Кирена (град)

Кирена (стгрч. Κυρήνη [Kyrḗnē]) била је древна грчка колонија у данашњој Либији, најважнији и најстарији од пет грчких градова у тој регији. По њој је источна Либија добила свој класични назив Киренаика који се одржао до данашњих дана. Кирена се налази у плодној долини у висоравни Ел Џабал ел Ахдар. Названа је по извору Кире, којег су Грци посветили Аполону. Град је најпознатији као седиште познате филозофске школе коју је у 3. веку п. н. е. основао Аристип, следбеник Сократа. Историја Људи су живели у Киренаики још од доба палеолита. Постоје неки докази о насељима у пећинама испод Акропоља који могу претходити грчком насељавању. Могуће је да су Минојци и Микењани посетили Кирену у бронзаном добу, јер се налази на најлакшем морском путу од Егеја до Египта, али једини археолошки докази за то су одвојени налази малог минојског олтара и минојског печата, који су можда донети касније. Оснивање Грчки мит који је први забележио Пиндар почетком 5. века пре нове ере казује причу да се бог Аполон заљубио у ловкињу Кирену и довео је у Либију, где је родила сина Аристаја. Грчка историјска предања, забележена у Херодотовим „Историјама“ и у натпису из 4. века п. н. е. пронађеном у Кирени, кажу да је група критских Грка, који су протерани из Спарте и населили се на острву Тера, основала Кирену 631. године п. н. е, под вођством Бата I, на наговор Делфског пророчанства . Нека предања кажу да су досељеници напустили Теру због глади, друга због грађанског рата. Већина каже да су се колонисти прво населили на острву код Азириса (источно од Дерне) пре него што су се преселили у Кирену. Историчност ових наратива је неизвесна, посебно идеја да је Тера била једини „матични град“ Кирене. Односи са другим градовима, као што су Спарта и Самос , поменути у наративима о оснивању, нису сигурни. Археолошки докази са локалитета, посебно керамички налази, потврђују да је грчко насељавање почело средином седмог века пре нове ере. Ова рана грнчарија потиче из Тере, Спарте и Самоса, али и са Родоса. Првобитно подручје насељавања био је гребен који се протезао источно од Акропоља до агоре, али се град брзо ширио ка истоку. Светилишта Аполона северно од Акропоља, Деметре на југу и Зевса на истоку датирају из 7. или 6. века п. н. е. Археолошки докази показују да је неколико других локалитета у Киренаики, као што су Аполонија, Еусперида и Таухеира (данас Бенгази и Токра), насељени у исто време када и Кирена. Архајски период Након оснивања, градом је владао низ монарха који су потицали од Бата I. Током 6. века п. н. е., Кирена је израсла и постала најмоћнији град у региону. У првој половини 6. века пре нове ере, Бат II је подстицао даље грчко насељавање у граду, посебно са Пелопонеза и Крита. То је изазвало сукоб са староседелачким Либијцима, чији је краљ Адикран затражио помоћ од Египта око 570. године пре нове ере. Фараон Апријес је покренуо војну експедицију против Кирене, али је одлучно поражен у бици код Ирасе. Према Херодоту, сукоб са краљем Аркесилајем II „Суровим“ (око 560-550. п. н. е.) навео је његову браћу да напусте град и оснују град Барку на западу. Археолошки докази показују да грчко присуство у Барки претходи овом оснивању, датирајући још из 7. века п. н. е. Аркесилаја су поразили и убили Баркани и Либијци у бици код Леука, а наследио га је његов син Бат III (око 550-530. п. н. е.), под којим је Кирена наставила да пати од континуираних унутрашњих сукоба. Ово је решено реформом градских закона коју је спровео Демонакс из Мантинеје. Чини се да су ове реформе ограничиле ауторитет краља на верска питања, дале политичку моћ киренском народу и поделиле Кирењане на три племена. Могуће је да је такође посредовао у миру са Барком и увео суђење борбом. Батов син, Аркесилај III (око 530-515. п. н. е.), покушао је да поништи Демонактов устав и био је протеран у егзил. Вратио се са војском са Самоса и повратио контролу, али је поново био приморан да побегне и убијен је код Барке. Његова мајка Фертиме се обратила ахеменидском гувернеру Египта, Аријанду, који је опсео и опљачкао Барку 515. п. н. е. Према Херодоту, Аријанд је провео своје трупе кроз Кирену, а затим, кајући се што није искористио прилику да освоји Кирену, покушао да се врати, али је спречен. Прича је чудна; могуће је да су град заправо освојили Персијанци. Пронађени су остаци спољашњег храма који су Персијанци уништили у то време. Класични период У 5. веку п. н. е, можда као последица персијске интервенције, утицај Кирене на друге грчке градове у Киренаики изгледа да се учврстио у институционализовану политичку контролу. Град је био просперитетан, а изградња Аполоновог храма, Зевсовог храма, Деметриног