NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pocisk rakietowy ziemia–powietrze

Rakietowy pocisk ziemia-powietrze (ang. Surface-to-air missile, SAM) – pocisk rakietowy wystrzeliwany z ziemi, przeznaczony do zwalczania celów powietrznych, w szczególności samolotów. Pocisk rakietowy ziemia-powietrze może być odpalany zarówno z wyrzutni stałych jak i ruchomych, najmniejsze wersje tej broni mogą być przenoszone i odpalane przez jedną osobę i zaliczane są często do broni typu przenośny przeciwlotniczy zestaw rakietowy (PPZR) (ang. Man Portable Air Defence System (MANPADS)). Przykładem broni PPZR jest rakieta amerykańskiej produkcji FIM-92 Stinger oraz radziecki Strzała-2, eksportowany do krajów będących pod wpływami ZSRR w latach zimnej wojny. Własne wersje pocisków rakietowych PPZR opracowały ponadto kraje takie jak: Wielka Brytania, Indie, Izrael, Francja, Kanada i ChRL. Naziemne stanowiska rakiet ziemia-powietrze są zwykle rozlokowywane na przenośnych wyrzutniach, pojazdach kołowych lub gąsienicowych. Mobilne wyrzutnie gąsienicowe są zwykle opancerzone i specjalnie zaprojektowane pod kątem przenoszenia tego typu broni. Większe rakiety ziemia-powietrze mogą być rozmieszczone na wyrzutniach stałych, jednak w razie potrzeby odholowane i umieszczone w żądanej lokalizacji. W powszechnym użyciu znajdują się także pociski rakietowe typu ziemia-powietrze zainstalowane na okrętach wojennych. Praktycznie każdy współczesny wojenny okręt nawodny powinien być zaopatrzony w tego typu broń, gdyż wymagania współczesnego pola walki wręcz wymuszają zastosowanie rakiet tego typu. Niektóre typy okrętów wyspecjalizowane są w wykorzystywaniu przeciwlotniczej broni rakietowej, np. krążowniki rakietowe typu Ticonderoga są wyposażone w zautomatyzowany system dowodzenia AEGIS (system integrujący środki zabezpieczenia działań obrony powietrznej w zakresie systemu wczesnego ostrzegania, (Airborne Early Warning Ground Environment Integration System), mający z założenia być tarczą ochronną dla Marynarki Wojennej Stanów Zjednoczonych i służyć automatycznemu wykrywaniu celów i niszczenia ich za pomocą elektronicznego systemu naprowadzania. Cele nieprzeznaczone dla przenośnych rakiet PPZR zwykle są rozpoznawane przez lotniczą, pokładową stację radiolokacyjną do wykrywania celów (Airborne Search Radar, ASR) i następnie śledzone, namierzone i zniszczone przez pocisk ziemia-powietrze odpalony w kierunku celu. Namierzenie obiektu następuje przed identyfikacją celu z użyciem wtórnego radaru dozorowania (Secondary Surveillance Radar, SSR), będącego rozwinięciem systemu wczesnej radioelektronicznej identyfikacji swój-obcy (Identification Friend or Foe, IFF). Zobacz też Działo przeciwlotnicze Przenośny przeciwlotniczy zestaw rakietowy Kierowany pocisk rakietowy powietrze–powietrze
Míssil superfície-ar

Um míssil superfície-ar ou SAM (do inglês surface to air missile) é um míssil que foi projetado para ser lançado a partir de plataformas de superfície para atingir aeronaves. As suas versões lançadas a partir de terra também são conhecidas como "míssil terra-ar" ou "míssil solo-ar". É um tipo de sistema antiaéreo. Os SAM podem ser lançados de plataformas de superfície fixas ou móveis. O SAM pode ser carregado e lançado por uma única pessoa. Estes mísseis podem, em alguns casos, ser utilizados como mísseis superfície-superfície, ganhando o nome SASS (míssil Superfície-Ar em modo Superfície-Superfície). Tipos de mísseis superfície-ar FIM-92 Stinger AN/TWQ-1 Avenger THAAD MIM-104 Patriot NASAMS Iron Dome Barak 8 SPYDER Arrow 9K38 Igla Pantsir-S1 S-300 S-400 S-500 RBS-70 Ver também Míssil MPADS Defesa antiaérea Referências Ligações externas Media relacionados com Míssil superfície-ar no Wikimedia Commons Rest-of-World Missile Systems Arquivado em 2016-05-28 no Wayback Machine no site da Federation of American Scientists RIM-2 Terrier SAM intercepts a F6f drone
Rachetă sol-aer

