Naravni rezervat Grīņu

Naravni rezervat Grīņu (latvijsko Grīņu dabas rezervāts) je naravni rezervat v župniji Saka, občina Južni Kurzeme v pokrajini Kurlandija v Latviji. Ustanovljen je bil leta 1936 in spada v evropsko omrežje za ohranjanje narave Natura 2000. Pod zaščito je 1505 hektarjev naravnega habitata. Rezervat Grīņu je podrejen regionalnemu svetu za varstvo narave Kurlandija. Naravni rezervat je bil ustanovljen za zaščito zelo redke rastline za Latvijo - križnolistne rese (Erica tetralix), pa tudi njenega posebnega biotopa, ki ga lokalno imenujejo grīnis. Poleg tega so ohranjene znatne goščave voščene mirike (Myrica gale), ogrožene vrste grmovnic, ki je vir surovin za izdelavo znamenitega riškega črnega balzama. V flori rezervata so našli tudi druge redke rastline, zlasti več vrst orhidej. Zgodovina Najstarejši podatki o zemljiščih Grīnisa so v ljudskem izročilu. Po legendi je baron Osten-Sacken, ki je tukaj živel v 17. stoletju, posestvo razdelil med dva sinova, enemu je zapustil polja, drugemu pa gozdove. Lastnik gozdov je obogatel, lastnik polj pa je obubožal in iz zavisti požgal gozd. Tako se je pojavila prva vresova pustinja - grīnis. V 19. stoletju se poskusi zavzetja teh zemljišč z ognjem niso ustavili. Domačini so kurili travo, da bi povečali rodovitnost, a po več letih uporabe so takšna polja prenehala roditi in vaščani so ponovno požgali gozd, da bi zavzeli nova zemljišča. Kljub neracionalnosti takšne rabe narave so se celo gozdarji zatekli k kolim, ko so želeli nizko rastoče gozdove nadomestiti z gojenimi gozdnimi nasadi. Včasih so požari izbruhnili zaradi parnih lokomotiv, ki so vozile po železniški progi. Poleti je bil grīnis izjemno suh, zato je bila ena sama iskra izpod koles dovolj, da se je ogenj razširil. Vendar pa so bila vsa človeška prizadevanja za razvoj lokalnih zemljišč neuspešna. Grīņu je ostal nerodoviten in takoj ko so ljudje nehali obdelovati zemljo, se je hitro zaraščala divja vegetacija. Do 1930-ih je bilo jedro sodobnega rezervata Grīņu (približno 750 hektarjev) majhen, a ne zelo produktiven gozd, ki ga je obdajalo negozdno močvirje. To območje je pripadalo gozdarstvu Strautini, podrejenemu Zemljiškemu skladu, ki je posamezne parcele prodajal vsakomur. Vendar pa jih je zaradi neplodnosti lokalnih zemljišč kupilo le 60 revnih latgalskih družin, ki so se preživljale s sečnjo dreves za prodajo. Dokumenti latvijskega gozdarskega oddelka za leto 1936 vsebujejo podatke, da so v gozdarstvu Strautini našli velike goščave križnolistne rese (Erica tetralix). Ker je glavno območje te vrste v zahodni Evropi, je tovrstna najdba postala senzacija v krogih latvijskih botanikov. Znanstveniki Univerze v Latviji so nasprotovali gospodarski rabi gozdov Grīņuja, vsa melioracijska dela in sečnja dreves pa so bila takoj ustavljena. Istega leta je bilo ozemlje zapuščeno, s čimer je Grīņu postal tretje zavarovano ozemlje države po naravnem rezervatu Moricsala in narodnem parku Slītere. Med drugo svetovno vojno in v prvih letih po njej so bili gozdovi Grīņuja praktično zapuščeni. Leta 1957 so bila ta območja ponovno razglašena za naravni rezervat. V naslednjih 20 letih so temu območju dodali nova območja, kjer so našli vresje, tako da se je zaščiteno območje povečalo na 1076 ha. Leta 1979 je bil rezervat Grīņu, čeprav je ostal ločena ustanova za ohranjanje narave, upravno podrejen narodnemu parku Slītere. Od 1. februarja 2011 ga upravlja Svet za varstvo narave regionalnega urada Kurlandije. Podnebje Naravni rezervat Grīņu je ob obali Baltskega morja v zmernem