NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Balamand Monastery

The Balamand Monastery (historically called Belmont, Bellimontis ultra Mare, or Bellus-Mons), is a monastery for the Greek Orthodox Church of Antioch founded in 1157 in Balamand (Belmont), the Crusader County of Tripoli, now in the Koura District, in Northern Lebanon. It was originally started by Cistercian monks and maintained as such until the Mamluk conquest in 1289, then reestablished as monastery by Greek Orthodox monks in 1610, after a poorly documented period of three centuries. On the grounds of the monastery has been established the University of Balamand, founded by the Orthodox Patriarch Ignatius IV of Antioch in 1988, though the university claims to be secular and a distinct institution. History The Balamand Monastery, originally known to Crusaders as Belmont (“beautiful mountain”), was founded in 1157 by French Cistercian monks in the Crusader County of Tripoli (modern-day northern Lebanon). Constructed between 1157 and 1169, the abbey flourished for over a century. The monastery remained under Cistercian control until the Mamluk conquest of Tripoli in 1289. After this, the site was abandoned; archaeological surveys show little Mamluk-era occupation. However, occasional hermitic presence persisted in the late 15th century, as suggested by Syriac–Arabic manuscripts from around 1492. In 1603, Greek Orthodox monks, led by Youwakim, metropolitan of Tripoli, and with support from local Muslim officials, officially restored the monastery. By 1610, it had been re‑endowed as a waqf and repopulated by a dozen monks, replanting vineyards, olive groves, and livestock. The monastery prospered thereafter, becoming renowned for its hospitality and continued religious life through the Ottoman period. The English traveler Henry Maundrell, who stayed there in 1697, noted about forty monks and praised their industriousness despite their simplicity. In 1988, Patriarch Ignatius IV of Antioch founded the University of Balamand on and around the historic monastery lands. Recognizing the site's long-standing role as a scholarly and printing center in North Lebanon, he envisioned a secular yet culturally rooted institution promoting dialogue among Christians and Muslims. See also Balamand declaration References Louis J. Lekai: The Cistercians: Ideals and Reality, Kent State University Press, 1977. ISBN 0-87338-201-3. External links Official page Official page
Monasterio de Nuestra Señora de Balamand

El Monasterio de Nuestra Señora de Balamand​​ (en francés: Monastère Notre-Dame de Balamand; históricamente llamado Belmont, Bellimontis ultra Mare o Bellus-Mons), es un monasterio ortodoxo de Antioquía, fundado en 1157 en Balamand cerca de Trípoli, en el país asiático de Líbano. Fue una antigua abadía cisterciense que data de la época de las Cruzadas. La abadía fue fundada en 1157, de acuerdo con los anales cistercienses. Pertenece al linaje de Morimond. La primera mención conocida de 1169, es en la crónica de la Tierra Santa en 1224. Esta fecha puede ser la fecha de la consagración de la iglesia. En la segunda mitad del siglo XIII los mamelucos conquistaron a la abadía cisterciense y los monjes se refugiaron en Chipre después de la caída de Acre en 1291. Véase también Monasterio Abadía Priorato Referencias
Monastère Notre-Dame de Balamand

