Ptolemais, Cirenaica

Ptolemais (în greacă Πτολεμαΐς) a fost unul dintre cele cinci orașe care au format Pentapolisul Cirenaicăi, celelalte fiind Cirene, Euesperides (cunoscut mai târziu ca Berenice, astăzi Benghazi), Tauchira/Teuchira (mai târziu Arsinoe, astăzi Tocra) și Apollonia (astăzi Soussa). Ruinele sale se află într-un mic sat din Libia modernă, numit Tolmeeta (în arabă طلميتة), după numele antic. Istorie Orașul a fost fondat de către unul dintre conducătorii Regatului Ptolemeic și a primit numele acestuia, probabil Ptolemeu al III-lea⁠(d) (246–221 î.Hr.). Ceea ce fusese o mică așezare grecească cu nume necunoscut, apărută la sfârșitul secolului al VII-lea î.Hr. și care servea drept port pentru orașul Barca, situat la 24 km în interiorul continentului, a fost transformată de acesta într-un oraș care cuprindea 280 ha în interiorul zidurilor sale. Ptolemais a servit probabil ca reședință a guvernatorului ptolemeic al regiunii, însă, în ciuda suprafeței sale mari, populația sa nu a rivalizat cu cea din Cirene, care sub stăpânire romană a devenit capitala regiunii care, de atunci și până astăzi, se numește Cirenaica. Cu toate acestea, a continuat să fie folosit și termenul „Pentapolis”. Ptolemais a devenit o posesiune romană în anul 96 î.Hr. La scurt timp, a fost inclus în provincia romană Creta și Cirenaica. Odată cu modificarea structurii administrative de către Dioclețian, Ptolemais a devenit capitala provinciei Libya Superior sau Libya Pentapolis. Mai târziu a intrat în declin și a fost înlocuit ca capitală a provinciei de Apollonia. Cutremurul din Creta din 365 a lovit regiunea și a distrus toate cele cinci orașe majore ale Pentapolisului. Ptolemais a supraviețuit tragediei într-o stare relativ bună. A servit drept capitală a Cirenaicăi până în anul 428. Orașul a fost distrus de libieni în anul 411. În timpul domniei lui Iustinian I, orașul a fost reconstruit, dar nu și-a mai recăpătat niciodată importanța și a fost distrus din nou în timpul cuceririi musulmane a Maghrebului în secolul al VII-lea. Vestigii Îngropate în nisip, ruinele orașului s-au păstrat remarcabil de bine. Săpăturile arheologice în acest sit au început în anii 1930, scoțând la iveală un oraș planificat, de formă rectangulară, cu dimensiuni de aproximativ 1650 pe 1400 metri (în jur de 2,3 km²) și compus din insule de locuințe de circa 180 pe 36 metri. Acesta adăpostea un hipodrom, un amfiteatru și trei teatre, dintre care cel mai mic, folosit ca odeon, a fost adaptat pentru spectacole acvatice în secolul al IV-lea sau al V-lea. În apropierea agorei orașului se află „Palatul Coloanelor”, un conac mare din perioada elenistică, identificat drept reședința guvernatorului orașului de la sfârșitul perioadei elenistice și până în epocile romană și bizantină. Construit în secolul al II-lea sau al I-lea î.Hr. și locuit permanent ulterior, complexul a funcționat ca un domus de elită. Partea sa cea mai elaborată, sectorul central, este organizată în jurul unui mare peristil în aer liber cu două rânduri de coloane (28 în total), îmbunătățit mai târziu cu un bazin mare și flancat de săli de mese și încăperi de locuit cu mozaicuri, placaje de marmură și picturi murale; la nord se află un quadriportic acoperit, susținut de un criptoportic boltit. Sectoarele suplimentare includ o aripă vestică, probabil gineceul (încăperile femeilor), un complex de băi private cu frigidarium⁠(d), tepidarium⁠(d) și caldarium⁠(d), taberna⁠(d) cu fațada spre stradă și o zonă estică independentă, interpretată ca locuință pentru gardieni sau oficiali minori. Un apeduct roman, probabil din timpul lui