Katedrála Saint-Étienne (Limoges)

Katedrála svatého Štěpána v Limoges (francouzsky Cathédrale Saint-Étienne de Limoges) je hlavní svatyní města Limoges a zároveň je sídlem tamního biskupství ve francouzském departementu Haute-Vienne v metropolitním regionu Nová Akvitánie. Katedrála se nachází v srdci historické čtvrti Cité v sousedství biskupských zahrad s terasami nad řekou Vienne a botanickou zahradou. Přiléhá k Muzeu krásných umění, které sídlí v prostorách bývalého biskupského paláce. Spolu s nádražím Limoges-Bénédictins patří k nejvýznamnějším stavbám města. Je jedinou náboženskou památkou v Limousinu postavenou v jednotném gotickém slohu, ačkoliv její výstavba probíhala postupně od 11. až do 19. století. Od roku 1862 je katedrála zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Historie Raně křesťanské a románské počátky Katedrála vznikla v jádru osídlení, z něhož se stalo „Cité“ – biskupské město stojící v opozici vůči podhradí s vikomtským hradem a opatstvím svatého Martiála. Její původ je pravděpodobně raně křesťanský. V roce 1884 publikoval Antoine Héron de Villefosse nápis na fragmentu v základech vstupní věže (severovýchodní pilíř), který byl podle něj druhotně využitým římským milníkem. V roce 2005 bylo u severní strany katedrály prozkoumáno šestiúhelníkové baptisterium, jehož datace spadá pravděpodobně do první třetiny 5. století. Existence limogeského biskupství je doložena k roku 475 a Řehoř z Tours zmiňuje původní kostel, který se musel nacházet na místě dnešní stavby. Archeologické vykopávky během prodlužování lodi v roce 1876 odhalily základy karolinského kostela a románské lodi. Císař Ludvík I. Pobožný vydal 16. července 817 pro biskupa Régimperta dvě listiny: imunitní privilegium pro katedrálu a listinu pro její kapitulu. Románská katedrála byla postavena kolem roku 1013 z iniciativy biskupa Hilduina (či Alduina) a v roce 1095 ji vysvětil papež Urban II. Během sporů mezi biskupským městem a podhradím Saint-Martial katedrála v letech 1074 a 1105 vyhořela.Zdá se, že románská loď, původně zastřešená krovem, byla po požáru v roce 1105 zaklenuta valenou klenbou. Z této stavební etapy zůstala dodnes patrná spodní tři podlaží zvonice (předsíně) a krypta pod chórem. Gotická výstavba Aimeric de la Serre, biskup v Limoges v letech 1246–1272, se rozhodl na vlastní náklady nechat přestavět katedrálu v monumentálnějším duchu a tehdy novém slohu: Opus francigenum neboli gotice. Přestože chybí přímé důkazy, autorství plánů se připisuje Jeanu Deschampsovi. Samotná stavba započala roku 1273 a dokončena byla až v roce 1888, kdy byla konečně dostavěná hlavní loď propojena s původní románskou zvonicí a vstupním portálem. Budování začalo závěrem s ochozem v charakteristickém stylu paprskovité gotiky 13. století. Tato část byla rozměrnější než původní románský chór, zasahovala dále na jih i východ a opírala se o transept a loď staré katedrály. Práce v letech 1273–1320 probíhaly v několika etapách pod vedením pravděpodobně čtyř různých týmů. Ty však důsledně respektovaly původní záměr, což dokládá tehdejší vliv francouzského umění patrný i v Bordeaux, Narbonne či Clermontu. Roku 1327 se práce poprvé zastavily kvůli nedostatku financí. Po obnově štítu a rozety jižního ramene transeptu v roce 1378 byla vybudována kaple sv. Marciála a část severního transeptu. Románská zvonice byla tehdy zpevněna masivním zdivem, aby unesla gotickou nástavbu. Minimálně do roku 1444 zůstaly gotický chór a přestavěný transept propojeny s původní románskou lodí. Po skončení