Le monastère Notre-Dame de Balamand (en arabe : دير سيدة البلمند) est un important monastère orthodoxe antiochien situé dans le caza du Koura, près de la ville de Tripoli, dans le Liban-Nord. Histoire Fondation Ancienne abbaye cistercienne datant de la période des Croisades, l'abbaye de Belmont a été fondée en 1157, d'après les annales cisterciennes. Elle appartient à la filiation de Morimond. La première mention connue est de 1169, elle se trouve dans La Chronique de Terre Sainte de 1224 : « en sel an fu fait l'abbaïe de Valmont ». Cette date correspond peut-être à la date de consécration de l'église. Dès 1161, l'abbaye de Belmont a fondé sa première fille à Salvatio (de) ; en 1169 elle fonde une deuxième fille, Saint-Jean-au-Bois (de), une troisième en 1181, la Sainte-Trinité de Refech (de), puis une dernière en 1235, Beaulieu (de) (sur l'île de Chypre). Ses fondations et son architecture semblent témoigner d'une certaine prospérité. Toutefois la seconde moitié du XIIIe siècle et la conquête mamelouke furent fatales à l'abbaye cistercienne et les moines durent se réfugier à Chypre après la chute d'Acre en 1291. On peut cependant retrouver l'abbaye sous le nom de Belmont dans des cartes du XVIIIe et du XIXe. Refondation En 1603, sous l'impulsion de l'évêque de Tripoli, Joachim, un groupe de dix moines grecs-orthodoxes bientôt porté à vingt-cinq prit possession du monastère. En parallèle à leur vie de prière, les moines cultivaient le sol, copiaient des manuscrits et accueillaient les populations environnantes lors des périodes de trouble. Au cours des XVIIIe et XIXe siècles, le monastère acquit des terres dans toute la région de Koura et devint un centre important de production agricole. En 1833 fut ouverte la première école de Balamand qui donna naissance aux grandes institutions pédagogiques, actuellement installées autour du monastère, l'institut de théologie, l'école secondaire et l'université. Patrimoine artistique Bibliographie (en) Maundrell (Henry) A journey from Aleppo to Jerusalem, 1703; Enlart (Camille) Monuments des croisés dans le Royaume de Jérusalem, 1925; Asmar (Camille) « L'abbaye de Belmont dite Deir Balamand » dans la revue Bulletin du Musée de Beyrouth, t. 25, 1972; Slim (Souad) Balamand : Histoire et Patrimoine, 1995 Camille Enlart, « L'Abbaye cistercienne de Belmont en Syrie », Syria revue d'art oriental et d'archéologie, vol. 4,‎ 1923, p. 1-22 (lire en ligne sur Persée). Notes et références Voir aussi Liens internes Église orthodoxe d'Antioche Déclaration de Balamand sur les Églises uniates Couvents et monastères au Liban Liens externes Sites officiels : (en) www.balamandmonastery.org.lb et (en) antiochpatriarchate.org/en/page/our-lady-of-balamand-patriarchal-monastery/142 Portail de l’architecture chrétienne Portail du Liban Portail du christianisme Portail des chrétiens d’Orient Portail du monachisme
Monastero di Balamand

Il monastero di Balamand è un monastero greco-ortodosso presso Tripoli in Libano. Storia L'ordine cistercense ha istituito il monastero nel 1157 e, con l'allontanamento dei crociati, ha perso la sua funzione sino al 1603, anno in cui il metropolita ortodosso di Tripoli è riuscito a rifondare una comunità in tale luogo di culto. In questo secolo, diventa un punto di riferimento per il patriarcato di Antiochia grazie all'importanza degli studi di teologia ortodossa che venivano compiuti, riuscendo ad avere un forte legame con la Russia. Il monastero vanta un'importante raccolta di manoscritti sulle guerre intercorse tra arabi e cristiani. Nel 1900, viene avviato il seminario. Durante la guerra civile libanese, il luogo di culto presta soccorso a un alto numero di rifugiati. Note Voci correlate Chiesa greco-ortodossa di Antiochia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Monastero di Balamand Collegamenti esterni (EN) Sito ufficiale, su balamandmonastery.org.lb. (EN) Sito ufficiale, su antiochpatriarchate.org.
Balamand (klasztor)

Balamand, arab.: Dajr al-Balamand, fr.: Belmont, Monastère Notre-Dame de Balamand, łac.: Bellimontis ultra Mare, Bellus-Mons – prawosławny klasztor znajdujący się w Libanie, w dystrykcie Al-Kura, w pobliżu Trypolisu. Historia Klasztor Balamand został wybudowany w 1157 przez cystersów na gruzach budowli bizantyjskich. Katoliccy mnisi opuścili klasztor po upadku Hrabstwa Trypolisu. Przez kilka stuleci Balamand niszczał zanim w 1603 odbudowali go prawosławni chrześcijanie. W 1988 prawosławny patriarcha Antiochii, Ignacy IV założył Uniwersytet Balamand. 23 czerwca 1993 Międzynarodowa Komisja mieszana do dialogu teologicznego między Kościołem katolickim a Kościołem prawosławnym przyjęła ekumeniczną Deklarację z Balamand. Linki zewnętrzne Strona oficjalna. [dostęp 2011-08-02]. [zarchiwizowane z tego adresu (2006-01-05)]. arab. ‏‎ ang. fr.
Mănăstirea Balamand

