Apollonia, Cirenaica

Apollonia este un sit arheologic situat în Cirenaica, în Libia de astăzi. Oraș fondat de greci, acesta a devenit un centru important al comerțului din sudul Mării Mediterane, având rolul de port al orașului Cirene, situat la 20 km spre sud-vest. Geografie și geologie Apollonia se află în partea cea mai nordică a Cirenaicei, în mijlocul unui golf cu o lățime de 40 de kilometri, orientat pe direcția est-vest și orientat spre partea occidentală a Cretei, situată la mai puțin de 300 de kilometri. Coasta formează o câmpie îngustă de aproximativ 2 kilometri, înainte de primele pante abrupte ale platoului calcaros din Cirene. Un vechi cordon de dune de gresie solidificată formează o formă de relief înaltă de câțiva metri, paralelă cu țărmul, care servește drept suport pentru zidurile de apărare și acropola portului. În antichitate, un al doilea cordon de gresie, situat la 350 de metri mai la nord, ieșea din apă în unele locuri și forma golfe prielnice pentru adăpostirea ambarcațiunilor. Subsidența lentă care afectează litoralul cirenaic a provocat scufundarea parțială a orașului, a cărui zonă portuară se găsește în secolul al XX-lea sub câțiva metri de apă, ajungând în unele puncte până la o adâncime de 3,8 metri. Scafandrii au observat pe blocurile structurale ale docurilor urme de colonii de Balanomorpha⁠(d), mici crustacee care trăiesc în zona de alternanță a fluxului și refluxului, adică la nivelul mediu al apei. În mai multe puncte ale sitului, aceste urme au fost observate la o adâncime de 3,8 metri, ceea ce oferă o estimare a mișcării de subsidență din antichitate până în prezent. Această mișcare s-a încetinit în mod vizibil în cursul ultimelor două secole, deoarece profilul actual al țărmului este identic, cu excepția câtorva detalii, cu cel desenat pe harta din 1822 a fraților Beechey. Istorie Orașul este menționat foarte puțin de autorii antici: Diodor din Sicilia relatează preluarea controlului asupra portului din Cirene în timpul expediției lui Thibron (323–322 î.Hr.), fără a preciza numele acestui port. Existența orașului Apollonia nu este semnalată decât de o inscripție și de o mențiune a geografului Strabon. În schimb, Synesios din Cirene, episcop din secolul al IV-lea al orașului vecin Ptolemais, nu face nicio mențiune despre orașul portuar, fie sub vechiul său nume de Apollonia, fie sub numele de Sozousa pe care l-a luat ulterior. Doar cercetările arheologice efectuate pe sit permit întrezărirea câtorva etape din istoria orașului Apollonia, cercetări complicate de scufundarea unei părți a sitului și de acumularea pe restul suprafeței a peste o mie de ani de straturi arheologice. Începuturi Loc de debarcare probabil al primilor coloniști greci între secolele al VII-lea și al VI-lea î.Hr., situl oferea o zonă de ancorare bine adăpostită datorită celor două golfuri ale sale. Urmele arheologice cele mai vechi descoperite în timpul sondajelor efectuate în straturile contemporane cu începuturile orașului sunt rare: un crater⁠(d) din epoca subgeometrică, o ceramică corintică și o alta rodiană, datate de la începutul secolului al VI-lea î.Hr.. La începuturile sale, portul nu era un oraș propriu-zis, un oraș-stat, ci o simplă dependență a Cirenei. Potrivit arheologilor, acesta era compus în acea perioadă dintr-o serie de locuințe și instalații eșalonate de-a lungul coastei, între acropolă la est și cartierul stadionului la vest, fără a exista un urbanism real și nici un sistem de apărare comun pentru întreaga așezare. Perioada ptolemeică Această absență a lucrărilor de apărare explică de ce expediția lui Thibron împotriva Cirenei din anul 323 î.Hr. a reușit să pună