stoleté války byla v letech 1458–1499 dostavěna dvě východní pole hlavní lodi přiléhající k transeptu. V letech 1516–1541 nechali biskupové Philippe de Montmorency a Charles Villiers de L'Isle-Adam vystavět portál sv. Jana – mistrovské dílo limousinské pozdní gotiky (plaménkového stylu), které uzavírá severní rameno transeptu. Portál do areálu katedrály zahrnul i kapli sv. Valerie a otevíral se směrem ke kostelu sv. Jana. Ten byl postaven ve 13. století na místě raně křesťanského baptisteria a zbořen v roce 1791. Biskup Jean de Langeac (1533–1541) zadal výrobu chórového lettneru; sochařská výzdoba od Jeana Arnauda však pochází až z roku 1536. V souladu s doporučeními Tridentského koncilu byl lettner v roce 1789 přemístěn k provizorní západní zdi, až nakonec v roce 1888 našel své místo u západní stěny dokončené lodi pod varhanami. Langeac také nechal strhnout zbytky románské lodi a zahájil stavbu posledních polí té gotické. Po jeho smrti se však práce kvůli zpronevěře finančních prostředků zastavily. Rozestavěná pole dosahovala výšky pouze tří až deseti metrů a v 19. století byla v troskách. Dne 30. června 1571 zasáhl dřevěnou špici věže blesk. Následný požár se rozšířilo na zvonici a žárem se roztavilo všech jedenáct zvonů. Ty byly znovu odlity a pět z nich bylo osazeno v roce 1575. Novogotické dokončení V 19. století vzrostl zájem o studium, restaurování a dokončení katedrály. Rozsáhlá obnova, zahrnující štíty transeptu, opěrný systém, terasy a balustrády závěru, probíhala v letech 1847–1852 pod vedením architekta Pierra Prospera Chabrola. Kompletně byl vyměněn krov, břidlicová krytina i dlažba teras. Katedrála byla roku 1862 zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Závěrečné práce na dostavbě katedrály byly zahájeny v roce 1876 a slavnostně ukončeny 12. srpna 1888. Hlavní loď byla doplněna o tři klenební pole podle středověkých plánů a narthexem propojena s románskou věží. Architekti Bailly, Boulanger a Geay se museli vypořádat s technickou výzvou: zvonice, stojící v ose původní románské stavby, byla vůči nové lodi vyosena směrem k severu. Díky respektování historických plánů a materiálů se jim však podařilo vytvořit harmonický celek, přestože jeho výstavba trvala osm století. Nedávné opravy a rekonstrukce Od dob konkordátu z roku 1801 a zákona o odluce církve od státu z roku 1905 náleží katedrála francouzskému státu. Veškeré práce jsou řízeny Regionálním úřadem pro kulturu (DRAC) regionu Nová Akvitánie. V roce 2005 došlo v prostoru chóru k výbuchu plynové láhve způsobenému vandalismem. Exploze zničila vitráže z 19. století, které obsahovaly i prvky ze 14. století, a otřásla celou stavbou. Restaurování těchto vitráží probíhalo ještě v roce 2021. Mezi poslední projekty patří obnova fasád, teras a balustrád, v interiéru pak oprava varhan, pokračující rehabilitace vitráží a úprava vnitřních prostor. V návaznosti na požár katedrály Notre-Dame v Paříži vypracoval stát plán obnovy a zabezpečení těchto památek (tzv. plan cathédrale), v jehož rámci probíhá i modernizace elektroinstalace podle současných norem. Současné využití Katedrála je sídelním kostelem limogeské diecéze, která zahrnuje departementy Haute-Vienne a Creuse s celkem přibližně 500 000 obyvateli. Současným biskupem je od 11. května 2017 Pierre-Antoine Bozo. Společně s kostelem Sainte-Marie jde o nejdůležitější z deseti farností aglomerace Limoges. Jako jedna ze zastávek na svatojakubské cestě (trasa Via Lemovicensis) nabízí zázemí pro poutníky. Od září 2024 svěřil biskup správu