NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Рижская 1-я больница

Рижская 1-я больница (латыш. Rīgas 1. slimnīca) — латвийское медицинское учреждение, расположенное в центре Риги. С 2010 года больница предлагает широкий спектр диагностических обследований, амбулаторное и плановое стационарное лечение, а также реабилитацию и краткосрочную социальную помощь. История Основана в 1803 году как больница для бедных на полсотни коек, однако достаточно быстро расширялась. В 1817 году было открыто родильное отделение, где работала акушерка. В 1818 году при больнице появилась аптека. В 1819 году сгорела при пожаре, однако уже через год была восстановлена и получила статус городской. В 1832—1863 годах директором больницы был Бернхард Фридрих Беренс (1795—1863), значительно улучшивший её работу. В 1834 году были открыты специализированные хирургическое и терапевтическое отделения. В начале 1847 года в больнице была выполнена первая в истории Российской империи операция с использованием эфирного наркоза. В начале 1870-х годов были снесены деревянные постройки больницы и на их месте построены 6 каменных корпусов, соединённых между собой (архитектор И. Д. Фельско). Продолжали открываться новые отделения: в 1875 — невропатологическое, в 1883 году — инфекционных болезней. В 1890-е годы были построены ещё несколько корпусов (в частности, заработал рентгеновский кабинет), в 1902 году появилось отделение кожно-венерических болезней, а в 1907 году открыт административный корпус (архитектор Р. Г. Шмелинг). К этому времени больница была рассчитана примерно на семь сотен мест. В 1902 году при родильном отделении была создана акушерская школа (не работала во второй половине 1910-х годов). С 1910 года учреждение получило название Рижская первая городская больница, а в 1944 году — Рижская городская 1-я клиническая больница. В 1920 году больница стала клинической базой медицинского факультета Латвийского университета, однако в конце 1920-х годов часть лечебно-учебных функций были переданы воссозданной Рижской 2-я городской больнице. В 1970 году к больнице была присоединена станция скорой медицинской помощи. В 1976 году больнице было присвоено имя Н. Н. Бурденко, который в 1905 году стажировался на её хирургическом отделении. В конце 1980-х годов больница включала 23 клинических отделения и была рассчитана примерно на тысячу мест. Примечания Ссылки Latvijas Nacionālā bibliotēka (латыш.).
Третья Рижская государственная гимназия

Рижская государственная гимназия № 3 (латыш. Rīgas Valsts 3. ģimnāzija; ранее — средняя школа № 3) — среднее учебное заведение города Риги. Расположена в Вецриге, по улице Кунгу между улицами Грециниеку и Марсталю. Адрес — ул. Грециниеку, 10. История Открыта в январе 1919 года. Первоначально занимала помещения бывшей немецкой женской городской школы (улица Кришьяня Валдемара, 2). Преподавание велось на латышском языке. 27 марта 1942, во время немецкой оккупации, была расстреляна директор школы Эмма Витенберга-Лиеки. В 1966 году школа переехала в новое здание. С 1969 года в течение 30 лет школу возглавлял Валдис Берзиньш. Известные выпускники Вия Артмане (1948) Лилита Берзиня (1920) Байба Индриксоне (1951) Дайрис Бертанс Известные преподаватели Янис Страубергс (1919—1935). Интересные факты В 3-й средней школе проходили съёмки сцен школьной жизни для фильма «Часы капитана Энрико». Литература Средняя школа № 3 // Рига : Энциклопедия = Enciklopēdija Rīga / [пер. с латыш. ; гл. ред. П. П. Еран]. — Рига : Главная редакция энциклопедий, 1989. — С. 687. — ISBN 5-89960-002-0. Примечания Ссылки Rīgas Valsts 3. ģimnāzijai — 95 gadu jubileja (латыш.)
Leuchtturm Slītere