podnebnem pasu atlantsko-celinske podnebne regije, ki ima milejše podnebje kot kateri koli drug del Latvije. Povprečna letna temperatura je tukaj 6,5 °C, njena nihanja v letnih časih pa so relativno majhna. Tako je bila povprečna temperatura januarja -3 °C, povprečna temperatura julija pa le 16 °C. Običajno tukaj v letu pade 700–800 mm atmosferskih padavin, večina pa se pojavi konec poletja in jeseni. Zime so v Grīņuju rahle snežne s tanko in krhko plastjo snega. Na tem območju pogosto pihajo močni vetrovi, zlasti jeseni, ki pogosto povzročijo podiranje velikih dreves. Geografija in hidrologija Naravni rezervat Grīņu je v župniji Saka občine Pāvilosta v Latviji, zahodno od vasi Ķoniņciems, med naselji Ziemupe, Saka in Pāvilosta. Trakovi zemlje ob njegovih mejah so zasedeni z gozdovi iste vrste kot v samem rezervatu, zato so meje med rezervatom in izkoriščenimi območji nevidne. Takšna premalo izkoriščena kmetijska zemljišča prispevajo k ohranjanju krajine Grīņuja in v bistvu delujejo kot varovalni pas. Vzhodni rob zavarovanega območja od severa proti jugu prečka železnica Liepāja–Ventspils, promet na kateri je bil ustavljen leta 1996. Ozemlje rezervata leži na Obmorskem nižavju, 10 km od obale Baltskega morja. Absolutna višina ozemlja je 8–12 m nadmorske višine. Njegov relief je raven, z rahlim naklonom v smeri od severa proti jugu. Ponekod lahko vidite nižine, ki se raztezajo več metrov do globine 0,5 m. Nastale so v antiki zaradi postopnega umika morja. Druge oblike mikroreliefa so melioracijski kanali. V preteklosti so jih uporabljali za izsuševanje močvirij, po zapuščini pa so bili opuščeni, začeli so se zamuljevati in zaraščati. Ob takšnih kanalih so pogosto speljane gozdne ceste na nasipih izkopane zemlje. Podtalnica v rezervatu je blizu površine. Tla so spomladi in jeseni zelo vlažna, poleti pa se izsušijo. To ustvarja pogoje za pogoste požare poleti. V rezervatu ni velikih rezervoarjev. Prečkata ga dve majhni gozdni reki: na severu zavarovanega območja teče Lielā Kārpa, na jugu pa Mazā Kārpa. Lielā Kārpa ima dolino široko 4–6 m in visoke obale, vendar je njena drenažna zmogljivost zanemarljiva in že na razdalji več deset metrov od struge lahko vidite mokrišča. Mazā Kārpa ima neprehodne, močvirnate obale in je bolj podobna melioracijskemu kanalu kot reki. Konec 20. stoletja je vključevala jezero Grīņu s površino 2 ha, vendar se zaradi evtrofičnih procesov njegova vodna površina nenehno zmanjšuje. Tla in pokrajina Celotno ozemlje rezervata Grīņu je prekrito z debelo trimetrsko plastjo drobnozrnatega peska, pod katerim so morenski sedimenti, včasih s plastmi gramoza. Te geološke kamnine so nastale med umikom starodavnega Baltskega morja. V teh pogojih se je razvilo več vrst tal. Šotno-podzolna-glinasta tla so značilna po organski plasti šote, debeli le 10 cm, včasih z vdori plasti premoga - sledi preteklih gozdnih požarov. Na dvignjenih mestih ob bregovih Lielā Kārpe nastajajo travnato-podzolna tla in šotno-glinasta tla. Vendar v rezervatu ni pogojev za nastanek debele plasti šote, saj vsa nižje ležeča območja v hladnem obdobju prejemajo odvečno vlago, poleti pa se popolnoma izsušijo. Homogenost hidrološkega režima, podnebnih razmer in talne odeje določa enotnost pokrajine rezervata: 94 % njegovega ozemlja je prekrite z gozdovi, 5 % so travniki, grmičevje in resje; pade na nekdanja obdelana zemljišča. Pokrajine Grīņuja ni mogoče imenovati dih jemajoče. Večino ozemlja zasedajo nizki in redki gozdovi, le na dvignjenih bregovih reke Lielā Kārpa v omejenem obsegu rastejo