stăpânire pe port. Apelul cireneilor la ajutorul militar al lui Ptolemeu I a dus la supunerea Cirenaicăi de către faraonii ptolemeici. Martorul cel mai vizibil al acestei influențe este zidul de protecție al portului, construit în a doua jumătate a secolului al II-lea î.Hr., având dimensiuni care corespund cotului regal egiptean de 52,5 cm. O altă dovadă a dominației ptolemeice a fost descoperită întâmplător în timpul săpăturilor subacvatice din 1998: un cap sculptat de mari dimensiuni și bine conservat a fost extras din molozul de umplere al bazinului occidental și identificat ca fiind un portret al faraonului Ptolemeu al III-lea⁠(d). Resturile de ceramică și de olărie descoperite pe fundul bazinului oriental oferă indicii despre repartizarea schimburilor economice între portul din Cirene și lumea mediteraneeană în secolele al III-lea și al II-lea î.Hr.: aproape jumătate din fragmente provin din orașele grecești de la Marea Egee, printre care numeroase amfore din Rodos, un sfert sunt produse locale provenite din Cirenaica, iar o șesime au ca origine Marea Grecie (Sicilia și Italia de Sud), reprezentând importuri de vinuri italiene. În schimb, foarte puține vestigii atestă traficul cu portul Naucratis, în ciuda supunerii Cirenei față de Egipt. Dominația romană Portul Cirenei a devenit un oraș autonom numit Apollonia abia spre sfârșitul perioadei elenistice. Interpretând un pasaj din Plutarh, André Laronde sugerează că separarea de Cirene a fost provocată de intervenția romană a lui Lucullus, trimis în Cirenaica de Lucius Cornelius Sulla în anul 85 sau 86 î.Hr.. Cirenaica a fost integrată în Imperiul Roman în anul 74 î.Hr. și alipită administrativ de Creta sub Augustus, pentru a constitui provincia romană Creta și Cirenaica. La fel ca celelalte orașe cirenaice, Apollonia a cunoscut o perioadă prosperă în timpul secolelor I și al II-lea, marcată de dezvoltarea monumentelor sale publice. Două inscripții grecești (IG, II, 2, 3306 și 3407) dezvăluie că Apollonia a dedicat la Atena o statuie lui Hadrian, iar apoi o alta la Eleusis, în onoarea lui Marc Aureliu. În prima inscripție, Apollonia îl numește pe Hadrian cu titlul onorific de oikistes (în română fondator). Aceste mărturii sunt, probabil, semne de recunoștință pentru favorurile imperiale. Antichitatea târzie La o dată necunoscută, spre mijlocul secolului al V-lea, orașul a înlocuit Ptolemais ca capitală a provinciei Libia Secunda și a luat numele de Sozusa, „orașul Mântuitorului”, în locul numelui Apollonia, o evocare a lui Apollo de la oracolul din Delphi care era inadmisibilă pentru creștini. Această promovare a adus o relansare a construcțiilor, fiind ridicate mai multe biserici și un palat considerat a fi reședința comandantului militar al provinciei.. Viitoarea împărăteasă bizantină, Teodora, ar fi locuit acolo în anul 518, pe când era partenera guvernatorului provinciei Pentapole, un anume Hecebolus. Zidul de incintă a fost întărit de soțul ei, Iustinian I, dar acest lucru nu a împiedicat Sozusa, abandonată de garnizoana sa, să treacă sub dominație arabă în anul 643. Indicii arheologice găsite la fața locului dovedesc că activitatea orașului și relațiile sale cu restul Imperiului Bizantin au continuat un timp după cucerirea arabă: o monedă din aur de tip solidus de la Constans al II-lea (641-668) descoperită în zona scufundată a portului, o activitate de extracție în carierele de piatră și producția de ceramică târzie. Cu toate acestea, orașul a sfârșit prin a fi abandonat definitiv de locuitorii săi. Redescoperire și săpături arheologice Cirenaica a rămas un ținut necunoscut occidentalilor timp de secole. O primă misiune de