Mănăstirea Balamand, cunoscută inițial sub numele Belmont (alternativ Beaumont, Bellimontis ultra Mare, Bellus-Mons, precum și Valmand), este o mănăstire întemeiată în anul 1157 de călugării cistercieni, drept cea mai mare abație a ordinului cistercian în Orient, la circa 15 km sud-vest de Tripoli, în Munții Liban. În contextul căderii orașului în mâinile sultanului Al-Mansur Qalawun⁠(en)[traduceți], cistercienii s-au retras din Balamand în anul 1289. Trei sute de ani mai târziu mănăstirea a fost ocupată de călugării greco-ortodocși, care o folosesc până în prezent. În anul 1833 a fost întemeiat un seminar teologic în incinta mănăstirii, din care a rezultat în anul 1988 Universitatea Balamand. Legături externe Mănăstirea Balamand, o fortăreață ortodoxă[nefuncțională], 6 decembrie 2010, Pr. Gheorghe Costea, Ziarul Lumina Acest articol despre o mănăstire din România este deocamdată un ciot. Puteți ajuta Wikipedia prin completarea lui !
Баламандски манастир

Баламандски Успенски манастир (арап. دير سيدة البلمند‎‎, или просто Баламанд) — православни ставропигијални мушки манастир Антиохијске патријаршије, 10 километара југо-источно од Триполија у Либану. Посвећен Успењу Богородице. Значајан центар религиозне мисли и православног богословља, у XX вијеку изабран за мјесто одвијања дијалога између православних и римокатолика. Историја Најприје је на том мјесту у вријеме другог Крсташког похода, 1157. године, био основан цистерцитски манастир. Назив потиче от старофранцуског топонима Белмонт — „Прекрасна планина“. Комплекс здања изградили су монаси бернардинци у стилу особеном за тај ред с елементима провансалске готике. Муслимани су га разрушили прије 1291. године, после чега се приближно три вијека налазио у развалинама. Манастир је 1603. године обновио митрополит Триполијски Јоаким као православну обитељ и до средине XVII вијека био је један од најзначајнијих у Антиохијској Православној Цркви. Баламандски манастир стекао је славу великог центра православног богословља. Његова рукописна колекција арапско-хришћанских дјела сматра се једном од богатијих збирки те врсте. Године 1832. архимандрит Атанасије (Касир) основао је прву школу за свештенослужитеље у тој обитељи. У току седам година овдје су се предавали арапски и грчки језик, црквена музика, догматско и пастирско богословље. Школа није дуго времена опстала зато што су се међу њеним зидовима школовали углавном Арапи, који су тамо стекли добро образовање, а грчки јерарси, имајући у то вријеме највишу власт у Антиохијској Цркви, нијесу жељели јачање арапских утицаја у хијерархији. Коначно, издјејствовано је њено затварање 1840. године. Њено обновљење збило се 1900. године и било је омогућено избором Арапина на Антиохијски патријаршијски пријесто 1899. године. Наставни програм устројен је по обрасцу руских духовних школа. Најбољи исписници школе продужавали су образовање у Русији На почетку Првог свјетског рата, 1914. године, школа је поново била затворена, но помало је наставила своју дјелатност између два свјетска рата послије интронизације Патријарха Александра III (Тахана). Године 1962. Патријарх Теодосије VI поставио је епископа Латакијског Игњатија (Хазиму) за управника школе. Ниво наставе се знатно побољшао, а студенти, чији се број удвостручио, по окончању обуке стицали су звање дипломца. Године 1975, када је почео рат у Либану, Богословски институт је био пресељен у Солун. У току рата манастир је постао уточиште за многобројне избјеглице. Године 1978. именована је специјална Синодска комисија за надзор института. Институт је остао у иностранству до 1979. године, после чега је поново враћен у своју земљу. Године 1988. у манастиру је основан Баламандски универзитет, који похађа приближно 1,5 хиљада студената. Од 17. до 24. јуна 1993. године у манастиру је одржана седма пленарна сједница Мјешовите међународне комисије за богословски дијалог на којој је био потписан „Баламандски споразум“. Тема дискусије била је „Унијатство као метод уједињења у прошлости и садашњости у потрази за пуним општењем“, Референце
Баламандський монастир

