NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Riga Zoo

Riga Zoo (lettisk: Rīgas zoodārzs) er en byejet zoologisk have i Riga, Letland. Den ligger i Mežaparks, på den vestlige bred af Ķīšezerssøen. Riga Zoo huser omkring 3.000 dur fra af næsten 500 arter og besøges årligt af 250-300.000 gæster. Haven har et areal på 1,35 km² og har en tilknyttet have, "Cīruļi", i Liepājas distrikt, etableret i 1996. Historie I 1908 blev et selskab dannet for at koordinere dannelsen af haven, og i april 1911 blev 0,164 km² land allokeret til dette formål. Haven blev åbnet for publikum den 14. oktober 1912; og husede 267 dyr fra 88 arter ved åbningen. Mange dyr blev doneret til haven; i 1914, modtog haven fx 538 dyr. Under Første verdenskrig oplevede haven modgang og lukkede i august 1917; efter krigen blev en lejr for børn af lavindkomstfamilier etableret på stedet. Den 29. december 1932 blev et nyt selskab etableret som fornyede haven og den genåbnede den 24. september 1933 og husede 124 dyr fra 48 arter. I 1938 var antallet af arter forøget til 106. Under 2. verdenskrig blev udviklingen i haven bremset, dyr og bygninger blev dog bevaret og den 9. november 1944 blev haven åbnet for publikum igen. Efter krigen oplevede haven kraftig vækst og blev anset for at være en af de bedste zoologiske haver i Sovjetunionen. I 1950 blev et akvarium bygget og i 1955 blev en tourguide service skabt. Bygning af nye tilholdssteder til dyrene fulgte dog ikke med væksten i haven nye steder som et flamingohus og en bjørnegrotte, blev dog bygget i 1980-1985. I 1987, husede haven 2.150 dyr fra 401 arter. I 1988 begyndte haven arbejdet på at reintroducere den europæiske træfrø i naturen. Som et resultat heraf kan arten nu findes i naturen i mange dele af Kurland. Efter Letland genvandt sin frihed i 1991, oplevede haven på ny modgang da antallet af besøgende der tidliger lå mellem 250 og 300.000 gæster årligt blev reduceret til omkring 110.000. For at tiltrække gæster startede haven forskellige udviklingsprojekter og arbejdede med PR og i dag ligger antallet af gæster atter omkring 250-300.000 om året. I 1992, tilsluttede haven sig European Association of Zoos and Aquaria. I 1996 etablerede haven en tilkyttet have, "Cīruļi". Flere tilholdssteder til bygget i 1990'erne og 2000'erne. I 2002, blev yderligere 0,035 km² land tilføjet haven. Se også Čabulītis Referencer Riga Zoo Web site Eksterne henvisninger En i zoo (dārzs) Arkiveret 18. maj 2011 hos Wayback Machine—besøg til Riga Zoo
Jardín zoológico de Riga

El Jardín zoológico de Riga (en letón: Rīgas Zooloģiskais dārzs) es un zoológico propiedad de la ciudad de Riga, la capital del país europeo de Letonia.​​ Se encuentra en Mezaparks, en la orilla occidental del lago Kisezers. El zoológico de Riga alberga alrededor de 3000 animales de casi 500 especies y es visitado por entre 250-300.000 turistas al año. El zoológico cuenta con una sucursal "Ciruli" en el distrito de Liepāja, parroquia de Kalvene, establecido en 1996, tiene una superficie de 135 hectáreas (330 acres). Véase también Jardín zoológico Anexo:Jardines zoológicos Referencias
Parc zoologique de Riga