храма и грађевина на агори датира из тог времена. Главни локални извоз Кирене кроз већи део њене ране историје била је лековита биљка силфијум, која је можда коришћена као средство за побачај ; биљка је била приказана на већини киренских новчића. Силфијум је био толико тражен да је до краја 1. века нове ере био убран до истребљења. Кирена је такође зарађивала од узгоја коња и претоварне трговине између Египта, Егеја и Картагине. Била је место искрцавања за Грке који су желели да посете пророчиште Амона у Сиви. Аркесилај IV је победио у трци двоколица на Питијским играма 462. године п. н. е. и на Олимпијским играма 460. године п. н. е, у чију прославу је Пиндар написао Четврту и Пету Питијску оду. Након ове победе, организовао је нови талас грчког насељавања у Еуспериди. Међутим, неко време након тога, киренска монархија је укинута под нејасним околностима, а гробница његовог претка Бата I је уништена. Кирена је пружила уточиште остацима атинске војске коју су Персијанци поразили у Египту 454. п. н. е. У наредним годинама, чини се да је Барка постала доминантан град у региону и Кирена је редовно била у сукобу са другим грчким градовима Киренаике и са Либијцима. Током Пелопонеског рата, спартанске снаге које су путовале на Сицилију 414. п. н. е. биле су доведене у Киренаику због неповољних ветрова, а Кирена им је обезбедила две триреме и пилоте да их воде до Сицилије. Пред крај 5. века п. н. е, извесни Аристон је преузео контролу над градом, погубио пет стотина водећих Киренаца и протерао друге. Могуће је да је покушао да успостави радикалну демократију по атинском моделу. Група од 3.000 Месенијаца које су Спартанци протерали из Наупакта стигла је у Кирену 404. године пре нове ере и придружила се прогнаницима, али су скоро сви погинули у бици, након чега су се киренејски прогнаници и следбеници Аристона помирили. Преживели Месенијани су се населили у Еухеспериди. Постоје неки знаци да се грађански сукоб наставио током наредног века. Током 4. века п. н. е, Кирена се сукобила са Картагином око Сирта и транссахарских трговачких путева који су се тамо завршавали. Граница је успостављена код Филенских олтара. Кирена је можда проширила своју контролу и на исток до Катабатме Магне. Кирена је изградила ризницу у Делфима између 350. и 325. године пре нове ере. Када је Александар Велики освојио Египат 331. године пре нове ере и кренуо на запад да посети пророчиште у Сиви, Киренејци су послали амбасаду да изјаве своје пријатељство; нису дошли под македонску контролу. Натпис бележи да је током глади крајем 320-их, Кирена послала преко 800.000 медимнија жита (око 40.000.000 литара ) градовима Грчке и македонској краљевској породици. Хеленистички период Спартански вођа плаћеника, Тиброн, удружио је 324. п. н. е. снаге са киренским и барканским прогнаницима на Криту и извршио инвазију на Киренаику, освојивши киренску луку и приморавши Кирену да прихвати његову власт. Међутим, један од његових официра, Мнасиклес, пребегао је Киренејцима и помогао им да протерају Тибронове трупе и поврате луку. Кирена је ушла у савез са са Либијцима и Картагињанима, али се Тиброн вратио 322. п. н. е. и поразио их. У Кирени је дошло до демократске револуције, а прогнани аристократи су се обратили Птолемеју I Сотеру за помоћ. Птолемеј је послао свог генерала Офела да окупира град и успоставио је нови устав за град, који је забележен на великом натпису, који је био у великој мери олигархијски и којим је резервисао сталну улогу за себе у градској администрацији. Остале македонске вође су признале град као део Птолемејског царства Трипарадским споразумом 321. године п. н. е. Киренски побуњеници су покушали да протерају птолемејски гарнизон 313. године п. н е., али је Птолемеј послао појачање које је угушило побуну. Офел је 308. п. н. е, повео киренске и атинске трупе на запад да се придруже нападу Агатокла из Сиракузе на Картагину и одмах је убијен. Кирена се поново побунила против Птолемеја око 305. године п. н. е. Контролу је 300. године пре нове ере поново успоставио Птолемејев пасторак Магас. Након Птолемејеве смрти 282. године пре нове ере, Магас је одбио да се покори свом полубрату Птолемеју II и крунисао се за краља до 276. године п. н. е. Оженио се Апамом, ћерком селеукидског краља Антиоха I, и помогао му у неуспешној инвазији на Египат током Првог сиријског рата. Записи указују на озбиљну инфлацију цена хране и велику кампању прикупљања средстава, вероватно за поправку градских зидина. Након његове смрти, Апама је позвала македонског принца, Деметрија Лепог, да се ожени њеном ћерком Береником и преузме престо, али је он убијен након кратког сукоба са Береником. Удала се за