Балама́ндський монастир, або просто Балама́нд — православний ставропігіальний чоловічий монастир Антіохійської православної церкви за 10 км на південний-схід від Триполі в Лівані. Освячений на честь Успіння Богородиці. Великий центр релігійної думки і православного богословя, в XX столітті обраний місцем здійснення діалогу між православними і католиками. В 1993 році тут було підписано Баламандську угоду. Спочатку на цьому місці за часів Хрестових походів, в 1157 році, був заснований цистерціанський монастир, який був зруйнований мусульманами не пізніше 1291 року, після чого він руїною пролежав близько трьох століть. Монастир був відроджений у 1603 році як православний монастир і до середини XVII століття стає одним із найзначніших в Антіохійській православній церкві. В 1900 році тут була відкрита перша в Антіохійському патріархаті православна духовна семінарія. В 1988 році при монастирі відкрився Баламандський університет, в якому навчаються близько 1,5 тис. студентів. Див. також Християнство в Лівані Примітки Посилання Офіційний сайт Баламандського монастиря [Архівовано 2 лютого 2013 у Wayback Machine.] Офіційний сайт Баламандського університету (англ.) Баламанд [Архівовано 11 березня 2013 у Wayback Machine.] (стаття в Православній енциклопедії) (рос.) Баламандський монастир (рос.)
ТЕС Дейр-Аммар

ТЕС Дейр-Аммар – теплова електростанція в Лівані, розташована у приморському регіоні за кілька кілометрів на схід від Триполі. Споруджена за технологією комбінованого парогазового циклу. У 1998 році на майданчику станції запустили в роботу дві газові турбіни потужністю по 150 МВт. За два роки їх доповнили двома котлами-утилізаторами, котрі живлять парову турбіну потужністю 170 МВт. Як паливо станція може використовувати нафту або природний газ. Останній з 2008-го почав надходити із системи Арабського газопроводу через перемичку, котра сполучає ТЕС зі спорудженою у Сирії ділянкою Хомс – Баніяс. Втім, не пізніше 2012-го поставки припинились, оскільки Єгипет (де бере початок зазначений газопровід) переорієнтував усю продукцію для покриття внутрішнього дефіциту. Для охолодження на ТЕС Дейр-Аммар використовують морську воду. Примітки
Хасан Насрала

Сайед Хасан Насрала (на арабски: سيّد حسن نصر الله) е ръководителят на радикалната терористична организация „Хизбула“ в Ливан от 1992 година до смъртта си през 2024 година. Биография Роден е в многолюдно семейство (той е най-възрастният брат от 9 деца) в Бурдж Хамуд през 1960 г. Семейството му произлиза от Южен Ливан. След завършване на гимназиалното си образование заминава за Наджаф, Ирак, където следва в ислямския университет. През 1978 г. е принуден заедно с мнозина ливански ислямисти да напусне Ирак и да се завърне в Ливан. През 1982 г. последва Абас ал-Мусави и става един от основателите на Хизбула. През 1990 г. Хизбула изгражда редовна армия, начело на която застава Хасан Насрала. През февруари 1992 г. израелската армия успява да ликвидира Абас ал-Мусауи заедно с членове на неговото семейство. По предложение на Аятолах Хаменеи начело на „Хизбула“ като главен секретар на партията застава Насрала. До смъртта си той управлява цялата партия, като ръководи и нейните военни операции най-вече срещу Израел и Сирия във войната ѝ с „Ислямска държава“. В последната война в Ливан през 2006 г. Израел има сериозни проблеми с частите на Хизбула. Партията е крайно настроена към западното влияние в Ливан и поддръжниците му, което дава повод на САЩ и Израел да критикуват действията на Хизбула. Партията е подкрепяна от Сирия и Иран. На 27 септември 2024 e убит след серия въдушни удари на израелската армия в педградията на Бейрут. Източници
Hassan Nasrallah