Le parc zoologique de Riga (letton : Rīgas Zooloģiskais dārzs) est un parc zoologique situé dans le quartier de Mežaparks à Riga en Lettonie. Présentation Le parc zoologique est situé dans le quartier Mežaparks, à côté du parc Mežaparks, sur la rive ouest du lac Ķīšezers. Le zoo abrite environ 4 000 animaux de près de 500 espèces et est visité par 250 à 300 000 visiteurs chaque année. En 2022, le zoo a présenté un plan de transformation en bioparc quatre saisons appelé Masterplan 2035. En sept étapes, dont Himalaya est la première, le zoo sera rénové en rendant l'expérience du visiteur plus immersive. Les expositions d'animaux prévues dans Himalaya comprennent le léopard des neiges, le manul, le takin, le gypaète barbu et d'autres espèces. Expositions Transports publics Bus: 9 Tramway : 11 Galerie Références Voir aussi Liens externes Site officiel Rīgas zooloģiskais dārzs - fotogrāfiju galerija Latvijas Republikas Augstākās Padomes lēmums Par nacionālā zooloģiskā dārza statusa piešķiršanu Rīgas zooloģiskajam dārzam Rīgas Zooloģiskā dārza “Dzeņa darbnīca” Asian elephants at the Zoological Garden Riga Liens internes Portail de la Lettonie
Rigai Állatkert

A Rigai Állatkert (Rīgas zoodārzs) Lettország fővárosában, Rigában található, városi tulajdonban lévő állatkert. 1908-ban, még a cári Oroszországhoz tartozó városban alapították a létrehozására irányuló társaságot. Az állatkert 1912. október 14-én nyitott meg a kapuit. Ekkor 88 állatfajt 267 példány képviselt az állatkertben. Az első világháború, a német megszállás után az állatkertet bezárták. 1933-ban nyílt meg újra. A második világháború alatt zárva volt, de nem pusztult el. Utána gyorsan fejlődött, és hamarosan a Szovjetunió egyik legszínvonalasabb állatkertje lett. A lett függetlenség visszaszerzése után a látogatók száma ideiglenesen visszaesett a más szovjet területekről érkező látogatók elmaradása miatt, de hamarosan új fejlesztések indultak és a látogatók száma is növekedni kezdett, a 21. század elejére újra elérte az évi 250-300 000 főt. Jegyzetek További információk A Wikimédia Commons tartalmaz Rigai Állatkert témájú kategóriát. Hivatalos oldal
Рижский зоопарк

Рижский зоопарк (латыш. Rīgas zoodārzs) расположен в столице Латвии — Риге, на территории микрорайона Межапаркс, на западном берегу озера Кишэзерс. История Первым шагом к созданию в Риге зоопарка явилось создание в 1908 году общества «Рижский зоологический сад», но лишь через четыре года, 14 (27) октября 1912 года, зоосад был открыт для посетителей. Во время Первой мировой войны зоопарк был вывезен в зоопарк Хагенбека в Штеллинген — район Гамбурга и возобновлён только в 1932—1933 годах. В 1933 году директором Рижского зоопарка стал энтомолог Лесного департамента Латвии Лаймонис Гайлитис. Во время Великой Отечественной войны парк и животные практически не пострадали, но доступ посетителей был закрыт. В 1987 году в Рижском зоопарке насчитывалось 2150 особей животных 405 видов. С 1990-х годов зоопарк является муниципальной собственностью. Финансовые трудности вынудили зоопарк расстаться с некоторыми животными, в частности, со слонами. Активную позицию в борьбе за сохранение животных в Рижском зоопарке, в том числе родившейся в нём слонихи Зузите, занимала известная писательница Дзидра Ринкюле-Земзаре, ею проводилась кампания по сбору средств на содержание животных. В настоящее время зоопарк открыт круглый год, его площадь составляет 19,9 га. В 1993 году был открыт филиал «Цирули» близ Лиепаи, расположенный на территории площадью 137 га. Посещаемость Рижского зоопарка оценивается в 300 тыс. посетителей в год. Происшествия Утром 7 января 2011 года произошёл пожар в домике для зебр, погибли животные (антилопа и зебры). Примечания Ссылки Виртуальная Латвия — в гостях у жирафов и павлинов в Рижском зоопарке (360º панорамы, фотографии, звук)
Rigas nationella zoologiska trädgård

