NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Božji cedrovi

Božji cedrovi (arapski: أرز الربّ, Horš Arz el-Rab‎) u Libanonu su posljednja šuma cedrova koji su nekada prekrivali cijelu planinu Libanon. Oni su poznati kao jedan od najboljih građevinskih materijala drevnog svijeta. Danas se sastoji od 375 stabala od kojih su neka starija od 3000 godina. Zbog toga je, zajedno s obližnjom svetom Dolinom Kadiša, upisana na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji 1998. godine. Povijest Libanonski cedar (Cedrus libani) se u antičkim izvorima navodi kao najstarije drvo na svijetu. Ovi cedrovi su služili kao cijenjen materijal za gradnju još Asircima, Babiloncima, Perzijancima, ali i Feničanima koji su ga izvozili u Stari Egipat. Salomon je njime izgradio prvi hram u Jeruzalemu, a Osmansko carstvo ga je koristilo za pragove svojih željezničkih pruga. Kako je nekad šuma ovog drveća prekrivala cijelu planinu Libanon, nije ni čudo da je njegovo stablo postalo simbolom države (Zastava Libanona). Kako je u 19. stoljeću uznapredovalo krčenje šuma u Libanonu, cedrovi su opstali samo u zabačenim planinskim krajevima poput strmih litica planine Makmel gdje se nalaze i Božji cedrovi, iznad doline Kadiša na visini preko 2000 m. Četiri, od ukupno 375 stabala, ima visinu veću od 35 i opseg stabla od 12 do 14 metara. Njihova zaštita je otpočela 1876. godine kada je britanska kraljica Viktorija dala da se izgradi visoki kameni zid oko područja od 102 hektara kako bi se cedrovi zaštitili od koza. Nakon što je šuma očišćena od stelje i "oboljelog" drveća 1985. godine je "Društvo prijatelja cedrova" otpočelo je program ponovnog pošumljavanja koje će biti vidljivo tek nakon nekog vremena, zbog sporog rasta cedrova. Danas je moguće posjetiti ovu šumu samo uz organizirani obilazak sa službenim vodičem. Izvori Vanjske poveznice The Cedars
Las Bożych Cedrów

Las Bożych Cedrów – rezerwat cedrów libańskich w rejonie miasta Baszarri w Libanie. Niewielki las na zboczach góry Makmal na wysokości ponad 2000 m n.p.m. Jest to pozostałość lasów, które kiedyś porastały większość szczytów gór Liban. Najstarsze z drzew w rezerwacie mają ponad 1500 lat. Razem z doliną Wadi Kadisza (Świętą Doliną), Las Bożych Cedrów został w 1998 roku wpisany na Listę światowego dziedzictwa UNESCO.
Cedros de Deus

Os cedros de Deus, também conhecidos como Os cedros do Senhor ou Horsh Arz el-Rab, são um conjunto de cedros-do-libano remanescentes e os últimos sobreviventes das imensas florestas que cobriam as cercanias do Monte Líbano antigamente. Sua madeira foi explorada pelos assírios, babilônios e persas, assim como pelos fenícios. Era empregada pelos antigos egípcios para construir barcos e foi utilizada por Salomão para construir o primeiro Templo de Jerusalém. História Houve época em que o Líbano era coberto por florestas de cedro, árvore que é o símbolo do país. Hoje, após séculos de persistente exploração, a extensão destas florestas herdadas está muito reduzida. As árvores sobrevivem em áreas montanhosas, onde predominam supremas. Nas encostas do Monte Makmel, no Vale do Kadisha, numa altitude de mais de 2.000 metros estão os cedros de Deus, um conjunto de maravilhosas árvores milenárias. Quatro delas tem mais de 35 metros de altura e seus troncos mais de quatorze metros de circunferência. O interesse por elas vem desde 1876, quando 102 hectares foram cercados por um muro de pedra, financiado pela rainha Vitória, para proteger as árvores novas das cabras que se alimentavam delas. Em 1998, os cedros de Deus foram adicionados à lista do Patrimônio Mundial, da UNESCO. A floresta hoje em dia é rigorosamente protegida, passeios só acompanhado de um guia autorizado. Recentemente limparam a terra de detritos, trataram as plantas doentes e adubaram o solo. Esforços para replantar árvores só serão apreciados em décadas, pois elas crescem muito devagar. Referências em textos antigos A Bíblia menciona os cedros do Líbano mais de setenta vezes; O Gilgamesh também a menciona. Referências Ligações externas Este texto é a tradução do artigo da Wikipedia em língua inglesa, ligação na coluna da esquerda.
Хорш-Арз-эр-Раб