recunoaștere a fost condusă de marina engleză între anii 1821 și 1822, în cursul căreia frații Henry William Beechey și Frederick William Beechey⁠(d) au realizat ridicări topografice ale litoralului și ale principalelor situri din Cirenaica, printre care și un plan al țărmului Apolloniei. O altă misiune, condusă de Jean-Raymond Pacho din Nisa între anii 1824 și 1825, a realizat numeroase observații arheologice și etnografice asupra regiunilor, publicate în anul 1829. Ridicările topografice ale fraților Beechey și ale lui Pacho descriu situl în starea sa de la începutul secolului al XIX-lea și prezintă încă un interes documentar pentru arheologii moderni, ca situație inițială dinaintea săpăturilor. Efortul susținut de cercetare arheologică ce a însoțit prezența italiană în Libia începând cu anul 1912 a neglijat situl din Apollonia, în favoarea unor situri mai importante. Peste o mie de ani de locuire continuă au suprapus nivelurile arheologice, iar vestigiile cele mai accesibile datează din epoca bizantină: astfel, Ettore Ghislanzoni s-a limitat la ridicarea coloanelor bisericii orientale, fără a publica un raport al acestor lucrări. După Al Doilea Război Mondial și sub prezența engleză, cercetări mai importante au început sub conducerea lui Richard George Goodchild și s-au concentrat tot pe monumentele din Antichitatea târzie, cele trei biserici și palatul comandantului militar. Din 1953 până în 1956, francezul Pierre Montet⁠(d) a dezgropat în parte nivelul roman, cu termele și mai multe cartiere de locuințe, și a dispus realizarea primului plan de ansamblu al sitului. Din 1957 până în 1959, scafandrii englezului Nicolas Fleming au efectuat primele explorări subacvatice și au întocmit un plan general al părții scufundate. Începând cu anul 1956, săpăturile au fost autorizate intermitent, în funcție de deciziile autorităților libiene: misiunea americană a lui D. White din 1965 până în 1967 și misiunea franceză a lui François Chamoux începând cu 1976, a cărei conducere a fost preluată din 1981 de André Laronde, cel care a impulsionat săpăturile subacvatice din perioada 1985-1998. În anii 2019 și 2020, misiunea arheologică franceză în Libia, condusă de Vincent Michel, a lansat o operațiune de digitizare a sitului. Cu ajutorul companiei Iconem și al Departamentului de Antichități din Libia, situl a fost modelat tridimensional, la fel ca și o parte a sitului din Cirene. Situl arheologic Dezvoltarea aglomerării urbane moderne Susah s-a făcut la vest și la sud de situl arheologic din Apollonia, ceea ce l-a lăsat degajat și accesibil arheologilor. Portul Portul antic a dispărut în mare parte din cauza mișcării de subsidență care a scufundat țărmul sub ape. De la vest la est, în epoca modernă mai emerg doar recifele cunoscute sub numele de Grotto Reef și două insule stâncoase: insula Hammam, numită insula occidentală, și insula Sharkea, numită insula orientală. În antichitate, când nivelul mării era mai coborât cu 3,80 m, recifele și insula occidentală erau legate de țărm prin limbi de pământ care înconjurau două bazine puțin adânci. Între recife și insula occidentală exista probabil o cale de acces deschisă în nord-vestul bazinului occidental, în direcția vânturilor predominante. Bazinul oriental avea o deschidere mai largă între insula orientală și primul turn al zidurilor de apărare, orientată spre est-nord-est. Un canal artificial conecta cele două bazine, iar două turnuri pătrate marcau intrarea în partea occidentală. Această amenajare a unei strâmtori de intrare flancate de două turnuri este similară cu cele observate în alte porturi antice, precum Bizanț, Cartagina și Cizic. În aceste porturi, o