Rigas nationella zoologiska trädgård (lettiska: Rīgas Nacionālais zooloģiskais dārzs) är en kommunalt ägd djurpark i Riga i Lettland. Den ligger i stadsdelen Mežaparks, på västra sidan av sjön Ķīšezers. Rigas Zoo har filialen Cīruļi i Liepāja distrikt, vilken grundades 1996. Historik En förening för att grunda ett zoo bildades 1908. Den zoologiska trädgården öppnades i oktober 1912 på ett 16,4 hektar stort område. Det stängdes i augusti 1917 efter det att tyskarna ockuperat Riga under första världskriget. Efter kriget inrättades ett läger för barn från fattiga familjer på platsen. Efter det att en ny förening bildats i december 1932 kunde den zoologiska trädgården återöppnas i september 1933. Under andra världskriget kunde den bevaras, och den öppnades för allmänheten igen i september 1944. År 1950 öppnades ett akvarium, och andra byggnader tillkom från 1980-talet. Återintroduktion av lövgrodor Rigas Zoo påbörjade 1988 ett projekt för att återinföra lövgrodor i sydvästra Lettland. Detta har lett till att det numera finns vilda lövgrodor på flera ställen i landet. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Riga Zoo, 30 januari 2018. Externa länkar Rigas Zoos webbplats
Ризький зоопарк

Ризький зоопарк (латис. Rīgas zoodārzs) розташований в столиці Латвії — Ризі, на території мікрорайону Межапаркс, на західному березі озера Кишезерс. Історія Першим кроком до створення в Ризі зоопарку стало заснування 1908 року товариства «Ризький зоологічний сад», але лише через чотири роки, 14 (27) жовтня 1912 року, зоосад був відкритий для відвідувачів. Під час Першої світової війни зоопарк був вивезений в Кенігсберг і відновлений тільки в 1932—1933 роках. У 1933 році директором Ризького зоопарку став ентомолог Лісового департаменту Латвії Лаймоніс Гайлітіс. Під час Другої світової війни парк і тварини практично не постраждали, але доступ відвідувачів був закритий. У 1987 році в Ризькому зоопарку налічувалося 2150 особин тварин 405 видів. З 1990-х років зоопарк є муніципальної власністю. Фінансові труднощі змусили зоопарк розлучитися з деякими тваринами, зокрема, зі слонами. Активну позицію в боротьбі за збереження тварин у Ризькому зоопарку, в тому числі народженої в ньому слонихи Зузіте, займала відома письменниця Дзідра Ринкюле-Земзаре, нею проводилася кампанія по збору коштів на утримання тварин. В даний час зоопарк відкритий цілий рік, його площа становить 19,9 га. В 1993 році був відкритий філіал «Цирулі» поблизу Лієпаї, розташований на території площею 137 га. Відвідуваність Ризького зоопарку оцінюється в 300 тис. відвідувачів у рік. Події Вранці 7 січня 2011 року сталася пожежа в будиночку для зебр, загинули тварини (антилопа і зебри). Примітки Посилання Офіційний сайт (рос.) Віртуальна Латвія — в гостях у жирафів [Архівовано 3 вересня 2019 у Wayback Machine.] і павичів [Архівовано 22 червня 2020 у Wayback Machine.] в Ризькому зоопарку (360º панорами, фотографії, звук)
Pļaviņas Vandkraftværk

Pļaviņas Vandkraftværk (lettisk: Pļaviņu hidroelektrostacija eller Pļaviņu HES) er det største kraftværk i Letland og et af de største vandkraftværker i den Europæiske Union. Vandkraftværket ligger i nærheden af byen Aizkraukle i floden Daugava. Det har ti individuelle turbiner med en samlet kapacitet på 868,50 megawatt. Opførelsen af Pļaviņas Vandkraftværk vakte en usædvanlig bølge af protester i 1958. De fleste af Letlands indbyggere modsatte sig oversvømmelsen af historiske steder, i særdeleshed naturskønne slugter med sjældne planter og naturtræk, såsom Staburags, en klippe sammenlignelig med den tyske Lorelei i kulturel betydning. Konstruktionen af dæmningen godkendtes i 1959, men, først efter udrensning af relativt liberale og nationalt orienterede ledere under Eduards Berklavs og deres udskiftning med Moskva-tro, ideologisk konservative kadrer ledet af Arvīds Pelše. Den første af kraftværkets turbiner sattes i funktion i december 1965. Kraftværket sattes i fuld drift i 1968 ved igangsættelsen af den fjerde turbine. I perioden fra 1991 til 2001 blev yderligere seks turbiner installeret ud over de oprindelige fire turbiner. I samme tidsrum udførtes også en ombygning af værket, og en anden ombygning planlagt til afslutning i 2010 indledtes i 2007. Vandkraftværket drives i dag af virksomheden Latvenergo. Kildehenvisninger
Kraftwerk Pļaviņas