O rachetă sol-aer (engleză surface-to-air missile, prescurtat SAM), este un tip de rachetă special realizată pentru a fi lansată de pe pământ împotriva țintelor aeriene (avioane sau alte rachete). Ele aparțin grupelor de apărare anti-aeriană. În armatele moderne rachetele au înlocuit alte forme de apărare anti-aeriană cum ar fi tunurile antiaeriene folosite în Al II-lea război mondial. Note Vezi și MIM-23 Hawk S-300 S-200 Mistral (rachetă)
Izstrelek zemlja-zrak

Izstrelek zemlja–zrak (angleško Surface-to-Air Missile, kratica SAM) je izstrelek, ki ga izstrelimo s kopnega proti zračnim plovilom (letalom, helikopterjem in drugim izstrelkom). Delitev Izstrelke zemlja-zrak lahko delimo glede na dva kriterija: okretnost in doseg ter tip vodenja. Okretnost in doseg Raketne sisteme lahko glede okretnosti in dosega razdelimo v tri skupine: težke dolgodometne sisteme, ki so nepremični ali delno premični, rakete srednjega dosega na vozilih in kratkodometne raketne sisteme oziroma MANPADS (man-portable air-defense systems - prenosni sistemi zračne obrambe). Pod raketne sisteme dolgega dometa spadajo sistemi MIM-104 Patriot in S-300, kot tudi starejša MIM-14 Nike Hercules in S-75 Divina. Primeri sistemov srednjega dometa so Rapier, 2K12 Kub ter MIM-23 Hawk, kot tudi sistemi sredenje-kratkega dosega kot so IRIS-T SL, NASAMS, DK-10, SPYDER in drugi. Pod sisteme kratkega dometa oziroma MANPADS spadajo 9K38 Igla, Mistral, FIM-92B Stinger in drugi. Tipi vodenja Večina raket zemlja-zrak uporablja bodisi infrardeče bodisi radarsko vodenje. Sistemi z dolgim in srednjim dosegom ponavadi uporabljajo polaktivno radarsko vodenje, medtem ko sistemi krajšega dosega in MANPADS sistemi uporabljajo infrardeče vodenje. Večina sistemov, ne glede na vodenje, uporablja takšen ali drugačen način identifikacije prijatelj ali sovražnik. Glej tudi Izstrelek zemlja–zemlja Izstrelek zemlja–voda Izstrelek zrak–zrak Izstrelek zrak–zemlja Izstrelek zrak–voda Izstrelek voda–zemlja Izstrelek voda–zrak Izstrelek voda–voda Sklici
Al Jufra Airbase

Al Jufra Airbase (ICAO: HL69) is a Libyan Air Force base in Al Jufra , 9 kilometres (5.6 mi) northwest of Waddan. It was originally used by the Libyan Arab Air Force during the Gaddafi-era from 1969 to 2011. The runway length does not include 198 metres (650 ft) paved overruns on each end. History Prior to the First Libyan Civil War, during the 1980s, the No. 1025 Squadron operated Mig-25PDs at the Al Jufra-Hun Airbase for defense of the north coast. TU-22, G.222, and An-26 were based at Jufra, parked on open pavement, sand berm shielded pads, and in aircraft shelters. Considering the positioning of many of the aircraft visible in the satellite imagery, and what is known of the maintenance record of the Libyan Air Force, the operational inventory of combat aircraft based at Jufra in 2011 can be assumed to be quite low. The G.222 is believed to have not flown for more than a decade. No-Fly Zone enforcement The airbase was bombed on 24 March 2011 by French aircraft, in accordance with the UN-backed enforcement of the No-Fly Zone over Libya. Over two and a half months later, on 13 June, the area was again struck by NATO forces. See also Transport in Libya List of airports in Libya References External links OurAirports - Al Jufrah Airport
Base aérienne d'Al-Joufra

La base aérienne d'Al Joufra est une base aérienne libyenne située à 9 kilomètres au Nord-Ouest de Houn, une ville dans le désert du shabiyat de Al Djoufrah, en Libye. Elle est utilisée par la force aérienne nationale libyenne de 1969 à 2011. Références Portail de la Libye Portail de l’histoire militaire
Base aerea di Al Jufra