barieră din lanțuri era trasă în fiecare noapte între turnuri ca protecție defensivă și, mai ales, ca măsură împotriva traficului fraudulos, un dispozitiv care ar fi putut exista și la Apollonia. Bazinul occidental Cele mai vechi construcții ale portului antic sunt calele uscate, a căror parte emergentă este încă vizibilă pe insula occidentală, în timp ce partea scufundată a fost studiată în timpul săpăturilor subacvatice din anul 1995. În număr de zece, aceste loje care coboară în pantă lină spre interiorul bazinului sunt săpate în stâncă, având despărțituri paralele cu o grosime de 0,65 m până la 0,80 m. Ele măsoară între 5,40 m și 6 m lățime și ceva mai puțin de 40 m lungime, dimensiuni care corespund celor ale triremei grecești ce naviga în Marea Mediterană în secolele al V-lea și al IV-lea î.Hr.. În epoca romană, alte construcții s-au suprapus peste aceste cale. Amenajări cu aspect similar din sud-estul bazinului, o serie de structuri lungi și paralele, sunt interpretate de britanici ca fiind un alt ansamblu de cale uscate sau, conform lui André Laronde, ar fi mai degrabă depozite. Bazinul oriental Mai larg deschis spre mare decât bazinul occidental, bazinul oriental nu a scos la iveală amenajări portuare în timpul săpăturilor. Fundul bazinului este acoperit de un strat de 30 până la 40 cm de depuneri, care conțin în special fragmente de ceramică, dar și, într-un sector emergent în antichitate, un depozit împrăștiat ulterior de curenți și care cuprindea fragmente de bijuterii, un canat de inel din aur și câteva monede, zecimi de stateri⁠(d) din aur cu o greutate de 0,86 g, de tipul celor din Cirene sau al celor cu efigia lui Ammon. O epavă antică a fost descoperită în anul 1986 în mijlocul bazinului oriental și a fost cercetată prin săpături arheologice din 1987 până în 1988. Pe baza părților conservate pe o lungime de 13 m, mai exact o chilă, un fund de carenă și o secțiune de babord și de tribord, arheologii estimează că acestea aparțineau unei nave din secolul al II-lea î.Hr., de tonaj mediu și care nu depășea 20 m lungime. Aceasta ar putea fi de fabricație locală, deoarece speciile de lemn utilizate — pin de Alep, stejar de stâncă⁠(d) și nuc — se întâlnesc pe platoul cirenaic. Pe țărmul de vest al bazinului occidental, un bazin mare săpat în stâncă, flancat de două bazine mai mici și legat de mare prin patru canale, forma un bazin piscicol de 39 m pe 18 m, cu o adâncime de aproximativ un metru și jumătate. Un Un zid scund situat între țărm și bazinul piscicol îl proteja de valuri. Construcția ar data din epoca romană. Partea de sud a bazinului este ocupată de un terasament de nisip și de resturi de diverse materiale de construcție: fragmente de tencuială, blocuri de beton, bucăți foarte erodate de cornișă, fragmente de marmură și chiar un capitel ionic din calcar. Elementul cel mai remarcabil descoperit în anul 1998 în timpul cercetării acestui depozit scufundat este un cap de statuie faraonică, ce îl reprezintă pe Ptolemeu al III-lea⁠(d). Această umplere parțială a bazinului piscicol ar putea coincide cu creșterea nivelului apelor și cu amenajarea târzie a cartierului de la poalele Acropolei, spre sfârșitul secolului al V-lea. Vestigii din perioada elenistică Zidurile de apărare Incinta fortificată din Apollonia este una dintre cele mai bine conservate din Cirenaica, deși piatra utilizată pentru construcție — o gresie extrasă local — a rezistat destul de greu erozunii de-a lungul secolelor. Vestigiile sale sunt vizibile în mod continuu pe o lungime de aproape 1 200 m, paralel cu țărmul. Arheologul Jean-Philippe Lauer⁠(d) a realizat cartografierea de ansamblu a acesteia, numerotând