Das Kraftwerk Pļaviņas ist ein Wasserkraftwerk im Bezirk Aizkraukle, Lettland, das die Düna zu einem Stausee aufstaut. Die Stadt Aizkraukle liegt auf der rechten Flussseite in der Nähe des Kraftwerks. Das Kraftwerk ist im Besitz von Latvenergo und wird auch von Latvenergo betrieben. Geschichte Erste Pläne zum Bau von Wasserkraftwerken an der Düna kamen nach der Unabhängigkeit Lettlands im Jahr 1919 auf. In den 1930er Jahren wurde das Kraftwerk Ķegums errichtet. In den 1950er Jahren entstanden dann Pläne zur Errichtung von weiteren Wasserkraftwerken an der Düna. Dies führte 1958 zu Protesten, die sich gegen die geplante Errichtung des Kraftwerks Pļaviņas richteten. Der Bau des Kraftwerks wurde dennoch am 1. November 1960 beschlossen. Mit dem Bau wurde 1961 begonnen und die erste Turbine wurde im Dezember 1965 in Betrieb genommen. Absperrbauwerk Das Absperrbauwerk besteht aus einem Damm auf der rechten Seite (Länge 1220,5 bzw. 1282 m), dem Maschinenhaus und der Wehranlage aus Beton (Länge 158 bzw. 254,4 m) in der Flussmitte sowie einem weiteren Damm auf der linken Seite (Länge 2557 bzw. 2567 m). Die Dammkrone liegt auf einer Höhe von 72 m über dem Meeresspiegel. Die maximale Höhe der Dämme beträgt 42 m. Die Wehranlage befindet sich über dem Maschinenhaus. Über die Wehranlage können maximal 8640 m³/s abgeführt werden (unter der Annahme, dass ein Wehrfeld nicht geöffnet werden kann). Das Bemessungshochwasser liegt bei 7690 m³/s (Wahrscheinlichkeit einmal in 100 Jahren) bzw. bei 9570 m³/s (Wahrscheinlichkeit einmal in 1000 Jahren). Das wahrscheinlich höchste zu erwartende Hochwasser wird mit 12.600 m³/s angegeben. Der höchste jemals beobachtete Zufluss in die Düna lag im Jahr 1956 bei ca. 14.000 m³/s. Da die derzeitige Wehranlage für extreme Hochwasser nicht ausgelegt ist, müsste eine zusätzliche Hochwasserentlastung errichtet werden, um eine Überflutung der Dämme (und damit das eventuelle Brechen derselben) zu verhindern. Stausee Bei einem Stauziel von 72 m (maximales Stauziel 73,3 m) erstreckt sich der Stausee über eine Fläche von rund 34,9 km² und fasst 509 Mio. m³ Wasser. Der maximale Zufluss in die Düna bei einem Hochwasser von 9570 (bzw. 12.600) m³/s wird mit rund 13 (bzw. 17) Mrd. m³ Wasser angegeben und liegt damit weit über dem maximalen Speichervolumen des Stausees. Kraftwerk Das Kraftwerk ging 1965 (bzw. 1966 oder 1968) in Betrieb; die installierte Leistung betrug ursprünglich 825 MW. Nach diversen Leistungssteigerungen wird die installierte Leistung mit 855 (bzw. 868 882 883,5 893,5 894 907,6 oder 908) MW angegeben. Jede der 10 Turbinen leistet maximal 88,4 MW. Die durchschnittliche Jahreserzeugung wird mit 1150 Mio. kWh angegeben. Die Jahreserzeugung schwankt: sie lag 2002 bei 1,376 Mrd. kWh und 2009 bei 1,931 Mrd. kWh. Im Jahr 2017 konnten aufgrund stark erhöhter Wasserführung der Düna 2,434 Mrd. kWh erzeugt werden. Die maximale Fallhöhe beträgt 40 m. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Lettland Weblinks Einzelnachweise
Centrale hydroélectrique de Pļaviņas