Der Leuchtturm Slītere (lettisch Slīteres bāka) befindet sich ungewöhnlicherweise nicht an der Küste, sondern etwa 5,3 km entfernt im Landesinnern. Die Anhöhe, auf der er steht, diente den Seeleuten seit alters her als Landmarke. Historisch gesehen war das Gebiet seit dem elften Jahrhundert ein Ort von Plünderern, die auf der Höhe irreführende Signalfeuer entzündeten, um vorbeifahrende Schiffe zu verwirren und sie auf Grund laufen zu lassen. Sobald sie zerstört waren, wurden sie geplündert. Die Stätte des Leuchtturms war möglicherweise ein alter heiliger Ort, da alte Karten ihn als Tempelberg (Domkalns) und Kirchenhügel (Baznīckalns) bezeichnen. Es ist ein wichtiger Ort für die Fischer in der Region. Deshalb wurde dort ein massiver Steinleuchtturm gebaut. Um ihn herum liegt jetzt der Nationalpark Slītere, in dem der Turm und seine Umgebung zu den Attraktionen zählt. Das Licht lag 82 Metern über dem Meeresspiegel und war damit das höchste Leuchtfeuer in Lettland. Der Leuchtturm ist der zweitälteste in Lettland. Seit Juli 2018 ist der Leuchtturm als „Technisches Kulturdenkmal“ № 9252 eingetragen. Siehe auch Der Leuchtturm in den Blauen Bergen Liste von Leuchttürmen in Lettland Weblinks Russ Rowlett: Lighthouses of Latvia. In: The Lighthouse Directory. University of North Carolina at Chapel Hill; abgerufen im 1. Januar 1 (englisch). Šlīteres bāka. In: slitere.lv. 13. August 2018, abgerufen am 2. September 2020 (lettisch). ARLHS World List of Lights (WLOL). List of the world's lighthouses by the Amateur Radio Lighthouse Society. In: ARLHS.arlhs.com. Abgerufen am 31. August 2020. Einzelnachweise
Slītere Lighthouse

Slītere Lighthouse (Latvian: Slīteres bāka) is an inactive lighthouse located on the Latvian coast of the Baltic Sea. History The lighthouse was built between 1849 and 1850; however the area historically, since the eleventh century, has been a site of plunderers who lit misleading signal-fires to confuse passing ships, causing them to run aground, once wrecked they would be raided of their cargo. The site of the lighthouse may have been an ancient holy place as old maps refer to the locality as Temple Mount (Domkalns), and Church Hill (Baznīckalns). Towards the end of the nineteenth century Baron Osten-Sacken cut-down a number of trees; making this a key-location spot for fishermen in the area; which is why the 24 metre stone lighthouse was built there between 1849 and 1850. The lighthouse is located in the Slītere National Park, which now maintains the lighthouse and its surroundings. The light has a focal height of 82 metres above sea level, making it the highest light in Latvia until it was deactivated in 1999. The lighthouse is the second oldest in Latvia, the oldest being that of Ovisi which first entered service in 1814. See also List of lighthouses in Latvia References External links
Phare de Slītere

Le phare de Slītere (en letton : Slīteres bāka) est un phare inactif qui est situé à Dundaga, dans la région de Kurzeme en Lettonie. Il se trouve dans le Parc national de Slītere. Histoire Le phare a été construit entre 1849-1850. Depuis le XIe siècle, la région a toujours été un site de pillards qui ont allumé des feux de signalisation trompeurs pour amener des navires de passage à s'échouer pour piller leur cargaison. Vers la fin du dix-neuvième siècle, le baron Osten-Zakens fit abattre un grand nombre d'arbres et transformer l'endroit pour les pêcheurs de la région. Le phare fut construit juste après. Ce phare fut le plus haut en Lettonie jusqu'à sa désactivation en 1999. Le phare est aussi le deuxième plus ancien en Lettonie, le plus ancien étant le phare d'Oviši de 1814. Sa lentille de Fresnel de 3e ordre est maintenant exposée au musée du phare d'Oviši. Depuis 2002, il est ouvert au public sous la gestion du parc national. Il se trouve à environ 10 km au sud-ouest du cap Kolka. Description Le phare est une tour cylindrique rouge en maçonnerie de 24 mètres de haut, avec galerie et lanterne. Il émettait à une hauteur focale de 82 mètres, un éclat blanc toutes les 10 secondes. Sa portée nominale n'est pas connue. Identifiant : ARLHS : LAT-015 - ex-Amirauté : C-3477 . Voir aussi Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Slītere Lighthouse » (voir la liste des auteurs). Lien connexe Liste des phares de Lettonie Liens externes (en) Lighthouses of Latvia - The Lighthouse Directory. University of North Carolina at Chapel Hill (en) Lighthouses in Latvia - Site Latvijas Bakas (en) Online List of Lights - Latvia (en) Liste ARLHS - Lettonie (en) Slītere Latvia - Site Lightphotos.net Slītere Light - Lighthouse Explorer Portail des phares Portail de la mer Baltique Portail de la Lettonie
Latarnia morska Slītere