visoki vitki borovci z elegantnimi smrekami. Odprte biocenoze in Grīņu vključujejo naravne travnike in pustinje, omejene na nekdanje senožeti, vrtove, pokopališča. Prav travniki, porasli z resjem in grmičevjem, se imenujejo grīnis. Ta pokrajina ni značilna za vzhodni Baltik, zato je skrbno varovana. Znanstveniki še niso prišli do dokončnega sklepa o izvoru grīnisa. Nekateri menijo, da gre za naravni biotop, ki je nastal v edinstvenih lokalnih razmerah, drugi pa menijo, da je razvoj grīnisa tesno povezan s človeškimi dejavnostmi, zlasti s požari, saj brez vpliva tega dejavnika grīnis hitro zaraste z gozdom. Rastlinstvo Vrednost naravnega rezervata Grīņu je v tem, da ga kljub enotnosti pokrajine odlikuje botanična raznolikost. Samo po nepopolnih ocenah je bilo na njegovem ozemlju najdenih približno 300 vrst žilnih rastlin, od tega 33 redkih za Latvijo. Približno 80 % rezervata pokrivajo borovi in ​​brezovi gozdovi z neprekinjenim grmičevjem ali zeliščnim pokrovom. Ta vrsta vegetacije se lokalno imenuje grīnis (od tod tudi ime rezervata). Ta vrsta pokriva le 0,3 % celotne gozdne površine Latvije. Glede na mikrorelief ločimo dve vrsti grīnisov: sfagnumsko-resovski (na dvignjenih območjih) in šaš-resovski (na nizkih območjih, pokritih z grbinami). V sfagnumsko-resovskem grīnisu drevesno plast tvorijo borovci, spodnjo plast pa neprekinjen pokrov resja, kserofitnih lišajev in higrofitnih mahov; podrasti ni. V šaš-molin grīnisu drevesno plast tvorijo tudi borovci, vendar z znatno primesjo breze, ponekod je razvita vrbova podrast, vmes pa se pojavlja krhlika in brin. Med grbinami so pogosti šaši, navadni močvirski slamnik (Galium palustre), navadna krvenka (Lythrum salicaria), hudičevka (Succisa pratensis) in barjanska trava (Molinia). Rastlinske združbe rezervata Grīņu lahko jasno razdelimo na dve vrsti: gozdove in travnike. Gozdna flora Gozdne fitocenoze predstavljajo gozdovi in ​​breze, v katerih imajo drevesa depresiven videz. Imajo tanka in ukrivljena debla rdečega bora (Pinus sylvestris) in puhaste breze (Betula pubescens), prekrita z lišaji, drevesa imajo pogosto odlomljene vrhove, ponekod je drevesna plast redka, tako da je gozd na zgornjem močvirju. Poleti pokrajino poživi visoka odeja trave (Poaceae) in jesenskega vresja (Calluna vulgaris). Vendar se ti vlažni gozdovi od pravih močvirij razlikujejo po tem, da veliko vlage prejmejo predvsem jeseni in se poleti skoraj popolnoma izsušijo. Zaradi tega njihova vrstna sestava združuje značilnosti higrofitske (vlažnoljubne) in kserofitske (na sušo odporne) vegetacije. V podrasti takšnih gozdov sta bila opažena navadna krhlika (Frangula alnus) in brin (Juniperus), v travnati odeji prevladujejo borovnica (Vaccinium myrtillus), valovita lasna trava (Deschampsia flexuosa) in paličasti mah (Spinulum annotinum), dvolistna senčnica (Maianthemum bifolium), škrlatna močvirska trava (Molinia caerulea), navadni rogoz (Luzula multiflora), jesenska vresa (Calluna vulgaris), šaš (Carex pilulifera), arktična zvezdasta cvetica (Lysimachia europaea), navadni črnilec (Melampyrum pratense). Veliko je tudi zatiranih grmov brusnice (Vaccinium vitis-idaea). Flora vlažnih travnikov V fitocenozah odprtega tipa prevladujejo vrste, značilne za vlažne travnike, zlasti tiste, ki ne potrebujejo rodovitnih tal. Vrste teh habitatov tvorita navadna koprena (Eriophorum angustifolium) in širokolistni močvirski bombaž (Eriophorum latifolium), pa tudi različni primerki šaša (Carex): črni šaš (Carex nigra), buxbaumov šaš (Carex buxbaumii), Carex canescens, volnati