La centrale hydroélectrique de Pļaviņas est la plus grande centrale de Lettonie et une des plus grandes centrales hydroélectriques de l'Union européenne. Elle est située à Aizkraukle sur la rivière Daugava. Présentation Elle dispose de dix turbines cumulant une puissance totale de 868,5 MW . La construction suscita une vague inhabituelle de protestation en 1958. La plupart des Lettons étaient opposés à l'inondation de sites historiques et d’une gorge particulièrement pittoresque avec des plantes rares et des éléments naturels, comme la Staburags, une falaise comparable en importance d’un point de vue culturelle à la Lorelei en Allemagne. La construction du barrage fut approuvée en 1959, cependant, après la purge des dirigeants libéraux et nationalistes sous la direction d’Eduards Berklavs et leur remplacement par des cadres plus favorables à Moscou et conservateurs dirigés par Arvīds Pelše. La construction de cet ouvrage est à l'origine de la fondation de la ville d'Aizkraukle, qui est bâtie pour accueillir le personnel du chantier, puis acquiert le statut de ville en 1967. Le premier tour de la première turbine de la centrale eut lieu en décembre 1965. L'usine fut mise en service dans sa totalité en 1968 avec le démarrage de la quatrième turbine. De 1991 à 2001, six turbines supplémentaires furent ajoutées aux quatre d’origine afin d’accroître la puissance installée à 868,5 MW. La première rénovation de la centrale fut réalisée de 1999 à 2001, et la seconde, de 2007 à 2010. La centrale est exploitée par Latvenergo. Voir aussi la rivière Daugava Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Pļaviņas Hydroelectric Power Station » (voir la liste des auteurs). Portail de la Lettonie Portail des énergies renouvelables Portail des lacs et cours d'eau
Energiecentrale Pļaviņas

Energiecentrale Pļaviņas (Pļaviņu HES) bij de stad Aizkraukle in de rivier de Westelijke Dvina (Lets: Daugava) is de grootste energiecentrale in Letland en een van de grootste waterkrachtcentrales in de Europese Unie. Deze centrale heeft tien turbines met een totale capaciteit van 868,5 Megawatt (MW) en wordt beheerd door het bedrijf Latvenergo. De bouw van de dam veroorzaakte indertijd wijdverspreide protesten, omdat daarmee een cultuurhistorisch en landschappelijk waardevol deel van het rivierdal onder water kwam te staan. Onder andere de in de Letse mythologie belangrijke Staburags-klip, en delen van Koknese en andere plaatsen verdwenen of werden aangetast. Externe link (lv) (en) (ru) Energiecentrale Pļaviņas bij eigenaar Latvenergo
Elektrownia Wodna Pļaviņas

Elektrownia Wodna Pļaviņas – elektrownia wodna na rzece Dźwinie przy miejscowości Aizkraukle, na Łotwie. Elektrownia została uruchomiona w grudniu 1965 roku, a jej kompletne ukończenie nastąpiło w roku 1968. Wyposażona jest w 10 turbin, a jej moc wynosi 893,5 MW, co czyni ją największą hydroelektrownią w krajach bałtyckich i jedną z największych w Unii Europejskiej. Zapora tworzy na Dźwinie zbiornik wodny Pļaviņu ūdenskrātuve. Elektrownią zarządza Latvenergo. Przypisy
Плявиньская ГЭС