katedrální farnosti Komunitě svatého Martina. Pro veřejnost je budova otevřena celoročně (v zimní sezóně od 9:00 do 17:00, v letní do 18:00) a představuje dominantu Limoges, které se pyšní titulem „město umění a historie“. Architektonický plán Stavba má půdorys latinského kříže s krátkými rameny příčné lodi, což odráží jednotlivé etapy její gotické výstavby. Rozměry a umístění transeptu byly dány snahou zachovat rozsah původní románské stavby. Osa gotického chóru a lodi je oproti původnímu románskému základu mírně posunuta k jihu, kvůli čemuž je jižní rameno příčné lodi kratší než severní. Celá stavba je oproti přísné orientaci východ-západ pootočena o 35 stupňů směrem k severozápadu. Zvonice a loď Dominantou je hranolová věž s portálem (clocher-porche), jejíž základna byla pravděpodobně koncem 14. století zpevněna masivním zdivem. Věž má sedm pater: První tři patra (včetně portálu) jsou románská z 11. století. Horní čtyři patra jsou gotická ze 13. století; nejnižší z nich je čtvercové, tři nejvyšší mají osmiúhelníkový půdorys s nárožními vížkami. Narthex (předsíň), navržený architekty na konci 19. století, plynule propojuje hlavní loď se zvonicí. Pětilodní interiér má bazilikální uspořádání s horním osvětlením (claire-voie), přičemž k oběma bočním lodím přiléhají v každém poli kaple. Úzký transept na severní straně obsahuje kapli sv. Valerie a sv. Martiala a vrcholí monumentálním štítem s portálem sv. Jana. Chór se skládá ze tří obdélníkových polí a polygonálního závěru, který obklopuje Chórový ochoz s věncem radiálních kaplí. Rozměry Celková vnější délka: 102 metrů Celková vnější šířka: 44 metrů Vnitřní délka (od konce lodi k závěru): 81,70 metru Délka hlavní lodi: 72,90 metru Výška klenby: 23,50 metru Výška zvonice: 62 metrů Stavební materiál Téměř celá katedrála je postavena z místní žuly. Jde především o šedožlutou jemnozrnnou „dvoujslídnou“ žulu těženou v okolí města, zatímco při dostavbě v 19. století byl použit kámen z lokality Saint-Jouvent. Přestože je žula nesmírně tvrdá a náročná na opracování, byla zde zpracována s neobyčejnou zručností – příkladem je severní rameno transeptu, jehož detaily připomínají kamennou krajku. Kromě Bretaně je Limousin jedinou oblastí ve Francii a Evropě, kde najdeme gotické katedrály postavené z tohoto materiálu (žulový je i gotický chór Opatství Mont-Saint-Michel v Normandii). Žula dodává stavbě mimořádnou odolnost a trvanlivost. Jediným prvkem z jemně vyřezávaného vápence, dovezeného z oblasti Poitou, jsou dochované části původního letneru v interiéru. Exteriér Zvonice a západní průčelí Původní románský původ stavby dokládá věž se čtvercovou základnou, která je vyosena směrem k severu. Pochází z 11. století, tedy z doby výstavby původní lodi. Masivní plášť, který základnu věže zpevňuje od 14. století, sice zakryl původní románské otvory, ale umožnil nadstavbu čtyř gotických pater. První z nich je čtvercové, zbývající tři jsou osmiúhelníková, doplněná v rozích o čtyři osmiboké vížky. Vrchol věže kryje nízká střecha, která nahradila kamennou špici zničenou bleskem v roce 1483. Mezi 62 metrů vysokou zvonicí a průčelím lodi se nachází narthex, který působí relativně nízkým dojmem. Samotné průčelí lodi rámují dvě osmiboké vížky svírající velké růžicové okno. Trojúhelníkový štít, zdobený malou tesanou rozetou, lemuje u základny prolamovaná kamenná galerie, která obíhá celou budovu v úrovni střechy. Opěrný systém Stabilitu lodi zajišťuje dvojitý Opěrný systém dvojitých oblouků, které se sbíhají k úzkým, ale širokým opěrným