Hadrian, aducea apa de la o distanță de peste 8 km, care era stocată în două rezervoare mari deschise în partea de est a orașului, în timp ce mai la vest un spațiu cu portic, numit astăzi Piața Cisternelor, se afla deasupra unui set de șaptesprezece cisterne boltite, capabile să adăpostească 7 000 kl. Acestea au fost redescoperite în timpul ocupației italiene, când s-a constatat că erau folosite ca refugiu pentru rebeli, doi sau trei sute dintre aceștia putându-se ascunde cu ușurință în interiorul lor. La vest de oraș se înalță un mausoleu elenistic impunător, asemănător unui turn, cunoscut sub numele de Qasr Faraoun. În carierele de piatră din estul și vestul orașului se găsesc numeroase morminte de tip cameră, care au oferit câteva pietre funerare și numeroase inscripții. De asemenea, în interiorul orașului au fost descoperite sculpturi și inscripții importante, inclusiv edicte imperiale, cum ar fi cel prin care Dioclețian a încercat să fixeze prețurile. În anul 2001, o misiune arheologică de la Universitatea din Varșovia a început săpăturile în acest sit. În mai 2011, o serie de obiecte excavate din Ptolemais în 1937 și păstrate în tezaurul Băncii Comerciale Naționale din Benghazi au fost furate. Jefuitorii au pătruns în tezaur printr-un tunel și au spart două seifuri care adăposteau artefactele ce făceau parte din așa-numitul Tezaur din Benghazi. Obiectele nu au mai fost găsite. Episcopie Ptolemais din Libia, ale cărui ruine sunt situate în apropierea orașului libian Tolmeita, a fost, de asemenea, sediul fostei episcopii creștine din Libya Pentapolitana. Ptolemais a devenit o dioceză a Bisericii Catolice încă dintr-o etapă timpurie, deoarece se pare că a fost scaunul episcopului pentapolitan Basilides, căruia, într-o scrisoare din jurul anului 260 citată de Eusebiu, Dionisie din Alexandria⁠(d) i-a trimis o copie a unui comentariu la Ecleziast. Un alt episcop timpuriu din Ptolemais este Sfântul Teodor, martirizat în timpul persecuțiilor anticreștine. Primul Conciliu de la Niceea a confirmat obiceiul prin care episcopul Alexandriei deținea autoritatea asupra bisericilor din Pentapolis, deși acestea nu erau situate în aceeași provincie romană. Prin urmare, niciuna dintre episcopiile din Pentapolis nu era scaun mitropolitan pentru celelalte, ci toate funcționau ca episcopii sufragane ale Alexandriei. Ptolemais a fost orașul natal al lui Arius, cel după numele căruia a fost numit arianismul condamnat la Niceea în anul 325. Secundus, care a fost episcop de Ptolemais și un susținător al lui Arius, este listat printre cei prezenți la conciliu. El a refuzat să accepte decretul acestuia și a fost demis de episcopul Alexandriei, dar ulterior și-a recăpătat puterea. Succesorul său arian, Stephanus, a fost demis în jurul anului 360. Synesios a fost episcop de Ptolemais din jurul anului 407 până în 413, fiind succedat de fratele său Evoptius, care a luat parte la Conciliul de la Efes (431), ce l-a condamnat pe Nestorie. Actele celui de-al Doilea Conciliu de la Constantinopol (553) au fost semnate de Georgius de Ptolemais. Ultimul episcop de Ptolemais menționat de surse este Gabriel (secolul al VI-lea), care a semnat ca arhiepiscopul Gabrielis Pentapolis. Informații despre toți aceștia pot fi găsite, de exemplu, în lucrarea lui Michel Le Quien⁠(d). Nemaifiind o episcopie rezidențială, Ptolemais din Libia este în prezent înscris de Biserica Catolică ca scaun titular. Arhiepiscopul actual, ca titlu personal, este Cyril Vasiľ⁠(d), secretar al Congregației pentru Bisericile Orientale. Note Legături externe Materiale media legate de Ptolemais la Wikimedia Commons