Хорш-Арз-эр-Раб (араб. أرز الربّ‎, в переводе «божественный кедровый лес») — наименование кедрового леса, который находится в Ливане в районе Згарта провинции Северный Ливан. Вместе с долиной Вади-Кадиша (Священная долина) является объектом Всемирного наследия ЮНЕСКО. История Божественный кедровый лес — один из крупнейших районов естественного произрастания ливанского кедра в наши дни. Ранее кедровые леса занимали обширные территории Ливанского нагорья, но вследствие интенсивных многовековых вырубок кедр сохранился на территории Ливана лишь в виде небольших изолированных массивов — например, в кедровом заповеднике Эш-Шуф и в долине Вади-Кадиша, где они произрастают в труднодоступных местах на высоте 2000 метров над уровнем моря. В настоящее время самыми старыми в Божественном кедровом лесу считаются четыре дерева высотой около 35 метров и длиной окружности ствола от 12 до 14 метров. В 1876 году 102 гектара реликтового леса были обнесены высокой каменной стеной для защиты молодых кедровых всходов от горных коз. Строительство стены финансировала английская королева Виктория. В 1998 году Божественный кедровый лес был включён в реестр Всемирного наследия ЮНЕСКО. В настоящее время массив Арз-эр-Раб находится под строгой охраной. Его можно посетить только по особому разрешению властей. Галерея Ссылки Информация (англ.) Информация (англ.)
Guds cedrar

Guds cedrar (arabiska: أرز الرب Horsh Arz el-Rab, franska: Cèdres de Dieu) är en rest av de stora skogar av cederträd som en gång fanns i Libanonbergen. Skogen, som ligger i norra Libanon, öster om Qadishadalen och byn Bcharré, på berget Makmels sluttning, på mellan 1 900 och 2 050 meters höjd över havet, består av cirka 375 större libanoncedrar (Cedrus libani), och är sedan 1939 skyddad enligt lag. År 1998 upptogs cederskogen, tillsammans med Qadishadalen, på Unescos världsarvslista. Skogen är klassad som ett kulturarv då Libanons cederskogar historiskt, till och med antiken, haft stor betydelse som byggnadsmaterial, bland annat hämtades timmer till religiösa byggnader från dessa skogar. Libanons cedrar omskrivs även i många äldre texter, bland annat nämns de 103 gånger i Bibeln. Cederträdet har också ett nationellt symboliskt värde för landet Libanon och är avbildat på Libanons flagga. Skogen är därtill viktig som en av få platser där skog med libanonceder ännu finns kvar i relativt opåverkat tillstånd. De äldsta träden i skogen Guds cedrar är två libanoncedrar som sägs vara över 3 000 år gamla. Tio andra sägs vara över 1 000 år gamla. Resten av de stora cedrarna beräknas vara några hundra år gamla. De fyra högsta når en höjd på 35 meter. Omkretsen på stammen för dessa träd är mellan 12 och 14 meter. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Guds cedrar.
Хорш-Арз-ель-Раб

Божественний кедровий гай або Хорш-Арз-ель-Раб (араб. أرز الربّ) — залишки великих кедрових лісів Лівану. Їх деревина використовувалася ассирійцями, Вавилоном і Персією, а також фінікійцями. Деревина використовувалася єгиптянами для суднобудування, Соломон використовував кедр при будівництві Першого Храму в Єрусалимі. В Османській імперії кедр також використовували при будівництві залізниці. Примітки Посилання https://web.archive.org/web/20070109162520/http://www.ikamalebanon.com/eco_tourism/north_et/north_cities_et/cedars.htm
Anjar (Líban)