Пля́виньская ГЭС или Плявинская ГЭС (латыш. Pļaviņu HES) — гидроэлектростанция на реке Даугава в Латвии, у города Айзкраукле. Самая большая по установленной мощности ГЭС в Прибалтике. Основные сведения Проектировщик станции — институт «Гидропроект». Установленная мощность — 894 МВт Количество гидроагрегатов — 10 Максимальный перепад — 40 м Длина плотины — 4032 м Средний многолетний расход — 610 м³/с Объём водохранилища — 509 млн м³ От распределительного устройства отходят четыре ЛЭП: на Ригу, Кегумс, Екабпилс и в Литву. По гребню плотины проложена автомобильная дорога. Наряду с Кегумской и Рижской ГЭС находится в ведении филиала «Даугавские гидроэлектростанции» акционерного общества «Латвэнерго». История Строительство ГЭС вызвало протесты среди местных жителей из-за необходимости затопления исторических мест, в частности, утёса Стабурагс, имеющего важное культурное значение. В 1960—1961 годах, перед затоплением территории, археологической экспедицией под руководством Эльвиры Шноре на левом берегу Даугавы был выявлен и исследован могильник Леясдопелю. Строительство ГЭС было начато в 1961 году и закончено в 1966 году. Вплоть до выхода Латвии из состава СССР она носила имя В. И. Ленина. В 1991—1996 годах гидроагрегаты станции реконструировали. В 2001 году в результате очередной реконструкции была увеличена её мощность и эффективность. Примечания Ссылки Реконструкция Плявиньской ГЭС увеличит эффективность производства (недоступная ссылка)
Pļaviņas vattenkraftverk

Pļaviņas vattenkraftverk (lettiska: Pļaviņu HES) är ett vattenkraftverk i Lettland i floden Daugava (Düna). Det togs i drift år 1965 och har den största installerade effekten i Baltikum och den näst största i Europeiska Unionen. Kraftverket omfattar tio aggregat med en totalt installerad effekt på 893,5 MW. Med en fallhöjd på ca 40 meter ger det en nominell utbyggnadsvattenföring på över 2 500 m³/s. Referenser
ГЕС Плавінас

ГЕС Плавінас (латис. Plavinu HES) — гідроелектростанція в Латвії на річці Даугава. Займає перше місце за потужністю серед латвійських ГЕС, входить до складу даугавського каскаду, знаходячись вище за течією від ГЕС Кегумс. Під час спорудження станції річку перекрили земляною та бетонною греблями висотою 55 метрів, в результаті чого утворилось водосховище із площею поверхні 35 км2 та об'ємом 509 млн м3 (при нормальному операційному рівні у 72 метри НРМ, при максимально припустимому 73,3 метра НРМ об'єм досягає 580 млн м3). У машинному залі, розташованому в бетонній частині греблі під водоспуском, протягом 1965—1968 років ввели в експлуатацію десять турбін типу Френсіс потужністю по 82,5 МВт, що працюють при напорі у 40 метрів. Починаючи з 1991 року провадилась послідовна модернізація гідроагрегатів, яка збільшила потужність ГЕС до 883,5 МВт. Див. також Список найбільших електростанцій світу Примітки
Kalkūnes pagasts

Kalkūnes pagasts er en territorial enhed i Daugavpils novads i Letland. Pagasten etableredes i 1864, havde 2.519 indbyggere i 2010 og omfatter et areal på 67,15 kvadratkilometer. Hovedbyen i pagasten er Kalkūni. Kildehenvisninger Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside Arkiveret 13. januar 2010 hos Wayback Machine (lettisk)
Kalkūne Parish

Kalkūne Parish (Latvian: Kalkūnes pagasts) is an administrative unit of Augšdaugava Municipality in the Selonia region of Latvia. Towns, villages and settlements of Kalkūne Parish External links "Kałkuny". Geographical Dictionary of the Kingdom of Poland (in Polish). 3. Warszawa: Kasa im. Józefa Mianowskiego. 1882. p. 719.
Kalkūni (pagasts)