Latarnia morska Slītere jest położona na łotewskim wybrzeżu Bałtyku. Obiekt budowano w latach 1849–1850. Historia Miejsce gdzie dziś znajduje się latarnia morska od XI wieku wykorzystywali zbóje do nadawania fałszywych sygnałów aby statki wpływały na mieliznę, gdzie rabusie mogli zabrać łupy. Istnieją przypuszczenia, że wcześniej wzgórze, na którym jest obiekt położony było świętym miejscem kultu miejscowej ludności. Pod koniec XIX wieku wycięto wiele drzew w tamtym miejscu, wykorzystanych do budowy dwudziestoczterometrowej latarni morskiej. Obiekt znajduje się na terenie parku narodowego. W latarni Slītere znajdowało się najwyżej umiejscowione światło z wszystkich tego typu budowli na Łotwie. Jest drugą, po Ovišu (zbudowanej w 1814) najstarszą na Łotwie. Od 1999 latarnia morska jest nieczynna. Zobacz też Latarnia morska Ovišu Przypisy Linki zewnętrzne https://web.archive.org/web/20190807065834/http://bakas.lv/en/bakas/30/ (ang.) https://www.latvia.travel/en/sight/slitere-national-park (ang.) http://www.ibiblio.org/lighthouse/lva.htm
Přírodní rezervace Teiči

Přírodní rezervace Teiči (lotyšsky Teiču dabas rezervāts) je chráněné území v Lotyšsku. Nachází se u města Jēkabpils na východě země a má rozlohu 198 km². Přírodní rezervace byla vyhlášena v roce 1982 na návrh Lotyšské akademie věd. V roce 1989 se Teiči stalo významným ptačím územím, od roku 1995 se na ně vztahuje Ramsarská úmluva a v roce 2004 bylo zařazeno do soustavy Natura 2000. Mezinárodní svaz ochrany přírody rezervaci zařazuje do kategorie Ib. Správa chráněné oblasti sídlí ve vsi Ļaudona. Teiči patří k největším rašeliništím v pobaltských zemích. Místní ekosystém je minimálně ovlivněn lidskou činností. Část území je v režimu přísné ochrany a smějí do ní pouze vědecké výpravy, zbytek je od června do října přístupný veřejnosti s průvodcem. Ročně přichází okolo tří tisíc turistů. Návštěvníkům slouží rozhledna vysoká 27 m. Na ostrově Siksala žije malá komunita starověrců, která se zde usadila v sedmnáctém století. Nachází se zde 18 jezer větších než 2 ha a rezervací protéká řeka Teicija. Převládajícími stromy jsou borovice lesní a bříza pýřitá. Na území rezervace roste 36 druhů kapradin, 37 druhů mechů a 14 druhů lišejníků. Vyskytují se zde vzácné rostliny jako lněnka bezlistenná, střevíčník pantoflíček a hlízovec Loeselův, prostředí umožňuje i přežití postglaciálních reliktů, jakým je ostružiník moruška. Ze savců zde žije los evropský, prase divoké a bobr evropský. Bylo pozorováno 186 druhů ptáků, např. potáplice severní, husa běločelá, jeřáb popelavý, jeřábek lesní, tetřívek obecný, kulík zlatý, rybák bělokřídlý, dřemlík tundrový a ťuhýk obecný. Hnízdí zde také jeden pár orla skalního. V chráněném území bylo zjištěno 332 druhů motýlů, 272 druhů dvoukřídlých a 469 druhů brouků. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Přírodní rezervace Teiči na Wikimedia Commons Teiču dabas rezervāts
Teiči Nature Reserve