Anjar (àrab: عنجر, ʿAnjar; armeni: Անճար) és una antiga ciutat omeia situada al Líban, declarada Patrimoni de la Humanitat per la Unesco l'any 1984. Es troba a la Vall de la Bekaa. La localitat moderna Els actuals 5.500 habitants descendeixen en la seva majoria dels armenis exiliats de Turquia per escapar del genocidi armeni de 1915. Les ruïnes Les ruïnes de la ciutat cobreixen uns 114.000 m² i estan envoltades per una muralla de dos metres de gruix i set metres d'altura. El seu disseny rectangular de 370 m per 310 m es basa en la planificació d'una ciutat romana i l'arquitectura amb maçoneria prestada dels romans d'Orient. Dos grans avingudes, el cardo maximus que corre de nord a sud, i el decumanus maximus, que corre d'est a oest, divideixen la ciutat. Les dues avingudes principals, decorades amb columnates i llavors flanquejades per unes 600 botigues, es creuen sota un tetrapilo. Els sòcols, eixos i capitells són spolia romana reutilitzada en el període omeia. Carrers més petites subdivideixen la meitat occidental de la ciutat. Monuments principals: El Gran Palau de 59 m per 70 m, parcialment reconstruït, està precedit per una sèrie d'arcades. El seu pati central està envoltat per un peristil. El Petit Palau, gairebé quadrat, de 46 m per 47 m destaca pels seus nombrosos fragments ornamentals i la seva entrada central ricament decorada. Una mesquita de 45 m per 32 m es trobava entre els dos palaus. Al nord del recinte hi havia banys romans. Els nombrosos fragments de frisos amb motius vegetals, figuratius i geomètrics són mostra d'edificis llavors ricament decorats. Referències
Anjar

Anjar (arabisch عنجر, DMG ʿAnǧar, armenisch: Անճար), auch bekannt als Haoush Mousa (حوش موسى, DMG Ḥauš Mūsā), ist eine Kleinstadt im Libanon, die etwa 60 Kilometer östlich von Beirut in der Bekaa-Ebene liegt. Anjar hat etwa 3500 Einwohner (2015), die größtenteils Armenier sind. Moderner Ort Anjar liegt nahe der Autobahn, die Beirut mit Damaskus verbindet, rund zehn Kilometer vor der syrischen Grenze. Das moderne Anjar wurde 1939 mit Unterstützung der französischen Kolonialmacht von mehreren tausend Armeniern vom Musa Dagh (Provinz Hatay in der Türkei) gegründet, die den Völkermord an den Armeniern durch die Jungtürken überlebt haben. Die sechs Ortsteile sind nach den sechs Dörfern des Musa Dagh benannt und heißen: Haji Hababli Kabusia Vakif Khodr Bek Yoghun Oluk Bitias Noch heute sind nahezu alle Einwohner Armenier, die einen westarmenischen Dialekt sprechen und mehrheitlich der Armenischen Apostolischen Kirche, zu einem kleineren Teil der Armenisch-Katholischen Kirche und der Armenischen Evangelischen Kirche angehören. Es gibt in Anjar drei konfessionelle armenische Schulen. Während der Stationierung syrischer Streitkräfte im Libanon zwischen 1976 und 2005 war Anjar Hauptsitz des syrischen Geheimdienstes im Libanon. Antike Siedlung Neben der modernen Siedlung befinden sich die Reste einer umayyadischen Stadt, die von Al-Walid I. zu Beginn des 8. Jahrhunderts gegründet wurde, aber unvollendet blieb. Der Ort wurde schon bald wieder verlassen, nachdem der letzte syrische Umayyaden-Kalif Marwan II. seinen Konkurrenten Ibrahim 744 vor den Toren der Stadt besiegte, die dabei offensichtlich zu Schaden kam. Der Ort war in der klassischen Antike eine Festung mit dem Namen Gerrha. Die Reste der heute zu sehenden Stadt, deren Ausgrabung 1943 begann, sind gut erhalten. Sie stammen aus frühislamischer Zeit. Die Stadt umfasste ein nord-südlich orientiertes Rechteck von 370 × 310 Metern, das von einer Stadtmauer umgeben war. Zwei Hauptstraßen (Decumanus und Cardo) durchquerten kreuzförmig die Siedlung und verbanden vier Stadttore. Die Straßen waren mit Kolonnaden dekoriert und von etwa 600 Läden gesäumt. Die drei Hauptgebäude waren der große Palast im Süden, der kleine Palast im Norden und eine Moschee zwischen beiden Palästen. Weitere öffentliche Bauwerke waren ein Bad und ein Tetrapylon. Das heutige Erscheinungsbild der Stadt, insbesondere des so genannten Nordpalastes, ist durch erhebliche Restaurierungsmaßnahmen verzerrt. Die Stadt gilt als eines der besten Beispiele frühislamischer Stadtplanung. In der Architektur und im Stadtplan sind noch starke byzantinische Einflüsse zu beobachten. Der Ort gehört deshalb seit 1984 zum Weltkulturerbe der UNESCO. Weblinks Eintrag auf der Website des Welterbezentrums der UNESCO (englisch und französisch). Anjar. An Umayyad site of Lebanon. middleeast.com Einzelnachweise
Anjar