pilířům. Ty jsou zakončeny fiálami s chrliči a vymezují prostor bočních kaplí. Nad terasami kaplí probíhá druhá galerie, která z vnější strany obchází paty opěrných pilířů. Masivnější základny těchto pilířů pak oddělují jednotlivé radiální kaple v závěru chrámu. Portál svatého Jana Portál svatého Jana, který slouží jako hlavní vstup do katedrály, byl vybudován v letech 1516–1530 na severním konci příčné lodi. Ta byla v té době rozšířena, aby pohltila i původní oratoř svatého Martiala. Společně s dobovým letnerem je portál považován za mistrovské dílo pozdní (plaménkové) gotiky. Dnes ústí na náměstí Place Saint-Étienne, své jméno však získal podle kostela svatého Jana, který stával v jeho sousedství až do svého zboření v roce 1793. Tento kostel stál nad raně křesťanským baptisteriem (objeveným při vykopávkách v roce 2005) a sloužil jako farní kostel, kde byly křtěny děti ze všech limogeských farností. Architektonické detaily a výzdoba Stavbu financovala především kapitula, jejíž znak se nachází v jednom ze cviklů archivolty nad vchodem. Celá kompozice je zasazena mezi dva nesymetrické opěrné pilíře a horizontálně ji dělí dvě kamenné prolamované galerie. Dveře: Obě renesanční křídla vrat jsou původní a pocházejí z druhé čtvrtiny 16. století. Levá strana zobrazuje výjev, kde svatá Valerie podává svou uťatou hlavu biskupovi svatému Martialovi, pravá strana zachycuje kamenování svatého Štěpána. Střední část: Nad první balustrádou se nachází bohatě zdobené okno ve tvaru kvadratury (zakřiveného čtverce postaveného na vrchol) umístěné nad propracovaným prosklením (claire-voie). Zde je umístěn znak biskupa Charlese Villierse de L'Isle-Adam. Horní patro: Část nad druhou balustrádou dokončil až v letech 1848–1851 diecézní architekt Pierre Prosper Chabrol, neboť tato úroveň zůstala od renesance nedostavěna. Tehdejší biskup Bernard Buissas nechal v souladu s tradicí umístit svůj znak k patě západní věžičky štítu. Interiér Vstupní prostor a zvonice Vstup do chrámu vede skrze románský portál v podvěží. Ten je vyosen směrem k severu, neboť původně ležel v ose staršího, dnes již neexistujícího kostela. Půdorys podvěží tvoří čtyři masivní rohové pilíře propojené půlkruhovými oblouky. Uprostřed se pak nacházejí čtyři robustní sloupy s hlavicemi (jedna z nich je bohatě zdobená), které nesou hrotité oblouky. Každé podlaží věže zakrývá kupole s velkým otvorem (oculus), kudy se dříve vytahovaly zvony. V tomto prostoru jsou vertikálně osazeny čtyři náhrobní kameny pocházející z chóru: náhrobní deska Jeana de Peyzac, náhrobní deska Ramnulphe de Pompadour, náhrobní deska Raymonda de Saint-Crépin. Narthex Z podvěží se vstupuje do narthexu – předsíně hlavní lodi, která byla navržena a vybudována v 19. století. Tvoří ji šest polí klenby orientovaných kolmo k ose lodi. V tomto prostoru je umístěno sousoší ze 14. století zobrazující „Kamenování svatého Štěpána“ a „Žehnajícího Krista“. Tato díla byla původně umístěna v exteriéru na opěrném pilíři apsidy, ale v roce 1956 byla sejmuta a po restaurování přemístěna do bezpečí interiéru. Hlavní loď a chór Do lodi se vstupuje třemi monumentálními portály. Vnitřní prostor katedrály dosahuje od západního konce až k závěru (chóru) délky 81,70 metru, přičemž samotná loď měří 72,90 metru. Výška klenby v lodi i v chóru činí 23,50 metru a celková šířka včetně bočních lodí se pohybuje kolem 22 metrů. Díky rozhodnutím architektů v 19. století, kteří mimo jiné znovuotevřeli staré lomy na kámen, působí loď i chór slohově i materiálově jednotně. Celou