Птолемеја III 246. године пре нове ере, враћајући Кирену под птолемејску контролу. У том процесу, град Еусперид је уништен и поново основан као Береника, а градови Киренаике су формирали федерацију, названу Пентаполис, која је кувала сопствени новац. Уставне реформе које су спровели двојица Аркађана, Екдел и Демофан, такође могу припадати овом периоду. Кирена је сведена на статус поданика, постављен је гарнизон, а низ птолемејских дворјана постављен је за градско свештенство Аполона . Кирена је поново успостављена као посебно краљевство за Птолемеја VIII 163. године пре нове ере након што су га његова браћа и сестре протерали из Египта. Град се побунио против њега, али је поражен. Могуће је да је он у то време доделио киренској луци, Аполонији, независност од Кирене, као награду за лојалност. Птолемеј се ангажовао у широком грађевинском пројекту у граду, укључујући изградњу монументалне гимназије. Такође је имао написан тестамент којим је обећао Кирену Римској републици у случају да умре без наследника. Међутим, повратио је контролу над Египтом 145. године п. н. е. У династичким сукобима који су уследили, Кирена је вероватно остала под контролом Птолемеја VIII, а затим Птолемеја IX. Изгледа да је дата ванбрачном сину Птолемеја VIII, Птолемеју Апиону, као посебно краљевство око 105-101. године п,. н. е. Апион је саставио сличан тестамент као и његов отац, а територија је прешла посед Рима када је он умро без наследника 96. године п. н. е. Град је постао важан јеврејски центар током хеленистичког периода. Аутор деутероканонске Друге књиге макавејске каже да је она сажета од пет томова који је написао хеленизован Јеврејин по имену Јасон из Кирене, који је живео око 100. године пре нове ере. Римски период После 96. године пре нове ере, Римљани су у почетку игнорисали нову територију. Плутарх помиње тиранина из Кирене, Никократа, кога је свргнула његова жена Аретафила из Кирене, а наследио га је брат Леарх, који је потом убијен. Лукул је посетио град 87. године пре нове ере, сузбио тиранију и доделио Кирени нови устав. Али тек 74. године пре нове ере Римљани су први пут послали гувернера, Публија Корнелија Лентула Марцелина. У неком тренутку између 67. и 30. године пре нове ере, Киренаика је постала део римске провинције Крит и Киренаика . Главни град провинције био је на Криту, али је Кирена остала главни град у Киренаики и уживала је у веома просперитетном периоду, а велики део изградње датира из 1. века нове ере. Средином 1. века нове ере, римске власти су покренуле опсежну кампању премеравања како би повратиле јавно земљиште око Кирене које је пало у приватне руке и престало да доноси дивиденде. Због своје велике јеврејске популације, Кирена је била рани центар хришћанства . Киринејац по имену Симон носио је Исусов крст. Дела апостолска тврде да су Јевреји из Кирене чули ученике како говоре њиховим језиком у Јерусалиму на дан Педесетнице, а касније кажу да су јеврејски хришћани из Кирене и са Кипра били међу онима у Антиохији који су почели да шире јеванђеље међу незнабошцима. Према предању Коптске православне цркве, њен оснивач, Свети Марко, био је родом из Кирене и рукоположен је за првог епископа Кирене. Масовна јеврејска побуна, побуна дијаспоре, избила је у Киренаики, Египту, Месопотамији, Кипру и Јудеји 115. године нове ере. Кирена је опљачкана и скоро све градске зграде су уништене. Књижевни извори тврде да је 220.000 људи убијено пре него што је Марције Турбо угушио побуну. Према Евсевију из Цезареје, јеврејска побуна је оставила Либију депопулираном до те мере да је неколико година касније цар Хадријан морао да оснује нове колоније како би одржао континуирано насељавање. Рестаураторски радови су забележени у натписима и видљиви су археолошки; нису завршени до владавине Комода. Град је био рани члан Хадријановог Панхелениона, а дугачак натпис бележи његове покушаје да блокира чланство једног од својих суседа. Кирена је поново била просперитетна до треће четвртине 2. века нове ере, а неколико палата датира из овог периода, укључујући и Кућу Јасона Великог. Средином 3. века нове ере, економија Кирене је почела да опада. Ово је убрзано земљотресом 262. године, који је уништио велики део града. Након катастрофе, град су опљачкали Мармарити, либијски номади, које је 269. године победио Тенагин Проб, префект Египта. Цар Клаудије Готски је обновио Кирену, назвавши је Клаудиополис . Многе зграде су касније обновљене, али је брзо изграђени нови одбрамбени зид обухватао само западну половину града. Градски центар се померио на север, а многи стари јавни простори су попуњени стамбеним објектима и продавницама. У реформама Диоклецијана, Кирена је постала