Hassan Nasrallah (Arabisch: سيّد حسن نصر الله) (28 november 1959 – Beiroet, 27 september 2024) was een Libanees politicus en islamitisch geestelijke. Vanaf 1992 was hij de secretaris-generaal en daarmee de politiek leider van de Libanese sjiitisch-islamistische Hezbollah-beweging, nadat de vorige leider Abbas al-Musawi door een Israëlische aanval het leven liet. De familie van Hassan Nasrallah is oorspronkelijk afkomstig uit het Zuid-Libanese dorp Bassouriyeh. Tijdens de Libanese Burgeroorlog moesten zij hun woonplaats Beiroet verlaten en gingen ze terug naar hun plaats van herkomst. Daar trad Nasrallah toe tot de sjiitische Amal-beweging. Na zijn middelbareschooltijd ging hij naar de Iraakse stad Najaf om zich daar te bekwamen in de sjiitisch-islamitische theologie. In 1978 werden hij en vele van zijn Libanese medestudenten gedwongen Irak te verlaten. Nasrallah keerde daarop terug naar Libanon. Na de inval van Israël in 1982 in Libanon stapte hij uit de Amal-beweging en sloot hij zich aan bij de in dat jaar opgerichte Hezbollah-beweging, toen nog een verzetsbeweging tegen de Israëlische invasie. Vanaf het einde van de burgeroorlog, 1990, beschikte deze groepering over een geregelde militie met Nasrallah aan het hoofd. In 1992 kwam de toenmalige politiek leider van Hezbollah, Abbas al-Musawi door een aanval van het Israëlische leger om het leven en werd Nasrallah op voorspraak van de hoge Iraanse moslimgeestelijke ayatollah Ali Khamenei de nieuwe politiek leider van Hezbollah. Op 27 september 2024 kwam Nasrallah, tezamen met andere hoge leiders van zijn organisatie, om bij een zware Israëlische luchtaanval op het ondergrondse hoofdkwartier van Hezbollah in Beiroet.
Хасан Насрала

Хасан Насрала (арап. حسن نصر الله; Бурж Хамуд, 31. август 1960 — Бејрут, 27. септембар 2024) био је либански верски и политички вођа и генерални секретар Хезболаха од 1992. до смрти 2024. године. Насрала је описан као „национални херој“ и „икона“ у Либану и широм арапског и муслиманског света, и хваљен је због свог кредибилитета и ефикасности у арапско-израелском сукобу. Међутим, последњих година је био критикован због подршке Башару ел Асаду током грађанског рата у Сирији. Биографија Рођен је 31. августа 1960. године у шиитској породици у Бурж Хамуду (околина Бејрута) у Либану. Насрала је студирао у шиитској богословији у граду Баалбеку у долини Бека. Школа је следила учења ајатолаха Мохамеда Бакир ел-Садра, рођеног у Ираку, који је основао покрет Дава у Наџафу, у Ираку, почетком 1960-их. Након тога Насрала је похађао исламске студије у шиитској богословији у Наџафу. Вратио се у Либан 1979. године када је Садам Хусеин почео да протерује многе шиите, укључујући и Рухолаха Хомеинија. Прикључио се Хезболаху 1982. године, након инвазије Израела на Либан. Године 1989. отпутовао је у Ком у Ирану и похађао додатне исламске студије. Године 1991. Насрала се вратио у Либан и заменио Абаса ел Мусавија на месту лидера Хезболаха након што је овај погинуо у израелском ваздушном нападу 1992. године. Током његовог мандата, Хезболах је проглашен терористичком организацијом, било у потпуности или делимично, од стране САД и других нација, као и од ЕУ. Русија одбацује тврдње да је Хезболах терористичка организација и сматра Хезболах легитимном друштвено-политичком организацијом. Кина остаје неутрална и одржава контакте са Хезболахом. Убијен је у нападу израелског ратног ваздухопловства на штаб Хезболаха у Бејруту 27. септембра 2024. године. Наследио га је његов дугогодишњи заменик Наим Касем. Референце Литература
Рафик Харири