šaš (Carex lasiocarpa), ovalni šaš (Carex leporina), nageljnov šaš (Carex panicea), rjavi šaš (Carex hostiana) itd. Med temi zelišči so primesi nezahtevnih trav (Poaceae) - pisana vilovina (Sesleria caerulea), škrlatna močvirska trava (Molinia caerulea), škrlatni mali trsnik (Calamagrostis canescens). Pridružujejo se jim predstavniki plevelov, med katerimi so najpogostejši navadni močvirski slamnik (Galium palustre), hudičevka (Succisa pratensis), navadna kalužnica (Caltha palustris), navadni mrzličnik (Menyanthes), močvirski petoprstnik (Comarum palustre), močvirski silj (Peucedanum palustre) in v manjši meri vodna perunika (Iris pseudacorus), močvirski ušivec (Pedicularis palustris) in čopasta pijavčnica (Lysimachia thyrsiflora). Od grmovnic na travnikih je pogosta rožmarinolistna vrba (Salix rosmarinifolia). Zanimivo je, da škrlatna močvirna trava (Molinia caerulea), tako v gozdovih kot na travnikih, tvori značilne zaobljene kupčke. Flora suhih travnikov Ločeno vrsto rastlinskih skupin odprtih prostorov predstavljajo vrste suhih travnikov. Rastejo na majhnih površinah, ki so bile nekoč obdelane. Okoli zapuščenih stavb, ob železnici in na obeh straneh gozdnih cest so našli več vrst bilnice (Festuca) in travniške latovke (Poa), širokolistni trpotec (Plantago major), navadni pelin (Artemisia vulgaris), njivski osat (Cirsium arvense), gosji petoprstnik (Argentina anserina) in navadna madronščica (Linaria vulgaris). Zaščitena in redka flora Križnolistna resa (Erica tetralix) je razširjena po celotnem rezervatu Grīņu in okolici, vendar ima ta rastlina raje odprta sončna mesta. Resa ljubi lahka tla - poleti suha in jeseni vlažna. V Latviji ta vrsta ne more konkurirati drugim rastlinam in ob najmanjšem poslabšanju razmer izgine s travo. Zaraščanje odprtih površin z gozdom je zanjo še posebej škodljivo. Med cvetenjem je križnolistna resa zaradi rožnatih cvetov videti privlačna, vendar jo zunanji opazovalci pogosto ne opazijo, saj je videti kot jesenska vresa (Calluna vulgaris) in hkrati cveti. Drug objekt zaščite – voščena mirika (Myrica gale) – je v rezervatu Grīņu zelo pogosta. Njeni dišeči popki se uporabljajo za pripravo znamenitega riškega črnega balzama, zaradi katerega ta grm hitro izgine. Na ozemlju rezervata so takšni pripravki prepovedani, populacija mirike pa je v odličnem stanju. Med drugimi redkimi rastlinami so okrasne vrste, kot so turška lilija (Lilium martagon), puhasti šipek (Rosa tomentosa), dvolistni vimenjak (Platanthera bifolia), navadna orlica (Aquilegia vulgaris), Fuchsova prstasta kukavica (Dactylorhiza fuchsii) in stasita kukavica (Orchis maculata). Manj razkošna, a prav tako predmet zaščite: ukrivljena trda trava (Parapholis incurva), navadni pritlikavček (Radiola linoides), Buxbaumov šaš (Carex buxbaumii) in rjavi šaš (Carex hostiana), močvirski grah (Lathyrus palustris), brezklaso lisičje (Huperzia selago), puhasta vrba (Salix lapponum) in njej bližnja plazeča vrba (Salix repens). Živalstvo Živalstvo rezervata Grīņu je bila malo raziskana. Razlog za to je tako botanična usmerjenost varstvenih dejavnosti kot majhnost zavarovanega območja, ki ne omogoča ohranjanja velikih živalskih populacij znotraj njegovih meja. Vrste, ki jih najdemo v rezervatu, spadajo v palearktično favno. Prevladujejo prebivalci listopadnih gozdov – jelen (Cervus elaphus), evropski zajec (Lepus europaeus), divja svinja (Sus scrofa), evropski mink (Mustela lutreola), kuna zlatica (Martes martes) itd. Manj pogosti borealni sesalci in ptice: planinski zajec (Lepus timidus), los (Alces alces), ris (Lynx lynx), navadna veverica (Sciurus vulgaris), evropski jazbec (Meles meles). Največji plenilci rezervata so volk (Canis lupus), vlogo pa igra tudi navadna lisica (Vulpes vulpes). Od vrst, aklimatiziranih v Latviji, v rezervat vstopa le rakunasti pes (Nyctereutes procyonoides). Med pticami v rezervatu Grīņu so skoraj vseprisotni ščinkavec (Fringilla coelebs), taščica (Erithacus rubecula), velika sinica (Parus major), močvirska sinica (Poecile palustris), gorska sinica (Poecile montanus), precej pogosti pa so tudi ruševec (Lyrurus tetrix). Od velikih ptic so v rezervatu Grīņu opazili več gnezdečih parov bele štorklje (Ciconia ciconia) in črne štorklje (Ciconia nigra). Skupno 16 vrst avtohtonih ptic spada med redke vrste. Gospodarska in znanstvena dejavnost Kot je bilo že omenjeno v poglavju »Zgodovina«, so ljudje že dolgo poskušali upravljati z zemljišči rezervata, vendar praktično nobena veja kmetijstva ali gozdarstva tukaj ni imela možnosti za razvoj. Obdelovana zemljišča so bila nerodovitna, bolj ali manj sprejemljivo je na njih rodilo le ajda, oves in krompir. Hkrati je obdelovanje obdelovalnih zemljišč trajalo dolgo, saj jih je bilo treba najprej očistiti gozda in krčev. Pašniki niso bili dragoceni, saj močvirske rastline na splošno niso bile zelo hranljiva krma za živino. Donosno je bilo le krčenje gozdov, vendar so bili poskusi sajenja nasadov črne jelše in breze namesto nizkokvalitetnih borov tudi neuspešni. Tudi zaradi tega je bila vzpostavitev rezervatnega režima hitra in brez zapletov. Že v letu ustanovitve naravnega rezervata Grīņu je bilo prepovedano sekati drevesa, pasti živino in izsuševati mokrišča. Zemljišča rezervata so bila dokončno izpraznjena po drugi svetovni vojni, saj je bila večina lokalnih Latgalcev deportirana ali izseljena. Sčasoma je takšno zanemarjanje privedlo do hitre obnove sestojev, okoli kmetij sta začeli rasti trepetlika in breza. Vendar pa popolno pogozdovanje ozemlja tudi ni zaželeno, saj bi odpravilo ugodne pogoje za rast glavnih objektov varstva - križnolistne rese (Erica tetralix) in voščene mirike (Myrica gale). Posredno na ekosisteme ima zemljišče Grīņu rekultivacijske ukrepe na okoliških zemljiščih, ki od druge polovice 20. stoletja vodijo do izrazite evtrofikacije vodnih teles in močvirij. Trenutno ima rezervat strog varstveni režim, prosto prehajanje meja s strani tujcev je prepovedano, v znanstvene namene pa ga je mogoče obiskati le z dovoljenjem osebja narodnega parka Slytherin. V varovalnem pasu rezervata je dovoljeno spreminjati vegetacijo v okviru znanstvenih poskusov (na primer za izvajanje testnih pilotov). V rezervatu Grīņu so delno ohranjeni tudi predmeti zgodovinske dediščine Latgalcev: pokopališče, poslopja vasi "Ceriņi". Prvo raziskavo tega ozemlja je opravil Karl Reinhold Kupffer (1872—1935). Leta 1898 je iz gradiva, zbranega v Grīņuju, sestavil herbarij, ki je zdaj shranjen na Univerzi v Latviji. K. Kupffer je potrdil rast križnolistne rese (Erica tetralix) na teh krajih (prva omemba sega v leto 1846), vendar je bila potrditev znatne velikosti populacije, potrebne za zapuščino, podana šele v poznih tridesetih letih 20. stoletja. V 1950-ih je J. Gailis začel sistematično preučevati grīnis. Izvedel je več zanimivih poskusov pogozdovanja, preučeval tla, vrste in strukturo vegetacije. V istem obdobju so se preučevanju grīnisov občasno pridružili tudi drugi latvijski gozdarji. Leta 1984 je M. Lavins podrobno opisal zgodovino rezervata. Sklici Zunanje povezave Protected planet Rezervat na zemljevidu