Teiči Nature Reserve (Latvian: Teiču dabas rezervāts) is a nature reserve situated in eastern Latvia, spread across Madona, Varakļāni and Jēkabpils municipalities. History The nature reserve was created in 1982. Its purpose is to protect the eponymous bog, one of the largest in Latvia and the Baltic states. The nature reserve covers an area of 19,779 ha (48,870 acres), of which 13,681 ha (33,810 acres) is composed of Teiči bog. In this wet area, veritable little lakes have formed in places and there are in total 18 such lakes within the area, but in other places raised patches of firmer ground form little islands in the bog. Forest occupies around 3,729 ha (9,210 acres) of the nature reserve. Teiči Nature Reserve forms one of the largest ecosystems of its kind in the Baltic area, and the bog itself is one of the largest in the Baltic states; according to information from Madona Municipality, the largest one. Geography The area enjoys an unusually high degree of protection, being a "strict nature reserve" as defined by Latvian authorities. It is one of only four such nature reserves in Latvia (from a total of 683 specially protected nature areas). This is a designation reserved for areas with little or no human activity and rare or typical ecosystems. The bogs have been designated as a protected Ramsar site since 1995. Since 2004, it is part of the EU-wide Natura 2000-network. Being a strict nature reserve, access to the area is regulated. It is divided into two parts, a regulated access area and a restricted access area. The access to the restricted access area is normally forbidden; only visits for scientific purposes may be conducted and requires a permit from the relevant authority. Access to the regulated access area is possible during a limited time of the year (1 June to 31 October), provided visitors are accompanied by a guide with the proper credentials. There is also an observation tower accessible without a guide located in the part of the nature reserve located in Krustpils Municipality. Flora and fauna The reserve is home to a number of rare or threatened species, including 38 protected species of flowering plants and ferns and 24 protected species of moss. It is an important habitat also for animals, including invertebrates. It is an internationally important locale for both migratory and sedentary birds. Specimen of most of the birds known to inhabit Latvian wetlands can be found here, some in large numbers — for example cranes and geese. On one of the islands in the nature reserve, Siksala, a small group of Old Believers live. Ethnic Russians, they arrived on Siksala island in the 17th century, escaping religious persecution, and still maintain their village. References External links Official site of the nature reserve administration (In Latvian) Media related to Teiči Strict Nature Reserve at Wikimedia Commons
Natuurreservaat Teiča

Het Natuurreservaat Teiča (Lets: Teiču Dabas rezervāts) is een natuurgebied in de regio Letgallen in het oosten van Letland. Het omvat delen van de gemeenten Madona, Varakļāni en Krustpils. Het natuurreservaat werd opgericht in 1982 met als doel het Teičaveen, een van de grootste veengebieden in de Baltische staten, te beschermen. Het natuurgebied heeft een oppervlakte van 19.779 ha, waarvan het eigenlijke Teičaveen 13.681 ha inneemt. Dit drasland bevat 18 kleine meertjes, terwijl op andere plaatsen hogere stukken vastere grond als kleine eilandjes in het veen liggen. Ongeveer 3729 ha van het natuurgebied bestaat uit bosland. Het vormt een van de grootste ecosystemen in zijn soort in de Baltische regio, en het veen zelf is een van de grootste in de Baltische staten. Het gebied is door de Letse overheid aangewezen als strikt natuurreservaat met bescherming van de hoogste categorie. Het is daarmee een van de vier natuurreservaten in Letland, onder een totaal van 683 beschermde natuurgebieden. Deze aanduiding is gereserveerd voor gebieden met weinig of geen menselijke activiteiten en zeldzame of karakteristieke ecosystemen. Sinds 2004 maakt het deel uit van het Europese Natura 2000-netwerk. Als strikt natuurreservaat is de toegang tot het gebied beperkt. Het is verdeeld in twee delen: Een gebied waar de toegang gedurende een beperkte tijd van het jaar (1 juni - 31 oktober) mogelijk is, op voorwaarde dat de bezoekers door een bevoegde gids worden begeleid. In het in de gemeente Krustpils gelegen deel van het natuurgebied is er een zonder gids toegankelijke uitkijktoren. Een gebied waar de toegang strikt verboden is, tenzij voor wetenschappelijke doeleinden. Hiervoor is een vergunning van de bevoegde autoriteit vereist. Het reservaat is het leefgebied van een aantal zeldzame of bedreigde soorten, waaronder 38 beschermde soorten bloeiende planten en varens en 24 beschermde soorten mos. Het is ook een belangrijk leefgebied voor vele dieren, met inbegrip van ongewervelden. Het is een internationaal belangrijke locatie voor zowel trekvogels als standvogels. De meeste in de Letse draslanden voorkomende vogelsoorten worden hier gevonden, sommigen zoals kraanvogels en ganzen in grote aantallen. Op een van de eilanden in het natuurgebied, Siksala, woont een kleine groep van oudgelovigen: etnische Russen die zich na religieuze vervolgingen in de 17e eeuw daar vestigden.
Дроболитейный завод (Даугавпилс)