La base aerea di Al Jufra è un aeroporto libico per l'aviazione libica o Al-Quwwat al-Jawwiyya al-Libiyya situata nel distretto di Giofra. (FAA: HL69). Storia Nel 1930 era sede della 12ª Squadriglia Mista della Regia Aeronautica sui Caproni Caproni Ca.73 ed IMAM Ro.1 dell'Aviazione della Tripolitania. Al 10 giugno 1940 era sede dell'Aviazione Sahariana (livello gruppo) sui Caproni Ca.309 dell'Aeronautica della Libia - Ovest e della 99ª Squadriglia Autonoma Aviazione Sahariana sui Ca.309 per lo Scacchiere Sahariano nell'Aviazione Ausiliaria per l'Esercito. Nel luglio 1942 era presente la 26ª Squadriglia. Prima della prima guerra civile in Libia, i Tu-22, MiG-25, G.222 e AN-26 erano basati a Jufra, parcheggiati su pavimentazione aperta, con pannelli schermati di sabbia ed in rifugi per aerei. Considerando il posizionamento di molti dei velivoli visibili nelle immagini satellitari e quello che è noto dalle registrazioni di manutenzione della Al-Quwwat al-Jawwiyya al-Libiyya, l'inventario operativo degli aerei da combattimento basati a Jufra nel 2011 può essere considerato piuttosto basso. Si ritiene che il G.222 non abbia volato per più di un decennio. Nell'ambito dell'intervento militare in Libia del 2011 la base aerea è stata bombardata il 24 marzo 2011 da un aereo francese, in conformità con l'applicazione sostenuta dalle Nazioni Unite della No-Fly Zone sulla Libia. Oltre due mesi e mezzo dopo, il 13 giugno, l'area fu nuovamente colpita dalle forze della NATO. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Base aerea di Al Jufra
ТЕС Місурата

ТЕС Місурата – теплова електростанція в північно-західній частині Лівії, введена в експлуатацію у середземноморському порту Місурата в 2013 році. Площадку для станції обрали поряд з ТЕС LISCO, яка діє в Місураті з 1990 року. Проте на відміну від останньої, зведеної у складі металургійного комплексу, нова станція призначалась для живлення мереж загального користування. Для неї обрали технологію комбінованого парогазового циклу, споруджений за якою блок обладнали двома газовими турбінами компанії Siemens типу V94.3A, котрі через котли-утилізатори живлять одну парову (потужність всіх турбін по 250 МВт). В подальшому власник станції енергетична компанія Gecol планує використати її залишкове тепло для роботи заводу з опрісненню води потужністю 400 тисяч м3 на добу (останній, втім, також матиме власні котли та парову турбіну потужністю 250 МВт). А у грудні 2017 року з тією ж компанією Siemens уклали контракт щодо спорудження другої черги ТЕС, яка складатиметься з двох встановлених на роботу у відкритому циклі газових турбін F-класа (SGT5-4000F) загальною потужністю 650 МВт. Видача продукції станції відбувається через ЛЕП, що працює під напругою 400 кВ. Можливо також відзначити, що необхідний для роботи станції природний газ надходить в район Місурати через газопровід із Марса-Бреги. Примітки
ТЕС Хомс

ТЕС Хомс — теплова електростанція у північно-західній частині Лівії, розташована біля середземноморського порту Хомс, у 120 км на схід від Триполі. Першу чергу цієї ТЕС ввели в експлуатацію у 1982 році. Це була класична конденсаційна електростанція з чотирма паровими турбінами компанії Kraftwerk Union (спільне підприємство Siemens та AEG) потужністю по 120 МВт. У 1995 році поряд спорудили другу чергу, що складалась із чотирьох встановлених на роботу у відкритому циклі газових турбін виробництва Asea Brown Boveri (АВВ) типу GT13E1 потужністю по 150 МВт. Парова станція споруджувалась із розрахунку на використання нафтопродуктів, але після спорудження у 1989 році газопроводу Марса-Брега — Хомс могла споживати газ. Водночас друга черга одразу мала своїм основним паливом природний газ (хоча може працювати ц на легких нафтопродуктах). У 2014 році на майданчику ТЕС розпочалось зведення третьої, теж газотурбінної черги, генеральним підрядником спорудження якої стала турецька компанія Çalık Enerji. При цьому постачальником основного обладнання — двох газових турбін MS9001FA потужністю по 261 МВт — обрали General Electric. Уже наприкінці 2016-го третю чергу ввели в експлуатацію. Видача продукції станції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 220 кВ. Примітки
ТЕС Триполі-Південь