stavbou – lodí, příčnou lodí i závěrem – prochází v jednotné výškové úrovni průběžné triforium. Liturgické vybavení V roce 2023 prošlo vybavení chóru celkovou obnovou. Realizace byla svěřena sochaři a tvůrci liturgického mobiliáře Jeanu-Jacquesovi Brisovi. Soubor zahrnuje: Biskupský stolec (katedra): Doplněná dvěma bočními sedadly, vyrobena z kovu, zlata a v ohni barveného smaltu, umístěná na podestě z masivního dubu. Sedadlo pro předsedajícího: Symetricky umístěné na druhé straně chóru spolu s dalšími dvěma sedadly. Ambon: Zhotoven ve stejném stylu jako ostatní prvky. Oltář: Využívá merovejskou desku nalezenou v kapli svaté Valerie, která je usazena na kovovém podnoží. Lektorium Katedrální lektorium (letner) je vysoce ceněné renesanční dílo, které nechal zhotovit biskup Jean de Langeac. Podle datace přímo na památce vzniklo v letech 1533–1534, přičemž od roku 1536 jej doplňoval sochami Jean Arnaud, řezbář a sochař z Tours. Původně byl letner postaven mezi východními pilíři křížení, aby uzavíral chór. Z liturgických důvodů byl však v roce 1789 přemístěn na konec tehdejší lodi k provizorní západní stěně. Během revoluce v roce 1793 byl poškozen a roku 1888 byl definitivně osazen na konec nově dostavěné lodi. Odlitek letneru z roku 1885 je uložen v pařížském muzeu Cité de l'architecture et du patrimoine. Lektorium je 11,50 metru široké a 6,50 metru vysoké. Kvůli poškození a druhotnému osazení přímo ke stěně se dochovala výzdoba pouze na jedné z jeho dvou stran. Dekorace čerpá z italské renesance a mísí křesťanské i pohanské motivy (putti, rozviliny, ženské akty, vázy): Postavy: Král David, svatý Petr, Bakchus, Lukrécie a poškozené sochy šesti ctností. Sokl: Šest reliéfů znázorňujících hrdinské činy Herkulovy (zbývajících šest panelů se nacházelo na zaniklé zadní straně). Vitráže Okna v chóru, horní okna transeptu s rozetami, okna v lodních kaplích a narthexu znovu osadili mistři skláři Louis Charles Auguste Steinheil, Achille Oudinot a L. Saint-Blancat. Při restaurování a rekonstrukci vitráží byly využity dochované historické fragmenty (převážně ze 14. století, ale i ze století 15. a 16.), které restaurátoři doplnili skly z 19. století. Radiální kaple a pokladnice V obvodu hlavní lodi a kolem chórového ochozu se nachází celkem dvacet kaplí. Křtitelnice z roku 1865 v křestní kapli má smaltované víko se sochou svatého Jana Křtitele. Kaple svaté Valerie v transeptu se pravděpodobně nachází na místě původního oratoře svatého Martiála; archeologické vykopávky zde v roce 2005 odhalily oltářní desku, která je zřejmě Předrománské umění|předrománského původu. V ochozu a v Apsidová kaple|apsidových kaplích v závěru katedrály se dochovaly zbytky středověkých maleb ze 14. století: v kapli svatého Leonarda jsou to výjevy ze života Panny Marie a svaté Kateřiny, v kapli svaté Germány pak zjevení Krista Marii Magdaléně a fragmenty christologického cyklu s výjevy Narození Páně a Kalvárie. Klenby chóru zdobí vlys s anděly hudebníky ze 14. století, většina monumentální malířské výzdoby však pochází až z 19. století. Vnitřní dekorace realizoval v roce 1844 místní malíř Charles Pétiniaud-Dubos. Malíř a návrhář vitráží [Louis Charles Auguste Steinheil] vedl práce na vitrážích i freskách; kaple obou svatých Janů je pak dílem Gardelleho. Mariánskou kapli v roce 1859 vyzdobil Alexandre Denuelle. Chrámový poklad je vystaven ve vitríně v sakristii, což je kaple v ochozu nejblíže jižnímu ramenu transeptu. Mezi nejznámější exponáty patří dvě oltářní tabulky (kánony) připisované Nicolasi