turnurile de la I la XX, apoi misiunea Universității din Michigan a studiat-o din 1965 până în 1967 și a dezgropat turnurile I și XIV, precum și secțiunile dintre turnurile IV-V și XVII-XVIII de pe acropolă. Începând cu anul 1978, misiunea franceză condusă de François Chamoux a efectuat alte sondaje în partea centrală a zidului de apărare, în dreptul turnurilor X, XII și XIII, care au permis confirmarea standardelor de construcție. Dimensiunile măsurate de arheologii americani și francezi corespund unor multipli ai cotului regal egiptean de 52,5 cm, având uneori o completare ce poate fi exprimată în picioare de 35 cm, ceea ce indică o construcție omogenă, realizată dintr-o singură etapă în perioada ptolemeică. Flancul de est al incintei înconjoară înălțimea acropolei și profită de pantele abrupte create artificial prin exploatarea carierelor de piatră. Partea de vest, unde relieful este mai domol, este apărată de două turnuri rotunde mari, numerotate I și IV, cu un diametru de 30 de coți, adică 15,8 m. Turnul I domină intrarea de vest în oraș. Un alt turn, de formă pătrată, numărul XII, care apără mijlocul zidului și servește drept poartă de acces dinspre sud, are tot 30 de coți pe fiecare latură. Incinta mai cuprinde 17 turnuri pătrate mai mici, cele mai multe fiind standardizate la 20 de coți pe latură, adică 10,5 m, legate între ele prin curtine cu o grosime de 10 coți (adică 5,25 m). Doar curtinele au lungimi variabile, între 27 și 68 de metri, probabil din cauza terenului neregulat care nu a permis o distanțare fixă între turnuri. Planul fortificației din Apollonia este o ilustrare clară a recomandărilor din tratatul de arhitectură militară al lui Filon din Bizanț, scris în jurul anului 225 î.Hr.: amplasarea profită la maximum de relieful terenului, traseul îmbină în zig-zag turnurile și zidurile de legătură, dimensiunile în coți respectă normele recomandate pentru turnuri și grosimea curtinelor, iar poternele (porțile mici) sunt deschise în flancul turnurilor X și XII, permițând ieșirea și retragerea apărătorilor astfel încât aceștia să treacă pragul cu partea stângă protejată de scut. Cu toate acestea, arheologii nu pot realiza o reconstituire exactă a zidurilor de apărare, deoarece înălțimea curtinelor și a turnurilor a rămas necunoscută, la fel ca amenajările lor interioare. Doar câteva blocuri profilate, găsite la baza turnurilor I, X, XI și XII, sugerează că acestea aveau în partea de sus cornișe ieșite în afară, prevăzute cu jgheaburi pentru scurgerea apei. Datarea construcției zidurilor de apărare este problematică: în absența unor mențiuni ale cronicarilor antici sau a unor dovezi epigrafice, cercetarea este nevoită să se bazeze doar pe stratigrafie. Pe baza câtorva fragmente de ceramică găsite la fundația turnului I, ce pot fi datate de la sfârșitul secolului al IV-lea î.Hr. sau începutul secolului al III-lea î.Hr., arheologii americani plasează construcția între anii 310 și 280 î.Hr., în perioada de revoltă a lui Magas din Cirene împotriva dinastiei ptolemeice. Nivelurile de fundație au fost acoperite cu pământ deranjat în timp și foarte sărac în material arheologic databil, cu excepția unei serii de figurine din lut ars descoperite la poterna XIII, care datează din secolul al IV-lea î.Hr. De aceea, Garlan preferă să se bazeze pe monedele de bronz descoperite în diferite sondaje la nivelul solului de călcare imediat posterior construcției. Monedele ptolemaice care au putut fi identificate datează din perioada cuprinsă între anii 140 și 90 î.Hr., interval pe care Garlan îl propune pentru ridicarea zidului de apărare. Agora În anul 1953, Pierre Montet⁠(d) a identificat pe