ТЕС Триполі-Південь – теплова електростанція в Лівії, розташована на південно-західній околиці столиці країни Триполі. Станцію ввели в експлуатацію у 1994 році з п’ятьма встановленими на роботу у відкритому циклі газовими турбінами виробництва Asea Brown Boveri типу GT13DM потужністю по 100 МВт. Первісно вони використовували нафтопродукти, проте у 2010 році, коли газопровід з Марса-Бреги досяг району столиці, були переведені на блакитне паливо. У 2017 році на тлі енергодефіциту в країні ТЕС Триполі-Південь оперативно підсилили двома турбінами компанії Siemens типу SGT-800 потужністю по 47 МВт. Примітки
ТЕС Khaleej

ТЕС Khaleej (також зустрічається назва ТЕС Сиртська затока) — теплова електростанція у центральній частині Лівії, на узбережжі затоки Сідра (Великий Сирт) у 20 км на захід від міста Сирт, відомого походженням звідси Муамара Каддафі. Основне обладнання цієї конденсаційної станції повинні становити чотири парові турбіни виробництва компанії General Electric потужністю по 350 МВт. Підрядниками будівництва, яке розпочалось у 2008 році, обрали південнокорейські компанії Hyundai та Doosan. У 2011 році під час громадянської війни, що супроводжувала повалення Каддафі, роботи на майданчику станції припинились. Вони відновилися наступного року, проте в 2014-му з посиленням в околицях Сирту позицій ІДІЛ іноземні підрядники (окрім названих це була також турецька компанія Gama) покинули даний район. На той момент ступінь виконання проєкту оцінювали у 67 %. Після звільнення Сирту від загонів ІДІЛ на станції розпочали роботи, спрямовані на запуск першої турбіни. У травні 2016 року з цього приводу відбулась урочиста церемонія, проте фактичний початок роботи відтермінувався через дії грабіжників, які викрали мідні кабелі. У липні того ж року турбіну нарешті ввели в експлуатацію з потужністю лише 200 МВт, проте вже наступного місяця через технічні проблеми вона зупинилась. Її черговий запуск з потужністю 150 МВт відбувся у жовтні 2016 року. Термін відновлення основних будівельних робіт станом на осінь 2017 року через ситуацію з безпекою залишався невизначеним. Для охолодження станція використовуватиме морську воду, а як паливо — природний газ, який надходить до району Сирту по газопроводу Марса-Брега — Триполі. Примітки
ТЕС Триполі-Захід

ТЕС Триполі-Захід — теплова електростанція в Лівії, розташована на узбережжі Середземного моря у західному передмісті Триполі Джанзурі. Введення у 1976 році на площадці станції п'яти парових турбін виробництва компанії Alstom потужністю по 65 МВт зробило ТЕС Триполі-Захід першим великим об'єктом електроенергетики в країні. За чотири роки її доповнили другою чергою із двох так само парових турбін індійської компанії BHEL потужністю по 120 МВт. В середині 2000-х для покриття зростаючого енергодефіциту в країні на ТЕС вирішили спорудити нову конденсаційну чергу із чотирьох турбін по 350 МВт, що збільшило б можливості станції в кілька разів. Після тривалої тендерної процедури генеральним підрядником цього проекту стала південнокорейська Hyundai. Проте його практична реалізація здійснювалась із значними затримками, внаслідок чого станом на 2017 рік було виконано лише 35 % робіт. Втім, у грудні 2017-го Hyundai анонсувала відновлення робіт з наступного року. Так само у грудні 2017-го уклали контракт з концерном Siemens щодо спорудження ще однієї черги загальною потужністю 680 МВт, яка складатиметься із встановлених на роботу у відкритому циклі чотирьох газових турбін SGT5-PAC 2000E. Тим часом, поки йшло спорудження нових енергоблоків великої потужності, на площадці ТЕС встановили кілька мобільних газових турбін — дві General Electric типу TM2500+ по 26 МВт у 2014 році та дві Pratt &Whitney типу FT8 по 30 МВт у 2017-му. З моменту введення в експлуатацію ТЕС використовувала в своїй роботі нафтопродукти, хоча існує план переведення її на природний газ, який постачається до району столиці через газопровід Марса-Брега – Триполі. Примітки
ТЕС Загра