Laudinovi, významnému tvůrci smaltů ze 17. století. Náhrobky v katedrále Mezi chórovým ochozem a samotným chórem jsou umístěny tři monumentální náhrobky. Náhrobek s ležící postavou (gisantem) biskupa Raynauda de la Porte (v úřadu 1294–1316, zemřel 1325) je vytesán z vápence a původně byl polychromovaný. Tvoří jej tumba, na níž spočívá postava preláta, završená monumentálním baldachýnem. Boční strany zdobí reliéfy: na přední části je to šest poškozených soch kanovníků, na jedné straně svatá Valerie nesoucí svou hlavu k svatému Martiálovi a biskup darující katedrálu Panně Marii, na straně druhé pak ukamenování svatého Štěpána a Kristus v gloriole. Náhrobek biskupa Bernarda Bruna je umístěn symetricky k prvnímu v severní části ochozu, přesně podle přání jeho zakladatele. Postava zesnulého pod baldachýnem spočívá na tumbě, jejíž zadní panel zdobí čtyři basreliéfy: Korunování Panny Marie Ježíšem Kristem, Kristus trůnící nad nebeským Jeruzalémem, svatá Valerie nesoucí hlavu svatému Martiálovi a Ukřižování Páně. Třetí náhrobek patří biskupu Jeanu de Langeac a je spolu s lettnerem považován za mistrovské dílo renesančního umění. Nese vytesané datum vzniku (1544) a biskupovo heslo. Mauzoleum přišlo o monumentální sochu a bronzové desky, které byly roztaveny v roce 1793 během revoluce. Entablatura spočívá na čtyřech kanelovaných sloupech s korintskými hlavicemi a je zdobena čtrnácti reliéfními panely s výjevy z Apokalypsy inspirovanými Albrechtem Dürerem. Navzdory přítomnosti těchto tří monumentálních náhrobků v chóru a dalších hrobů v kryptě byla většina biskupů podle tradice pohřbívána v opatství Saint-Augustin-lès-Limoges. Pohledy z virtuální prohlídky katedrály na stránkách Limoges 360°: Krypta Poslední archeologické průzkumy potvrzují, že krypta byla vybudována na samém počátku románské výstavby v letech 1010–1014. Slouží jako základna románského chóru a vyrovnává sklon terénu směrem k východu. Tvoří ji trojlodní centrální prostor obklopený úzkým ochozem. Její původní podoba zůstává nejistá; v ochozu se pravděpodobně střídalo tři nebo pět apsid s okny. Tři okénka (fenestellae) v horní části západní stěny, umístěná v úrovni schodiště do chóru, ji charakterizují jako relikviářovou kryptu. Částečné zasypání na severní a východní straně a destrukce během 14. století kvůli stavbě gotického chóru vedly k jejímu vyřazení z provozu. V roce 2023 byla krypta pro veřejnost uzavřena. Na stěnách se však dochovaly cenné monumentální malby z počátku 11. a 12. století. Na klenbě sálu je patrný Kristus v gloriole, na severní stěně jižní chodby ochozu se nachází Zvěstování, které bylo zřejmě součástí cyklu o Narození Páně. Tyto malby jsou možná dílem stejného mistra, který iluminoval rukopis z 12. století, dříve uchovávaný v katedrále. Varhany V katedrále se nacházejí dvoje varhany. Hlavní varhany (na kůru) Popis Neoklasicistní velký nástroj od firmy Danion-Gonzalez byl slavnostně uveden do provozu 13. prosince 1963 varhanicí Noëlií Pierront. Nahradil původní nástroj od stavitele Ducroqueta z roku 1842, z něhož se nad lettnerem dochovala pouze varhanní skříň. V roce 1986 prošel nástroj generální opravou. Původních 30 rejstříků bylo rozšířeno na definitivních 50, včetně plnohodnotného expresivního stroje (žaluziového manuálu). Nástroj je umístěn na vnitřní straně průčelí. Má minimalistickou skříň, 50 rejstříků, tři manuály a pedál. Traktura je elektropneumatická s elektronickým kombinátorem. Uspořádání vnitřního stroje tvoří čtyři vzdušnice umístěné ve dvou patrech kolmo k