perimetrul complexului bazilicii orientale o serie de ziduri în unghi, ale căror rânduri din blocuri mari de piatră erau anterioare edificiului creștin. Zidul cel mai lung urmărește traseul străzii nord-sud pe o lungime de 52 m și se sprijină pe o fundație de tip elenistic, o crepidomă⁠(d) cu două trepte. perpendicular pe fiecare dintre capetele sale pornesc alte două ziduri, păstrate pe o lungime de câțiva metri, ceea ce sugerează delimitarea unei piețe pătrate sau dreptunghiulare. În partea de sud a acestei zone, două ziduri interioare de compartimentare, realizate din blocuri mari cioplite, sunt probabil fundațiile unei clădiri dreptunghiulare elenistice, refolosite ulterior pentru a susține peretele de sud și colonada de nord ale bazilicii creștine. Dimensiunea măsurată de 52 m, adică aproximativ o sută de coți egipteni, permite datarea amenajării în perioada ptolemeică, în secolul al II-lea î.Hr. sau în secolul următor. Piața și clădirea dreptunghiulară care o mărginește pe latura de sud ar putea fi vechea agora și o clădire publică sau un templu. Diverse elemente descoperite ca materiale refolosite în biserica orientală sprijină această interpretare a unui spațiu civic: Abacele colonadei de la nava centrală, cioplite din blocuri de marmură care purtau liste cu preoții lui Apollon; statui întregi sau fragmentate găsite îngropate în podeaua bisericii; mai multe dale mari din granit de Assuan, cu latura de aproximativ un metru și o grosime de vreo treizeci de centimetri, care, conform inscripției de pe fața lor laterală, formau soclul statuii unui proconsul. Cartierul de vest, templul doric și stadionul Dezvoltarea orașului în epoca elenistică a depășit perimetrul zidurilor de apărare. În perioada 1965–1967, la vest de sit și destul de departe de centrul Apolloniei, dincolo de necropolă, arheologii americani de la Universitatea din Michigan au localizat vestigiile unui templu doric, mai exact un singur capitel în stare bună, rânduri de piatră cioplite direct în stâncă după un plan dreptunghiular, precum și câteva elemente minore. G. R. H. Wright datează acest templu în jurul anilor 300 î.Hr. și îl atribuie zeului medicinei, Asclepios, ipoteză care nu este împărtășită de ceilalți arheologi, deoarece niciun element de pe sit nu permite identificarea divinității venerate în acest templu. La aproximativ un kilometru vest de Apollonia și în apropierea templului doric, François Chamoux a identificat în anul 1976 un stadion în adâncitura unei depresiuni de 50 m pe 30 m, săpate în stâncă. Sondajele efectuate de Alain Davesne în 1977 au scos la iveală rânduri de bănci în parte cioplite direct în stâncă, în parte construite din blocuri mari de piatră. Aceste tribune se întind pe mai bine de 50 m de o parte și de alta a pereților: cel de sud are cinci rânduri de bănci și o treaptă de sprijin, iar cel de nord are trei rânduri. Acoperită de straturi de pământ și nisip acumulate pe o grosime de 1,30 m, pista centrală din pământ bătătorit are o lățime de 13,35 m, ceea ce o face cea mai îngustă pistă de stadion antic cunoscută, la fel de îngustă ca pistele stadioanelor din Delos și Priene, construite în secolul al II-lea î.Hr.. Acest stadion este singura construcție de acest tip descoperită în Cirenaica până în anul 1985, fapt care îi conferă o importanță deosebită. Alte sondaje realizate în anul 1977 la sud de stadion de către Alain Davesne și G. Monthel au scos la iveală urmele unui cartier de locuințe și au identificat un complex de tip gimnaziu, cu exedre, un bazin și un naiskos⁠(d), care, împreună cu stadionul, formau un ansamblu sportiv ce datează din secolul al II-lea î.Hr.. Vestigii din epoca