ТЕС Загра — теплова електростанція в Лівії, розташована за три десятки кілометрів на південний захід від Триполі в районі містечка Загра. У 2017 році на тлі енергодефіциту в країні у столичний регіон доставили п'ять турбін компанії Siemens типу SGT-800 потужністю по 47 МВт, дві з яких призначались для ТЕС Триполі-Південь, а три змонтували на новій енергогенеруючій площадці у Захрі. Примітки
ТЕС Зувайтіна

ТЕС Зувайтіна — теплова електростанція в Лівії, розташована на узбережжі Середземного моря за кілька кілометрів на північ від міста Ез-Зувайтіна. Станцію ввели в експлуатацію у 1994 році з чотирма встановленими на роботу у відкритому циклі газовими турбінами виробництва ABB Asea Brown Boveri типу GT8BC потужністю по 50 МВт. Первісно вони використовували нафтопродукти, проте через кілька років сюди провели газопровід з Марса-Бреги, що дозволило перейти на блакитне паливо. У 2010 році станцію підсилили двома турбінами компанії Siemens типу SGT5-4000F потужністю по 285 МВт. Їх встановили на роботу у відкритому циклі, проте невдовзі законтрактували перетворення другої черги на парогазовий блок комбінованого циклу, для чого змонтують парову турбіну потужністю 250 МВт. Останній проект на тлі проблем з безпековою ситуацією в країні посувався з затримками, так що станом на 2017 рік було виконано близько 70 % робіт. Примітки
ТЕС Дерна

ТЕС Дерна — теплова електростанція на північному сході Лівії (історичний регіон Киренаїка), розташована на узбережжі Середземного моря в кількох кілометрах на захід від міста Дерна. У 1985 році на площадці ТЕС встановили дві парові турбіни виробництва компанії Brown Boveri and Cie (в майбутньому стала частиною відомого концерну ABB) типу KT-DK2G063 потужністю по 65 МВт. Як паливо вони споживають нафтопродукти (газопровід із Марса-Брега станом на середину 2010-х років прокладено лише до Бенгазі), а для охолодження використовується морська вода. Також можна відзначити, що в одній будівлі машинного залу з зазначеним вище обладнанням з 1976 року працюють чотири турбіни загальною потужністю 69 МВт, які входять до складу заводу з опріснення води. Примітки
ТЕС Убарі

ТЕС Убарі — теплова електростанція на південному заході Лівії, розташована біля оази Убарі за 180 км на захід від Себхи. У 2007 році консорціуму в складі Global Electricity Services Company (GESCO) та ENKA Teknik замовили спорудження теплової електростанції біля розташованого в пустелі Сахара міста Сабха. Проте фактична реалізація проекту почалась лише через кілька років, при цьому місце розташування ТЕС змінили, пересунувши її дещо на захід до Убарі. На початку 2018 року станція була готова до введення в експлуатацію. Вона складається з чотирьох встановлених на роботу у відкритому циклі газових турбін виробництва концерну Siemens типу SGT5-PAC 2000E потужністю по 160 МВт. ТЕС використовуватиме нафтопродукти, проте за умови прокладення трубопроводу (наприклад, від розташованого біля алжирського кордону родовища Аль-Вафа) можливе переведення на природний газ. Примітки
ТЕС Серір

ТЕС Серір — теплова електростанція на південному сході Лівії, розташована за 80 км від гігантського нафтового родовища Серір. У першій половині 2010-х років в районі Серір спорудили сучасну газотурбінну електростанцію, яка складається із трьох газових турбін виробництва концерну Siemens типу SGT5-PAC 4000F потужністю по 285 МВт. Станція була запроєктована для роботи на природному газі, який мали подати по трубопроводу Інтісар – Серір. Втім, на тлі громадянської війни та загальної нестабільності виконання проєкту затягувалося і одинадцять років ТЕС використовувала лише нафтопродукти. Нарешті, у 2020 році вдалося почати подачу газу. Вже на початку 2014 року станція постраждала під час сутичок між бійцями племені Тебу, що контролювали її як служба охорони нафтових родовищ, та сформованою з арабів 427 бригадою лівійської армії, котра утримувала родовище Серір. Першу із пошкоджених тоді турбін відремонтували вже у квітні 2014-го. А в березні 2016-го на ТЕС здійснили напад представники ІДІЛ, проте охорона вчасно знешкодила водія-самогубцю та змогла відбити атаку. Можливо слід відзначити, що у 1974—1979 роках біля Серіру спорудили станцію із семи газових турбін компанії Westinghouse типу W191G ECONO-PAC потужністю по 15 МВт, яка, втім, працювала не на постачання мереж загального користування, а для живлення насосів проєкту Велика рукотворна річка. Примітки
Рас Лануф