део нове провинције Горње Либије (такође назване Пентаполис). Римски мартиролог помиње под 4. јулом предање да је током Диоклецијановог прогона епископ Теодор из Кирене бичеван и да му је језик одсечен. Ранија издања Мартиролога помињу оно што би могла бити иста особа такође под 26. мартом. Византијски период Још један земљотрес је уништио град 21. јула 365. године. Пронађени су скелети смрскани урушеним зидовима, а један натпис у гробници помиње земљотрес. Оновремени историчар, Амијан Марцелин, описује Кирену као „древни, али напуштен град“. Међутим, штета је можда пренаглашена. Археологија показује да је већина зграда оштећена, али и да су многе обновљене, укључујући многе храмове, који су затворени тек Теодосијевим декретима 395. године. Чини се да се насеље проширило на исток изван утврђења Клаудија Готског и једну генерацију након земљотреса, Кирена је била значајан центар. Синезије, богати магнат који је постао епископ Птолемаиде и чија су писма сачувана, одрастао је у Кирени у генерацији након земљотреса. Синезијево писмо 67 говори о неправилном епископском рукоположењу које је извршио епископ Филон из Кирене, а које је одобрио Атанасије . У истом писму се помиње да је нећак овог Филона, који је носио исто име, такође постао епископ Кирене. Централна и Источна црква су изграђене у 5. или 6. веку нове ере и неколико пута су обновљене. Киренски епископ по имену Руф присуствовао је Разбојничком сабору у Ефесу 449. године, а у време патријарха Еулогија Александријског (580–607) још увек је постојао киренски епископ по имену Леонтије. Град је потпао под Арапе 643. године. У неком тренутку након тога је напуштен, али је древно име опстало као „Грена“ у 19. веку. Модерна историја Локалитет је био потпуно напуштен у раном модерном периоду. Фредерик и Ричард Бичи су га посетили и израдили прве планове локације 1821-1822. Француски конзул у Бенгазију је касније током века опљачкао део гробнице за Лувр . Прва систематска ископавања предузели су Роберт Мердок Смит и Е. А. Порчер 1860. и 1861. године; њихови налази су углавном отишли у Британски музеј . Међу њима су Аполон Киренски и јединствена бронзана глава Африканца. Године 1909, Јеврејска територијална организација, новоформирана ционистичка група позната и као ИТО, коју је предводио Израел Зангвил, накратко је разматрала регион познат као Киренаика као могуће место за јеврејску домовину. Али када је откривено да је регион у основи „без воде“ и да чак и наводњавање немогуће, планови су одмах напуштени. Американац Ричард Нортон је започео даља научна ископавања 1910. године, која су заустављена италијанском инвазијом на Либију 1911. године. Гробница епиграфа ископавања, Херберта де Куа, који је упуцан под мистериозним околностима, налази се на локалитету. Италијанска колонијална влада је 1913. године основала војну базу на том месту. Током изградње базе, италијански војници су пронашли „ Венеру из Кирене “, обезглављену мермерну статуу која представља богињу Венеру, римску копију грчког оригинала, што их је навело да ограниче своју базу на Акропољ. Статуа је пренета у Рим, где је остала до 2008. године, када је враћена у Либију. Село Шахат је израсло на том месту као резултат италијанског присуства. Италијани су основали службу за старине и, након открића Венере из Кирене, спровели су ископавања у Кирени у веома великим размерама, која су била уско повезана са пропагандом режима. Италијански археолози су протерани 1943. године када су савезници заузели Киренаику. Ричард Гудчајлд, контролор старина од 1955. до 1966. године, преселио је село Шахат са локалитета и поново га основао на југу; од тада се проширило на већи део јужне некрополе. Такође је вратио контролу над ископавањима на локалитету Италијанима, под вођством Sandro Stucchi . Италијанска мисија је ископавала велики део локалитета и обновила неколико зграда кроз процес анастилозе . Локалитет је проглашен за место светске баштине УНЕСКО- а 1982. године. Почев од 2006. године, Фонд за глобално наслеђе, у партнерству са Другим универзитетом у Напуљу (SUN, Италија), либијским Одељењем за старине и либијским Министарством културе, радио је на очувању древног локалитета кроз комбинацију холистичких пракси конзервације и обуке локалне квалификоване и неквалификоване радне снаге. Тим предвођен ГФФ- ом спровео је континуирану хитну конзервацију позоришта унутар Аполоновог светилишта . УНЕСКО је 2017. године додао Кирену на своју Листу светске баштине у опасности . Види још Киренаика Киренска школа Списак краљева Кирене Спољашње везе Cyrene and the Cyrenaica Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (31. децембар 2008) by Jona Lendering