Даугавпилсский дроболитейный завод находится в городе Даугавпилс в Латвии. Описание Действующий завод расположен на ул. Варшавас 28 на перекрестке улиц Варшавас и Лудзас. Имеет дроболитейную башню (высота 30 метров + 13 метров колодец). История История завода ведётся с 1884 года, когда мещанин из Слуцка по имени Мейер Рейсер изъявил желание отрыть в Динабурге заведение по выделке свинцовой дроби. Вначале была построена деревянная дроболитейная башня, а после пожара в 1911 году на ее месте выстроили кирпичную башню. После Второй мировой войны башня была увеличена до 30 метров. 2 апреля 2014 года распоряжением Министерства культуры ЛР дроболитейный завод был внесен в список охраняемых государством памятников культуры как памятник индустриального значения/наследия. В 2021 году, заводу в рамках господдержки памятников, выделено 6 тысяч евро на проект сохранения башни. Награды Завод получил несколько наград: в 2013 году отмечен в номинации "Новый туристический продукт", в 2015 году удостоен «Награда года 2015» Даугавпилсской думы за общественную работу, а также отмечен на конкурсе Европейской организации культурного туризма, присвоившей заводу третье место в категории «Промышленное наследие». Предложение башни городу В мае 2022 года владелец предприятия Айгарс Стакс предложил в дар городу Дроболитейную башню завода, комиссия самоуправления начала рассмотрение его предложения. Продукция Завод выпускает, пули для гладкоствольного и пневматического оружия, свинцовую дробь и картечь . Туристический объект После смены владельца, в 2012 году завод доступен для посетителей, интересующихся историческим промышленным производством. Завод принимает участие в Ночи музеев, проводит экскурсии для желающих осмотреть завод, оборудование, производство, а также предоставляет возможность пострелять в тире. Галерея Завод и его башня были запечатлены на цветной фотографии Прокудина-Горского в 1912 году, снятой с колокольни военного собора Бориса и Глеба Двинска . Ссылки Официальный сайт завода: http://www.dsr.lv/ru/ Facebook: https://www.facebook.com/daugavpilsskrosurupnica/ Туристический портал Latvia Travel: http://www.latvia.travel/ru/dostoprimechatelnost/daugavpilsskiy-droboliteynyy-zavod Примечания
Maják Užava

Maják Užava (lotyšsky Užavas bāka) je aktivní maják, který stojí na pobřeží Baltského moře v kraji Ventspils v historickém regionu Kuronsko v Lotyšsku, a nachází se asi 20 km jižně od Ventspils. Spravují ho přístavní úřady ve městě Ventspils. Od října 2005 je celý majákový komplex zapsán do Státního seznamu chráněných kulturních památek jako industriální kulturní památka č. 8567. Historie Užava byla v historických pramenech poprvé zmíněna již v roce 1230. Předpokládá se, že již v 17. až 18. století bylo na hromadě kamenů ohniště a oheň sloužil jako navigační znamení pro lodě plující do Ventspils. První maják, který byl velmi podobný tomu současnému, byl uveden do provozu 10. září 1879. Během první světové války byl téměř zcela zničen dělostřeleckou palbou, zničeny byly pomocné budovy. Po válce byla vedle něj postavena provizorní dřevěná věž s výrazným označením a nautofonem. Rekonstrukce majáku byla zahájena v roce 1924 a dokončena 21. února 1925. Nápis s rokem 1924 na korouhvičce na kopuli věže označuje začátek stavebních prací na majáku. Během druhé světové války byl opět mírně poškozen. Maják se nachází na odlehlém místě, stojí na jedné ze tří vysokých zalesněných dun – tzv. duně Tenirokana, vysoké 28 metrů, která je neustále ohrožována erozí vln Baltského moře. Z tohoto důvodu byla v roce 1910 postavena první pobřežní zpevňovací konstrukce, tlustá zeď z klád, která měla zabezpečit stabilitu majáku. V třicátých letech 20. století byla první konstrukce doplněna o proutěné koše naplněné štěrkem a o velké kameny, které měly absorbovat energii vln. Od sedmdesátých letech 20. století je základna majáku chráněna železobetonovými bloky. V roce 1994 maják prošel rozsáhlou rekonstrukcí. Z dálky maják na duně připomíná pec, proto byl v 19. století pojmenován německým názvem Bakofen. Dne 15. října 2010 vydala Lotyšská pošta poštovní známku a obálku prvního dne s vyobrazením majáku Užava. Popis Maják je devatenáct metrů vysoká válcová bílá věž s lucernou a ochozem postavena na osmibokém kamenném podstavci. Je spojena s bílou patrovou budovou správce majáku. Průměr lucerny je tři metry, vyrobila ji firma J. Pinčs v Německu. Od švédské firmy AGA pocházel světelný zdroj. Acetylénové světlo, kolem kterého hodinový mechanismus otáčel čtyři čočky reflektorů. Výška světla je 46,5 m n. m. Uvnitř věže kolem centrálního sloupu je umístěno kovové točité schodiště. Ochoz je opatřen kovovým zábradlím. Data Výška majáku: 19 m Výška světelného zdroje: 46,5 m n. m. Charakteristika: Fl(2) W 10s (v intervalu 10 sekund dva bílé záblesky 01.5+(02.5)+01.5+(04.5)) Viditelný sektor: 358°–198° Dosvit: 15 nm (27,8 km) Označení ARLHS : LAT-016 Admiralty : C-3448 NGA : 12140 Lotyšský identifikátor: UZ-650 Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Maják Užava na Wikimedia Commons Maják Užava
Leuchtturm Užava