Anjar (عنجر en árabe y Անճար en armenio), es una antigua ciudad omeya ubicada en el Líbano, declarada Patrimonio de la Humanidad por la Unesco en el año 1984. Es también conocida como Haouch Moussa (حوش موسى, en árabe). Se encuentra en el valle de la Becá. La localidad moderna La actual localidad tiene una población aproximada de 15.000 habitantes, que desciende en su mayoría de cerca de 8.000 armenios exiliados de Turquía para escapar del genocidio armenio de 1915, representando así el 26% de la población armenia en Líbano. La principal diferencia del sitio de Anjar con otros lugares de Líbano como Beirut, Biblos, Sidón, Tiro o Baalbek es que en todas éstas existió una continuidad histórica y unas civilizaciones fueron construyendo sobre los yacimientos de las anteriores; mientras que en Anjar sólo existen restos arqueológicos de la época Omeya sin haberse encontrado vestigios de otras civilizaciones entre las ruinas. Galería Las ruinas Su arquitectura omeya supone un puente entre el arte bizantino y el arte árabe. Las ruinas de la ciudad cubren 114,000 m² y están rodeadas por una muralla de dos metros de espesor y siete metros de altura. Su diseño rectangular de 370 m por 310 m se basa en la planificación de la ciudad romana y la arquitectura con mampostería prestada de los bizantinos. Dos grandes avenidas, el cardo máximo, que corre de norte a sur, y el decumano máximo, que corre de este a oeste, dividen la ciudad. Las dos avenidas principales, decoradas con columnatas y flanqueadas por unas 600 tiendas, se cruzan bajo un tetrápilo, cuyos zócalos, ejes y capiteles son spolia romana reutilizada en el período omeya. Calles más pequeñas subdividen la mitad occidental de la ciudad en cuartos de diferentes tamaños.​ Monumentos principales: El Gran Palacio de 59 m por 70 m, parcialmente reconstruido, está precedido por una serie de arcadas. Su patio central está rodeado por un peristilo. El Pequeño Palacio, casi cuadrado, de 46 m por 47 m destaca por sus numerosos fragmentos ornamentales y su entrada central ricamente decorada. Una Mezquita de 45 m por 32 m se encuentra entre los dos palacios. Baños termales de modelo romano en el norte del recinto. Los numerosos fragmentos de frisos con motivos vegetales, figurativos y geométricos son muestra de edificios ricamente decorados en su día. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Anjar. Web oficial de Anjar
Anjar

Anjar is een historische stad nabij de Bekavallei in Libanon. De stad werd rond 700 gesticht door de Omajjaden kalief Walid I. Anjar was ongetwijfeld een handelsstad, een rustplaats voor de karavanen die de verbinding tussen hoofdstad Damascus en de Middellandse Zee onderhielden. De stad had een rechthoekig grondplan van 385 bij 350 meter. Ze was ommuurd en had in de vier windrichtingen halfcirkelvormige torens en toegangspoorten. Het stratenpatroon was volledig symmetrisch georganiseerd. Door twee elkaar in het centrum loodrecht kruisende straten - met tetrapylon - werden vier wijken afgebakend die op hun beurt in sectoren werden verdeeld volgens dezelfde symmetrie. Dit stadsplan is duidelijk beïnvloed door de Romeinse en Byzantijnse steden met cardo maximus en decamanus. Archeologische opgravingen gebeuren sinds de jaren 1950 en hebben herkenbare gebouwen blootgelegd: in het westelijke deel twee paleizen, een moskee en een hamam, in het oostelijke deel huizen, winkels en een kleine hamam. Er is een rioleringssysteem teruggevonden met putdeksels in het midden van de straten. Nadat de Omajjaden in 750 verslagen waren door de Abbasiden, kwam de stad al snel in verval. De gebouwen dateren daarom vrijwel allemaal uit één periode en dat maakt de site zo bijzonder. De redenen van de verwoesting en ontvolking van Anjar zijn voor de historici nog niet duidelijk. De vraag stelt zich of de stad verwoest werd op bevel van de Abbasidische machthebbers, die de vijanden van de Omajjaden waren, dan wel of ze vernield werd door een van de aardbevingen die Libanon in deze periode hebben getroffen. Gedurende de Libanese burgeroorlog en vele jaren daarna, tot eind april 2005, was Anjar het hoofdkwartier van het Syrische leger in Libanon. In december 2005 werden vlak bij Anjar massagraven ontdekt waarin Libanese militieleden en ook vrouwen en kinderen waren begraven. In 1984 werd Anjar door UNESCO tot Werelderfgoed verklaard. Externe links (en) Site bij UNESCO
Andżar