Рафик Харири е ливански политик и бизнес магнат, министър-председател на Ливан от 1992 до 1998 и от 2000 до 2004 г. Роден е на 1 ноември 1944 г. в крайбрежния град Сайда в сунитско семейство. Следва организация на икономиката в Арабския университет в Бейрут. През 1965 г. заминава за Саудитска Арабия, където скоро се оженва и натрупва солиден капитал. През 1978 г. получава саудитско поданство и е изпратен за посланик на Саудитска Арабия в Лондон. През 1992 г. се завръща в Ливан и създава телевизия Future и ежедневника Al-mustaqbal. Полага огромни усилия за възстановяване на Ливан от разрушенията на Гражданската война. На 14 февруари 2005 е убит при бомбен атентат в Бейрут. Според мнозина наблюдатели зад покушението срещу Харири стоят Сирия и просирийските сили в Ливан.
Rafík Harírí

Rafik Bahaa El Din Hariri (1. listopadu 1944 Sidon, Libanon – 14. února 2005 Bejrút) byl libanonský politik, obchodník a milionář. Vírou se hlásil k sunnitským muslimům. Politická kariéra Rafik Hariri dvakrát působil jako premiér Libanonu (v letech 1992–1998 a podruhé 2000–2004). Během jeho vlády, která následovala po libanonské občanské válce, se mu podařilo obnovit ekonomiku státu. Poprvé z premiérského postu odešel již v roce 1998, protože odmítal zastávat tento post po zvolení nového prezidenta Emila Lahúda. Poté se však do vlády vrátil a odešel až v říjnu 2004. Haríri pomáhal zlepšovat situaci v Libanonu, založil nadaci, která přispěla několika desítkami milionů na obnovu libanonských nemocnic a škol. Dále finančně podporoval mírovou konferenci v Taifu (Saúdská Arábie), která napomohla k ukončení libanonské občanské války. Byl zavražděn neznámými útočníky při explozi nálože u projíždějící kolony. Podezření padlo na Sýrii, která měla na území Libanonu rozmístěno několik tisíc svých vojáků a Harírí byl významným představitelem opozice, která žádala jejich stažení. Atentát Bombový atentát na Rafíka Haríriho se odehrál 14. února 2005 v libanonské metropoli Bejrútu. Bomba byla nastražena v automobilu poblíž hotelu Saint George, který se nachází v komerční zóně Bejrútu. Výbuch zasáhl kolonu devíti vozů, ve které byl také expremiér Haríri, a poškodil mnoho okolních budov a aut. Při explozi bylo spolu s Harírim zabito dalších 22 lidí, včetně dvou bývalých ministrů Harírího vlády Sámira ad-Džisra a Básila Flajhána a dalších 100 lidí bylo zraněno. 1. března 2009 v holandském Haagu zahájil činnost Zvláštní tribunál pro Libanon, jenž má objasnit vraždu Rafíka Harírího. Soud má 60 dní na to, aby požádal Libanon o vydání podezřelých osob a důkazního materiálu. Prokurátor tribunálu Daniel Bellemare u této příležitosti uvedl, že během několika týdnů bude vznesena žádost o vydání hlavních podezřelých, kteří jsou ve vazbě v Libanonu. Těmi jsou bývalý velitel prezidentské gardy Mustafa Hamdán, někdejší šéf policie Alí Hadždž, bývalý velitel vojenské zpravodajské služby Raymond Azar a ředitel všeobecného bezpečnostního výboru Džamil Sajjid. Vyznamenání velkokříž Řádu trůnu – Maroko, 1995 velkokříž Řádu zásluh o Italskou republiku – Itálie, 5. listopadu 1997 velkostuha Řádu krále Fajsala – Saúdská Arábie, 2002 velkokříž Řádu rumunské hvězdy – Rumunsko, 2002 velkokříž Řádu osvoboditele generála San Martína – Argentina rytíř Řádu čestné legie – Francie důstojník Řádu čestné legie – Francie velkokříž Řádu čestné legie – Francie rytíř Řádu umění a literatury – Francie Řád za zásluhy v diplomatických službách speciální I. třídy – Jižní Korea velkostuha Národního řádu cedru – Libanon komtur Národního řádu cedru – Libanon Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Rafík Harírí na Wikimedia Commons rhariri.com Archivováno 7. 4. 2013 na Wayback Machine. hariri.info Archivováno 12. 3. 2005 na Wayback Machine.