Der aktive Leuchtturm Užava (lettisch Užavas bāka), auch „Backofen“ genannt, befindet sich im Bezirk Ventspils an der Ostseeküste in der historischen Region Kurland in Lettland. Er wird von den Hafenbehörden von Ventspils verwaltet. Seit 2005 ist die gesamte Leuchtturmanlage als „Technisches Kulturdenkmal“ № 8567 eingetragen. Geschichte Der erste Leuchtturm, der dem jetzigen sehr ähnlich war, wurde 1879 in Betrieb genommen. Während des Ersten Weltkriegs wurde er durch Artilleriegeschosse fast vollständig zerstört. Nach dem Krieg wurde nebenan ein provisorischer Holzturm mit auffälliger Markierung und Nebelhorn installiert. Die Wiederaufbauarbeiten am Leuchtturm wurden 1925 abgeschlossen. Er wurde im Zweiten Weltkrieg erneut leicht beschädigt. Eigenschaften Der Leuchtturm befindet sich an einem abgelegenen Ort auf einer 28 Meter hohen Düne etwa 24 km südwestlich von Ventspils, die ständig von der Erosion durch den Seegang der Ostsee bedroht ist. Aus diesem Grund wurde 1910 die erste Küstenbewehrung, eine dicke Baumstammwand, errichtet, um den Standort des Leuchtturms zu sichern. Später wurde die Befestigung durch mit Kies gefüllte, geflochtene Körbe und große Felsbrocken ergänzt. Der Leuchtturm ist ein 19 Meter hoher zylindrischer Ziegelsteinturm mit Galerie und Laterne, an den das Haus des Leuchtturmwärters angrenzt. Mit einer Brennweite von 4100 mm gibt er alle 4 Sekunden einen langen weißen Blitz ab. Die nominelle Reichweite beträgt circa 28 km. Der Leuchtturm kann unter der Woche besichtigt werden. Weblinks Uzavas. In: leuchtturm-anke.de. Abgerufen am 28. August 2020 Užava (Backofen), Lettland. In: leuchtturm-web.de. Abgerufen am 28. August 2020 Lauku celotajs: Leuchtturm in Uzava. Abgerufen am 29. August 2020 Klaus Hülse: Backofen=Uzava, Lettland. (JPEG-Bild) In: leuchtturm-welt.net. Abgerufen am 5. September 2020 Lettisches Leuchtfeuerverzeichnis. Login als Gast erforderlich! In: ANONSCADA. 2020; abgerufen am 30. August 2020 (englisch). Russ Rowlett: Lighthouses of Western Latvia. University of North Carolina, 25. April 2005; abgerufen am 28. August 2020 (englisch). Einzelnachweise