Andżar (arab. عنجر, arm. Անճար) – miasto w Libanie położone w dolinie Bekaa. Liczba ludności – ok. 2400. Powierzchnia – ok. 20 km². Historia Miasto założone w VII wieku przez Umajjadów z widocznymi wpływami urbanistyki rzymskiej. Zabytki pałac Umajjadów z przyległym meczetem; Bibliografia Ilustrowana Księga Świata - Skarby Świata - Azja. Bielsko-Biała: Pascal, 2002, s. 7. ISBN 83-7304-020-X.
Анджар

Анджар або Анжар (араб. عنجر, вірм. Անճար) — ліванське місто, розтащоване за 58 кілометрів від Бейрута в долині Бекаа. Іноді згадується як Хуш Муса (араб. حوش موسى). Населення близько 2400 осіб, в основному вірмени. Площа — бл. 20 км². Давня історія У давнину місто мало назву Герра. Існує думка, що назва цього місця походить від назви джерела прісної води, яке розташоване неподалік: Анжар — Айн Герра, Айн Жара — «джерело Герри». Припускають, що саме на місці Анджара стояло давнє ітурейське місто Халціс, але досі місто не було виявлено попри старання археологів. Але були знайдені руїни палацового комплексу початку VIII століття. Палац належав халіфу Валіду I. Палац мав планування, схоже з традиційним плануванням римських поселень. При будівництві палацу були використані фрагменти античних будівель. Навколо палацу була споруджена висока стіна, яка досить непогано збереглася. У 750 році син Валіда Ібрахім після кровопролитної битви віддав Анджар Аббасидам. Нові халіфи намагалися нічого не залишати, що нагадувало б про існування їх попередників. Вони зруйнували все крім Анджара, його не чіпали, але зробили все щоб місто прийшло в занепад і про нього забули. Світова спадщина Руїни палацу Валіда I і прилегла до них територія внесені ЮНЕСКО до списку пам'яток Світової спадщини як виняткова за збереженістю пам'ятка архітектури і містобудування епохи Омеядів, що продовжує традицію «палаців-міст» Стародавнього Сходу. Примітки
ГЕС Авалі

ГЕС Авалі — гідроелектростанція на півдні Лівану. Знаходячись між ГЕС Маркабі (34 МВт) та ГЕС Joun (48 МВт), входить до складу дериваційного каскаду, який використовує ресурс із річки Літані, що бере початок в долині Бекаа між гірськими хребтами Ліван та Антиліван (на заході та сході відповідно) та, довернувши на захід, впадає у Середземне море на північ від Тіра. Станом на другу половину 2010-х років найпотужніша ГЕС країни. В основу дериваційного проекту поклали перекидання ресурсу в долину річки Авалі (у верхній течії носить назву Бісрі), котра дренує західний схил хребта Ліван та впадає до моря на північній околиці Сидона. Захоплена із Літані за допомогою греблі Караун (Karaoun) вода транспортується під зазначеним хребтом до ГЕС Маркабі, після якої опиняється у невеликому балансуючому резервуарі Айн-Зарка. Звідси далі на захід веде дериваційний тунель діаметром 3,3 метра, який складається з двох розділених Ваді-Азібі секцій — Jezzine довжиною 10,4 км та Kanane довжиною 6,6 км. Хоча основна частина води має походження з Літані, до тунелю також потрапляє додатковий ресурс із водозаборів на кількох струмках (Айн-Зарка, Nahr ech Cheta та інші). Тунель Kanane завершується у верхньому балансуючому резервуарі Анан, який має об'єм до 170 тис. м3. Частина ресурсу звідси відпускається до іригаційної системи, а інша через напірний водовід довжиною 0,8 км подається до розташованого на лівому березі Авалі машинного залу. В 1965-му станцію ввели в експлуатацію з двома турбінами типу Пелтон потужністю по 36 МВт, а у 1981-му до них додали ще одну таку ж. Це обладнання працює при напорі у 400 метрів. Відпрацьована вода потрапляє до нижнього балансуючого резервуару Авалі з об'ємом 300 тис. м3, з якого подається на наступну станцію каскаду. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованих на роботу під напругою 66 кВ. Примітки
Kamouh el Hermel

