also History of the Jews in Lithuania Lithuanian Jews References External links Media related to Zavl's Synagogue in Vilnius at Wikimedia Commons 2020 reconstruction gallery
Часовня святого Иосифа (Рокишкис)

Часовня святого Иосифа (лит. Šv. Juozapo koplyčia) — католическая часовня в городе Рокишкис, Литва. Входит в церковно-приходской комплекс святого апостола Матфея. Включена в Регистр культурных ценностей Литовской Республики, охраняется государством (код 22374). История Строительство часовни святого Иосифа велось с 1881 по 1885 гг. по проекту австрийского архитектора Георга Вернера. Часовня была предназначена для проведения похоронных служб, но из-за того, что она не могла вместить большое количество людей, похоронные службы стали проводиться в церкви. В советское время часовня была закрыта и превращена в склад. В 2006 году здание было восстановлено за счет пожертвований прихожан, внутри были установлены скамейки, проведено освещение. В 1996 года часовня святого Иосифа была внесена в реестр культурных ценностей Литвы (код 22374). По инициативе Йонаса Довиденаса (лит. Jonas Dovydėnas) профессором Вильнюсской художественной академии Альгирдасом Довиденасом (лит. Algirdas Dovydėnas) был создан проект витражей для часовни. В 2015 году, после смерти Довиденаса, работу продолжила его ученица Иева Палтанавичюте (лит. Ieva Paltanavičiūtė). По проекту витражи часовни будут состоять из пяти двойных окон и шести розеток. Архитектура Здание имеет шестигранную форму с куполообразной крышей, увенчанной готической башней. Стены сложены из красного кирпича. Внутри находится алтарь высотой 410 см, над которым расположена полихромная и позолоченная скульптура святого Иосифа, высотой 130 см. По периметру зала устроена галерея, поддерживаемая рядом колонн. Пол выложен керамической плиткой с орнаментом. Под часовней находится склеп, где похоронен граф Райнольд Тизенгаузен (1830—1880). Примечания Ссылки Šv. apašt. evang. Mato parapinės bažnyčios komplekso Šv. Juozapo koplyčia // Kultūros vertybių registras (лит.)
Каплиця святого Йосифа (Рокишкіс)

Каплиця святого Йосифа (лит. Šv. Juozapo koplyčia) — католицька каплиця, розташована в місті Рокишкіс, Литва. Входить до церковно-парафіяльного комплексу святого апостола Матвія. Включена до Реєстру культурних цінностей Литовської Республіки, які охороняються державою (код 22374). Історія Будівництво каплиці святого Йосифа велося з 1881 по 1885 рік за проектом австрійського архітектора Георга Вернера. Каплиця була призначена для проведення поховальних служб та церемоній, але через те, що вона не могла вмістити велику кількість людей, відспівування почали проводитися в приміщенні церкви. За радянських часів каплиця була закрита і використовувалася переважно складським приміщенням. У 2006 році будівля була відновлена за рахунок пожертвувань парафіян, всередині були встановлені лавки, проведено освітлення. У 1996 року каплиця святого Йосифа була внесена до Реєстру культурних цінностей Литви (код 22374), які охороняються державою. За ініціативою Йонаса Довіденаса (лит. Jonas Dovydėnas), професором Вільнюської художньої академії Альгірдасом Довіденасом (лит. Algirdas Dovydėnas) був створений проект вітражів для каплиці. У 2015 році, після смерті автора, роботу продовжила його учениця Єва Палтанавічюте (лит. Ieva Paltanavičiūtė). За проектом, вітражі каплиці складаються з п'яти подвійних вікон і шести розеток. Архітектура Будівля каплиці має шестигранну форму з куполоподібним дахом, увінчаним готичною вежею. Стіни викладені з червоної цегли. Всередині знаходиться вівтар заввишки 410 см, над яким розташована поліхромна і позолочена скульптура святого Йосифа заввишки 130 см. По периметру залу облаштована галерея, котра підтримується рядом колон. Підлога викладена керамічною плиткою з орнаментом. Під каплицею знаходиться склеп, де похований граф Райнольд Тізенгаузен (1830—1880). Примітки Посилання Šv. apašt. evang. [Архівовано 19 листопада 2016 у Wayback Machine.] Mato parapinės bažnyčios komplekso Šv. [Архівовано 19 листопада 2016 у Wayback Machine.] Juozapo koplyčia [Архівовано 19 листопада 2016 у Wayback Machine.] // Kultūros vertybių registras (лит.)
Romuva Cinema

Romuva Cinema (Lithuanian: Romuvos kino teatras) is the oldest still operational cinema theater in Lithuania. The building was designed by the architect Nikolajus Mačiulskis and was completed on April 13, 1940. The cinema was closed on April 15, 2007. The Kaunas International Film Festival played a crucial role in rescuing the Romuva Cinema and ensuring the continuation of film exhibition in this cinema space. In 2015, the building was one of 44 objects in Kaunas to receive the European Heritage Label. The building was reconstructed in 2016–2021, however authentic details from the 1940s have also been preserved. References