imperială și bizantină Terme Degajat în mare parte în anii 1955 și 1956, ansamblul a fost numit inițial „edificiul cu peristil”, din cauza vestigiilor unor colonade care au fost așezate arbitrar în linie pe unul dintre ziduri pentru a elibera locul săpăturilor. Ulterior, s-a stabilit că este vorba despre terme romane, puse în evidență de instalația de încălzire a unei săli calde, unde în anul 1956 s-au descoperit cărămizile unor stâlpișori de susținere. În 1976, cercetările au fost reluate și completate prin efectuarea unor sondaje în nivelurile inferioare pentru a determina cronologia clădirii. Un prim sondaj realizat în curtea cu peristil a ajuns la stânca nativă la o adâncime de 3,5 metri. Acesta a pus în evidență o umplutură groasă de pământ de 2,85 m care susținea termele și care conținea numeroase fragmente de ceramică italică și atică, detalii ce permit datarea construcției termelor la sfârșitul secolului I sau începutul secolului al II-lea. Sub acest strat de umplutură, numeroase resturi de ceramică atică cu firnis negru proveneau dintr-o groapă de gunoi de la sfârșitul secolului al IV-lea î.Hr. sau de la începutul secolului al III-lea î.Hr. La nivelul cel mai de jos, în stâncă erau încastrate blocuri mari de piatră cioplită. Lângă unul dintre blocuri se afla un depozit format dintr-o cincizeci de vase miniaturale. Aceste blocuri și acest depozit sunt considerate vestigiile unui altar monumental ce datează din secolul al IV-lea î.Hr.. Un alt sondaj a fost efectuat în anul 1979 sub sala în formă de cruce de lângă curtea cu peristil. Acesta a dus la descoperirea resturilor unui teasc de ulei aflat sub fundațiile termelor. Edificiul termal a fost precedat, chiar la începutul secolului I, de clădirea cu peristil prevăzută cu un bazin mare, situată la sud de o cale de circulație pe axa est-vest. Termele care au extins-o între anii 75 și 125 erau împărțite în două părți: pe latura de vest, de la nord la sud, se aflau o sală rece cu două bazine, o sală călduță, o estuvă uscată mare (saună) pe hypocaust, cu plan în formă de cruce, și o sală caldă; pe latura de est, o curte interioară cu portic înconjura o piscină în aer liber, mai mică decât vechiul bazin. La nord de această curte, o încăpere prevăzută cu un canal de evacuare adăpostea latrinele, un echipament anexă obișnuit al termelor. Termele au fost modificate în epoca târzie: în locul fostei săli calde au fost săpate două bazine mari de colectare a apei, în timp ce canalul de evacuare al latrinelor a devenit o groapă de gunoi, umplută cu amfore sparte sau, uneori, întregi. Teatru Teatrul este situat în exteriorul zidurilor de apărare, fiind rezemat de fortificație și de colina acropolei. Cavea⁠(d), compusă din douăzeci și opt de rânduri de bănci, este în parte săpată în stâncă, în parte construită. Edificiul datează din perioada elenistică, având o orchestra circulară cu un diametru de 13 m, modificată ulterior în formă de semicerc prin ridicarea unei scene de 20 m. Conform mențiunilor dintr-o inscripție latină de dedicare, acesta a fost transformat sub Domițian, în anii 92–96, prin adăugarea unui decor de coloane și prin eliminarea a două rânduri inferioare de bănci, înlocuite cu un parapet înalt între cavea și orchestră. Această barieră de protecție dintre cavea și orchestră sugerează o adaptare a spațiului pentru lupte de gladiatori sau vânători de animale sălbatice. Biserici În Apollonia se găsesc resturile a trei bazilici bizantine, numite după locul în care se află în interiorul orașului: bazilica de est, bazilica centrală și bazilica de vest, precum și o a patra în afara zidurilor, legată de cimitirul vechi. Toate au fost