průčelí. Vzdušnice žaluziového stroje (récit) se nachází ve středu nástroje pod vzdušnicí pozitivu, která celý komplet korunuje. Základní pedálové rejstříky jsou umístěny po stranách a tvoří boční prospekty. Jazykové pedálové rejstříky jsou na dvou vzdušnicích po stranách žaluziové skříně u stěny. Měchy jsou umístěny v části triforia za varhanami. Celá konstrukce spočívá na třech železobetonových platformách obložených dřevem. Ty jsou neseny dvěma betonovými nosníky, které procházejí západní zdí a jsou ukotveny přímo ve věži. Hrací stůl je umístěn nad lettnerem a je otočen zády k nástroji. Vzhledem k menšímu rozsahu žaluziového stroje (omezená velikost skříně i vzdušnice, absence 16' jazykového rejstříku) jsou u hracího stolu k dispozici suboktávové a superoktávové spojky pro posílení jeho zvuku. Intonace Jacquese Bertranda (firma D. Gonzalez) upřednostňuje repertoár francouzské symfonické hudby 19. století a neoklasicismus 20. století; menzury píšťal byly znatelně zvětšeny a tlak vzduchu zvýšen. Inaugurační koncert po rozšíření nástroje odehrál v červnu 1988 Jean Guillou. V letech 1992–1994 si zásah kombinátoru bleskem a sesedání některých prospektových píšťal vyžádaly opravu, kterou provedl Bernard Dargassies. Ten vyměnil píšťaly 16' principálu (montre), instaloval současný kombinátor a elektronický rozvaděč SSL. Po roce 2000 byly vyměněny elektromagnety na dvou vzdušnicích hlavního stroje přidané v roce 1986. V roce 2013 se při příležitosti 50. výročí varhan uskutečnila série koncertů, na kterých vystoupili Pierre Pincemaille, François Dupoux a François-Henri Houbart. V letech 2022–2023 provedl firmu G. Grenzig generální údržbu (relevage). Slavnostní koncert k jejímu dokončení odehrál 18. června 2023 Quentin du Verdier. Chórové varhany Popis Chórové varhany od stavitele Ducroqueta pocházejí z roku 1850. V roce 1891 provedla firma Merklin generální údržbu, při které upravila rejstřík kéraulophone na salicionál, nahradila anglický roh v žaluziovém stroji (récit) gambou a osadila současnou varhanní skříň. Později, v roce 1927, provedl Robert Boisseau (pracující pro firmu Brun-Binetti z Poitiers) další údržbu, během níž instaloval pneumatické ovládání rejstříků a systém pro crescendo. Nástroj má 13 rejstříků rozdělených do dvou manuálů a pedálu. Literatura Abbé François Arbellot, Chronique : travaux de la cathédrale, Bulletin de la Société archéologique et historique du Limousin, Limoges, sv. 3,‎ 1848a, s. 163-166 Abbé François Arbellot, Cathédrale de Limoges : Histoire et description, Bulletin de la Société archéologique et historique du Limousin, Limoges, sv. 3,‎ 1848b, s. 169-248 René Fage, La cathédrale de Limoges, Paris, Henri Laurens, éditeur, 1913, 116 s. René Fage, Cathédrale de Limoges, Congrès archéologique de France, Paris, A. Picard « Congrès archéologique de France, 84e session, Limoges. 1921, Société française d'archéologie »,‎ 1923, s. 3-40 Jean Maury, Limousin roman, La Pierre-qui-Vire, Éditions Zodiaque, 1959 Dictionnaire des églises de France, Belgique, Luxembourg, Suisse (Tome II-B), Robert Laffont, Paris (France), s. 73–78. Michael T. Davis, Le chœur de la cathédrale de Limoges, in: Bulletin monumental, 1986 s. 22. Collectif, L'achèvement de la cathédrale de Limoges au XIXe siècle, DRAC du Limousin / Ministère de la culture, 1988, 120 s. Michel Penicaut, La cathédrale de Limoges, Éditions latines, 1989, 32 s. Dany Sandron, Jean Deschamps et la cathédrale de Limoges, in: Bulletin monumental, 1990, sv. 148, č. 4, s. 436-437 Claude