Kamouh el Hermel, the Pyramid of Hermel (Arabic: قاموع الهرمل, romanized: Qāmūʿ al-Harmal) (also known as God's Pyramid, House of El, the Funnel of Hermel or Needle of Hermel) is an ancient pyramid located 6 kilometres (3.7 mi) south of Hermel in Baalbek-Hermel Governorate, Lebanon. Location, description The pyramid sits on top of a hill that is clearly visible from a distance and has been fenced off to prevent damage. Despite this, the monument was heavily vandalised by locals in 2000–2018, all the four faces of the base being covered with graffiti and no serious measures being taken by the authorities for its conservation. It is between 19.6 metres (64 ft) and 27 metres (89 ft) high and sits on a base measuring around 1.1 metres (3.6 ft) with three steps made from black basalt. On the base sit two massive limestone blocks weighing between 40 tonnes (40,000 kg) and 50 tonnes (50,000 kg). The blocks are around 7 metres (23 ft) high and 9 metres (30 ft) wide and are crowned by a pyramid measuring some 4.5 metres (15 ft) high. Some sections of the monument were restored in 1931. A relief on the north side depicts two deer, possibly caught in a hunting trap. On the east side is a carved image of a boar being attacked by dogs and speared. The south side is badly damaged but shows an image considered possibly to be a bear. The relief on the west side shows two wolves attacking a bull. Shepherd Neolithic archaeological site Evidence was found of a Shepherd Neolithic archaeological site in the area around the monument, on the south and west of the hill. The site was discovered and a collection of flint tools used during the Neolithic Revolution was made by Lorraine Copeland and Frank Skeels in 1965. Materials recovered included blade-butts with scraping edges or notches, borers, cores (one with a twin edge) and small flakes. Some pieces were vaguely bifacial. The flints found were in a grey or chocolate-brown colour with some having a shiny patina. Modern identification The pyramid has been suggested to date to the first or second century BC due to similarities with architecture of tower tombs of the late Seleucid era at Palmyra in Syria. It was considered by William McClure Thomson to possibly have been of Ancient Greek construction; however, the lack of inscriptions puzzled him as he thought the ancient Greeks to be a "scribbling generation". Thomson also entertained the notion, along with Charles William Meredith van de Velde that the construction may have been Assyrian. René Dussaud later suggested that although the reliefs resembled the Ishtar Gate, the edifice was likely a monument to the hunting prowess of a member of Syrian royalty from the first century BC. See also Mausoleum at Halicarnassus Horvat Midras Tomb of Hamrath Tomb of the Maccabees Gallery References External links Hermel Pyramid on Wikimapia.org Kamouh Hermel video on YouTube al-hermel.org (in Arabic) Archived 2010-11-13 at the Wayback Machine Hermel Pyramid on discoverlebanon.com Qâmoûaa el Hermel on travelingluck.com Qâmoûaa el Hermel on geographic.org Images of Qâmou el Hermel on Lebanoneguide.com
Monument de Hermel

Le monument de Hermel, aussi appelé la pyramide de Hermel (en arabe : قمع الهرمل), est situé au Liban, dans le nord de la plaine de la Beqaa. Il s'agit d'un monument funéraire qui ne devait pas contenir de corps, puisqu’aucune ouverture n’a été percée. Il est construit autour de 100 av. J.-C., et prend la forme de 2 cubes superposés dominés par une pyramide, le tout atteignant les 25 mètres de haut. Seule une partie des blocs originaux a pu être conservé, le reste (les blocs de pierre plus clairs) sont ceux qui ont été installés au moment de la restauration du monument. Les décors Sur ses 4 faces, l’étage inférieur est orné de bas-reliefs en assez mauvais état de conservation. Ces sculptures figurent des scènes de chasse, au sanglier, au cerf, aux ours et aux loups. L’étage médian est, lui, simplement orné de pilastres doriques. Cette association, entre des reliefs représentant des scènes de chasse, un thème typiquement oriental, et un décor de pilastres montre ainsi les transferts entre les cultures grecque et orientale au cours de la période hellénistique. Références Bibliographie Paul Perdrizet, « Le monument de Hermel », Syria, vol. 19,‎ 1938 (lire en ligne) Portail de l’archéologie Portail du Liban