Рас Лануф (на арабски: راس لانوف) е град и пристанище в Либия, община Сирт. Разположен е на брега на залива Сидра, в южната част на Средиземно море. Населението е около 10 000 души. По време на Гражданската война в Либия през 2011 г. край град Рас Лануф се водят сражения между противниците и привържениците на лидера Муамар Кадафи. Рас Лануф е едно от двете петролни пристанища в Либия, наред с Марса ел Брега. Добре е развита нефтохимическата промишленост. Има две летища.
Ras Lanuf

Ras Lanuf és un port libi i el principal centre de refinació de petroli del país. Es troba a la costa mediterrània del golf de Sirte, a 600 km de la capital Trípoli. Té uns 13.000 habitants. És a prop de la conca de Sirte, el principal jaciment petrolífer de Líbia. Hi ha la refineria de petroli més gran del país, amb una capacitat de 220.000 barrils al dia, és a dir, dos terços de la capacitat de refinació de Líbia. Entrà en servei l'any 1984. La refineria és alimentada per dos oleoductes, l'Amal-Ras Lanuf i el Mesla-Ras Lanuf. Disposa d'un aeroport. Durant la revolució líbia del 2011, combatents revolucionaris de Cirenaica prengueren la ciutat el 4 de març, que fou recuperada per les tropes de Gaddafi dies després entre el 10 i l'11 de març i presa de nou pels rebels el 26 de març. Referències
Rás Lanúf

Rás Lanúf je město v Libyi. Leží na břehu středomořského zálivu Velká Syrta. Město mělo v roce 2010 přibližně třináct tisíc obyvatel. Je zde významná ropná rafinerie. 4. ledna 2016 se přístav neúspěšně pokusili obsadit přívrženci Islámského státu v Libyi. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Rás Lanúf na Wikimedia Commons
Ras Lanuf

Ras Lanuf (arabisch راس لانوف) ist eine Kleinstadt mit rund 13.300 Einwohnern (Hochrechnung 2010) im Munizip Surt in Libyen am Golf von Sidra. Lage Nächste Orte sind as-Sidr (10 km westlich der Wohnsiedlung) und Ben Dschawad (etwa 40 km nordwestlich) sowie El Agheila (70 km südöstlich). Ras Lanuf ist damit der östlichste Küstenort der historischen Provinz Tripolitanien. Etwa 35 km südöstlich an der Küstenstraße Via Balbia befand sich von 1937 bis 1970 der Triumphbogen Arco dei Fileni. Infrastruktur Etwa 5 km südöstlich der Wohnsiedlung Ras Lanuf befindet sich die Bungalowsiedlung für die Beschäftigten der gleichnamigen Erdölraffinerie und des Erdölhafens der neben dem in Al Burayqah der wichtigste für den libyschen Erdölexport ist. Die Raffinerie befindet sich 5 km südöstlich nahe dem Ölhafen. Die staatliche Ras Lanuf Refinery ist seit 1983 eine der wichtigsten Raffinerien Libyens und wird von der Ras Lanuf Oil & Gas Processing Company (Rasco) betrieben, einem Tochterunternehmen der National Oil Corporation. Eine nach Süden verlaufende Straße führt zu den Dahra-Erdölfeldern und ist für die Öffentlichkeit gesperrt. Neben der Bungalowsiedlung befindet sich der neue Flugplatz Ras Lanuf. Im Zuge des Neubaus der Bahnstrecke Sirt–Bengasi wurde von RŽD ab 2008 nahe der Stadt ein Baucamp und 2010 eine Schienenverarbeitung errichtet. Geschichte Beim Aufstand in Libyen 2011 kam es auch in Ras Lanuf zu Unruhen. Aufständische meldeten am 4. März 2011, die Stadt von Regierungstruppen erobert zu haben. Am 8. März flog die libysche Luftwaffe mindestens fünf Luftangriffe in Ras Lanuf. Dabei wurden Stellungen der Aufständischen angegriffen, aber auch Wohngebiete getroffen. Nachdem Ras Lanuf am 11. März zwischenzeitlich wieder in die Hände der Regierungstruppen gefallen war, wurde die Stadt am 27. März 2011 von den Aufständischen zurückerobert. Am 30. März fiel die Stadt wieder an Regierungstruppen. Am 23. August 2011 wurde die Stadt erneut von den Rebellen eingenommen. Einzelnachweise