Kalkūni (en letton : Kalkūnes pagasts) est une paroisse de la municipalité d'Augšdaugava, située dans la région de Sélonie, en Lettonie. Géographie La paroisse s'étend sur 67,16 km2 dans le sud-est de la Lettonie. Elle est arrosée par la Laucesa (longue de 29 km) et son affluent la Pakrāce. Le principal lac est celui de Svente (7,3 km2). Paroisses limitrophes Histoire Fondé en 1864, Kalkūni est rebaptisé Laucesa en 1925, après l'indépendance de la Lettonie. En 1945, sous le régime soviétique, les selsoviets de Laucesa, Kalkūni, Maija et Malta sont fondés, cependant que la dénomination de « paroisse » (pagasts) est officiellement supprimée en 1949. Kalkūni fait alors partie successivement des districts de Grīvas (1949-1955), Ilūkste (1955-1956) et Daugavpils (après 1956). En 1990, le village est de nouveau réorganisé en paroisse. Après la réforme territoriale de 2009, la paroisse est administrativement rattachée à la municipalité de Daugavpils. Enfin, le 1er juillet 2021, cette dernière est supprimée et fusionnée au sein de celle d'Augšdaugava. Références Liens externes (pl) Haag et Kępy, Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, t. III, 1882 (lire en ligne), « Kałkuny » Site officiel Portail de la Lettonie
Kałkuny (gmina)

Kałkuny (łot. Kalkūnes pagasts) – gmina wiejska (pagasts) na Łotwie, w novadsie Górna Dźwina (od 2021). Siedzibą władz gminy są Kałkuny (łot. Kalkūni), blisko granicy z Litwą i Białorusią. Dawniej była to jednostka w Imperium Rosyjskim, Polsce, Republice Łotewskiej i ZSRR, funkcjonująca w latach 1889–1949. Historia Gmina zbiorowa Kałkuny (ros. Калкунская волость, łot. Kalkūnes pagasts, niem. Gemeinde Kalkuhnen) powstała w 1889 roku w wyniku reformy struktur administracyjnych państwa rosyjskiego, która w przypadku historycznych krain Łotwy nastąpiła 20–30 lat później niż w innych guberniach. Gmina powstała z połączenia gmin jednostkowych Kalkuhnen, Klopmannsrode, Diedrichstein i Meduma, majątków Birkineļi, Baltā, Alexanderhof, Randene, Berkovu, Kalīži, Vasariški, Neufeld, Grenzberg, Kleimansrode, Liginiški i Gützenstein oraz okolic Grīva, Nīderkūnis, Judovka i Liginiški. Weszła w skład powiatu iłłuksztańskiego, należącego do guberni kurlandzkiej. Gmina graniczyła od zachodu z gminami Swenten i Kurzum, od południa z gminą Demmen, od wschodu z gminą Skrudalina, a od północy – poprzez Dźwinę – z gubernią witebską. Po I wojnie światowej jednostka weszła w skład utworzonego 31 października 1919 i administrowanego przez Zarząd Cywilny Ziem Wschodnich powiatu brasławskiego, w ramach tzw. administracyjnego okręgu wileńskiego. W 1919 roku gminę zamieszkiwało 4,588 obywateli, w większości starowiercy i katolicy: Jednakże w lipcu 1920 roku obszar gminy Kałkuny (oraz pięciu innych sąsiednich gmin o łącznej powierzchni 1,5 tys. km²) został zajęty przez Łotyszy i wcielony do Republiki Łotewskiej. Gmina weszła skład łotewskiego powiatu iłłuksztańskiego. W 1925 roku nazwę gminy (i jej siedziby) zmieniono na Laucesa (łot. Laucesas pagasts). W 1935 roku jej powierzchnia wynosiła 156 km², a zamieszkiwało ją 1,800 ludzi. Po II wojnie światowej gmina Laucesa weszła w struktury administracyjne Związku Radzieckiego (Łotewskiej SRR). W 1945 roku gminę podzielono na cztery rady wiejskie (Kalkūne, Laucesa, Maija i Malta). Gminę zniesiono ostatecznie w 1949 roku, wraz z powiatem iłłuksztańskim. Współczesną, mniejszą, gminę Kałkuny reaktywowano w 1990 roku, obok nowej gminy Laucesa. Przypisy