Andrault-Schmitt, Les premiers clochers-porches limousins (Êvaux, Lesterps, Limoges) et leur filiation au XIIe siècle, Cahiers de civilisation médiévale, č. 135-136 La façade romane. Actes du Colloque international organisé par le Centre d'études supérieures de civilisation médiévale. Poitiers, 1990,‎ 1991, s. 199-223 Thierry Soulard, Le financement du chœur gothique de la cathédrale de Limoges, in: Bulletin de la Société nationale des antiquaires de France - 1995, 1997, s. 76-92 Claude Andrault-Schmitt, Limousin gothique, Picard Éditeur, Paris, (ISBN 2-7084-0530-6), 1997; s. 215–239. Lise Boulesteix, Limoges, cathédrale Saint-Étienne. Lecture archéologique de la crypte romane, Bulletin monumental, Paris, société française d'archéologie « Congrès archéologique de France, 172e session, Haute-Vienne romane et gothique. L'âge d'or de son architecture. 2014 »,‎ 2016, s. 31-42 (ISBN 978-2-901837-61-9) Xavier Lhermite, Limoges, cathédrale Saint-Étienne. Le clocher : un chef-d'œuvre méconnu, in: Congrès archéologique de France, 172e session, Haute-Vienne romane et gothique. L'âge d'or de son architecture. 2014, Société française d'archéologie, 2016, s. 43-56, (ISBN 978-2-901837-61-9) Yves Gallet, Limoges, cathédrale Saint-Étienne. Le chevet rayonnant et le problème du gothique méridional, Bulletin monumental, Paris, société française d'archéologie « Congrès archéologique de France, 172e session, Haute-Vienne romane et gothique. L'âge d'or de son architecture. 2014 »,‎ 2016, s. 57-76 (ISBN 978-2-901837-61-9) Claude Andrault-Schmitt, Limoges, cathédrale Saint-Étienne. Les tombeaux monumentaux (1322-1349), Bulletin monumental, Paris, société française d'archéologie « Congrès archéologique de France, 172e session, Haute-Vienne romane et gothique. L'âge d'or de son architecture. 2014 »,‎ 2016, s. 77-94 (ISBN 978-2-901837-61-9) Étienne Hamon, Limoges, cathédrale Saint-Étienne. La façade nord du transept, Bulletin monumental, Paris, société française d'archéologie « Congrès archéologique de France, 172e session, Haute-Vienne romane et gothique. L'âge d'or de son architecture. 2014 »,‎ 2016, s. 95-111 (ISBN 978-2-901837-61-9) P. François Renard, Fascinante Cathédrale Saint-Étienne de Limoges, Les Ardents Éditeurs, 2018. (ISBN 978-2-917032-90-9). Lise Boulesteix, Limoges – Cathédrale Saint-Étienne : sondage (2015), Archéologie de la France - Informations,‎ 2015 (ISSN 2114-0502) Abbé Jacques Texier, Histoire de la peinture sur verre en Limousin, dans Bulletin de la Société archéologique et historique du Limousin, 1846, sv. 1, s. 86 Réparations aux vitraux de la cathédrale, in: Bulletin de la Société archéologique et historique du Limousin, 1849, sv. 3, s. 154 Ferdinand de Lasteyrie, Histoire de la peinture sur verre d'après ses monuments en France, imprimerie de Firmin-Didot frères, fils et Cie, Paris, 1853, sv. 1, s. 49, 272, sv. 2, přílohy, č. XLIII Albert de Labrouhe de Laborderie, Les Vitraux anciens du Département de la Haute-Vienne, in: Bulletin de la Société archéologique et historique du Limousin, 1937, sv. 77, s. 336-340 Françoise Gatouillat, Michel Hérold, Les vitraux d'Auvergne et du Limousin, Presses universitaires de Rennes (Corpus vitrearum France. Recensement IX), Rennes, 2011, s. 266-288, (ISBN 978-2-7535-1381-5) François Dupoux, Les grandes orgues de la cathédrale de Limoges, ASSECARM, 1988, 30 s. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Étienne de Limoges na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Étienne de Limoges na Wikimedia Commons