construite între secolele al V-lea și al VI-lea. Aceste clădiri au fost dezgropate înainte și după cel de-Al Doilea Război Mondial, prin metodele destul de rapide de atunci. Acest lucru a stârnit regretul profund al arheologilor din generațiile următoare, deoarece nu s-au făcut cercetări ale fundațiilor și nici sondaje în adâncime pentru a vedea cum au fost ridicate bisericile peste o structură urbană veche de câteva sute de ani. Șirurile de coloane ale halelor principale au fost repuse pe poziție, iar zidurile au fost întărite cu ciment la scurt timp după ce au fost scoase la lumină. Deși aceste reconstruiri parțiale le oferă vizitatorilor o idee destul de clară despre cum arătau aceste biserici vechi, lipsa unor măsurători și schițe detaliate făcute înainte a împiedicat specialiștii să cunoască exact starea lor dinaintea săpăturilor, un lucru strict necesar pentru a stabili corect etapele de construcție și evoluția clădirilor. Cele trei bazilici din Apollonia urmează un plan general destul de asemănător, întâlnit la majoritatea bisericilor vechi din Cirenaica: ele se înscriu într-un dreptunghi și au trei hale lungi despărțite de un rând dublu de coloane, iar hala din mijloc se prelungește în spatele altarului cu o nișă semicirculară care nu iese în relief spre exterior. De o parte și de alta a acestei nișe, două încăperi anexe, considerate uneori încăperi pentru veșminte, întregesc forma pentru a forma conturul dreptunghiular al întregii clădiri. Nișele bisericilor centrală și de est din Apollonia sunt îndreptate spre răsărit, o situație întâlnită des, dar nu peste tot în Cirenaica: de altfel, nișa bisericii de vest este orientată spre apus. În partea opusă nișei, fiecare biserică se prelungește cu un vestibul la fel de lat ca cele trei hale. Zona altarului, un spațiu sfințit în mijlocul căruia se află masa altarului, este separată printr-un gard de piatră format din plăci de marmură sculptate, susținute de bilaștri. În această zonă se intră printr-un culoar mai lung sau mai scurt situat pe axul halei centrale sau prin două deschideri laterale ale paravanului de separare. Pardoseala din zona altarului este mai bogată decât cea din restul bisericii: pavaj din plăci de marmură tăiate în forme geometrice la biserica de vest și mozaic la biserica de est. Fiecare dintre aceste biserici are câte un atrium, o încăpere anexă alăturată, formată dintr-un portic interior pătrat în jurul unei curți centrale, un stil arhitectural mai puțin obișnuit în Cirenaica. Amplasarea atriumului față de biserică diferă de la caz la caz, cel mai probabil pentru a încadra această extindere în spațiul disponibil din structura orașului: acesta se află pe axul navei la biserica centrală, dar este așezat lateral, pe latura de nord, la biserica de est. Cel al bisericii de vest are o structură complexă și neregulată, cu două curți interioare, și a fost modificat de mai multe ori. Bazilica de est este cea mai veche și cea mai mare. Aceasta a fost dezgropată, iar coloanele sale au fost repuse pe poziție de către Ettore Ghislanzoni în anul 1922. Ea prezintă particularitatea de a avea un transept și o încăpere anexă trilobată care adăpostește o încăpere de botez. Clădirea include elemente de reutilizare, precum coloane de înălțimi diferite și capiteluri recuperate dintr-un templu mai vechi, ale cărui fragmente arhitecturale au fost găsite sub apă. Arheologii o datează în unanimitate în secolul al V-lea, pe baza planului său și a stilului mozaicurilor din zona altarului și din nișă. Note Referințe Legături externe Materiale media legate de Apollonia la Wikimedia Commons „Apollonia” (în engleză). LookLex. Accesat în 24 mai 2026.