NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Église Saint-André de Llar

L'église Saint-André de Llar est une église romane située près du hameau de Llar, à Canaveilles, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Localisation L'église Saint-André se situe à quelques centaines de mètres à l'est du village de Llar. Elle est bordée d'un cimetière. L'ensemble se trouve dans une zone escarpée de l'Est des Pyrénées, dominant des gorges du fleuve Têt, dans la région historique catalane du Conflent et le département français des Pyrénées-Orientales. Histoire Dès 846, une église dédiée à saint André, située près de Canaveilles, est donnée au monastère Saint-André d'Eixalada mais il n'est pas certain que ce soit Saint-André de Llar. L'église Saint-André est mentionnée en 950 (eccl. S. Andree). L'église actuelle date de la fin du XIe siècle ou du XIIe siècle. Elle est désaffectée au début du XIXe siècle quand un nouveau lieu de culte est construit dans le village et est demeurée longtemps à l'abandon. Elle est restaurée dans les années 2000. Architecture L'édifice, de petite taille, est constitué d'une nef en berceau brisé continu muni d'un chevet en demi-cercle. De petites fenêtres au sud et dans l'axe éclairent peu l'intérieur, accessible par une porte en plein cintre au sud. Un clocher-mur domine la façade ouest. Le matériau de construction est du schiste local. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Llar Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Sant Andreu de Llar », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées
Église Saint-André de Montolieu

L'église Saint-André est une église catholique située en France sur la commune de Montolieu, dans le département de l'Aude en région Occitanie. Elle fait l'objet d'un classement au titre des monuments historiques depuis le 27 septembre 1972. Localisation L'église se situe dans le département français de l'Aude, sur la commune de Montolieu. Historique L'édifice est classé au titre des monuments historiques en 1972. On peut y admirer notamment deux statues de la Vierge à l'Enfant d'époque médiévale. L'une se situe au-dessus de la porte, sous le porche d'entrée, elle est en bois polychrome. L'autre statue, de grande taille, est en pierre calcaire. Récemment[C'est-à-dire ?] restaurée, elle ira bientôt rejoindre sa place définitive dans une alcôve à l'intérieur de l'église. De nombreuses sculptures et plusieurs toiles peintes anciennes ornent les murs de la nef ou les chapelles. L'Archange Saint-Michel, opposé dans un combat aérien au démon, est une peinture pleine de mouvement. Le Maître-autel est en marbre. Galerie Annexes Liens internes Liste des monuments historiques de l'Aude Références Portail des monuments historiques français Portail de l’Aude Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Sant Andreu de Ribesaltes

Sant Andreu de Ribesaltes és l'església parroquial de la vila de Ribesaltes, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord). Antigament estigué dedicada a Santa Maria. Està situada al bell mig de la vila vella de Ribesaltes, a prop de la riba dreta de l'Aglí. Història Documentada, com a Santa Maria, el 1077, quan el 1172 es fortificà la vila de Ribesaltes, els seus habitants foren agrupats a l'entorn d'aquesta església. Aleshores se'n canvià l'advocació, ja que la parròquia principal era dedicada a sant Andreu apòstol, i la primitiva església de Sant Andreu passà a ser la capella del cementiri de la vila. L'edifici La primitiva església romànica de Santa Maria fou del tot arrasada i substituïda entre 1657 i 1669 pel mestre d'obres ribesalter Pere Àngel, que l'alçà en estil gòtic tardà, d'una sola nau, amb capelles laterals. Coberta amb volta de creueria, els arcs són, tanmateix, de mig punt. L'absis és quadrat. Tota la façana meridional de l'església conserva restes de l'edifici antic, amb fragments de mura amb un aparell clarament medieval, inclòs un matacà damunt de l'antiga porta principal del temple. El campanar és més tardà: fou construït entre 1709 i 1755. És una torre bastant alta, feta de maons rosats. Mobiliari L'interior del temple conserva alguns retaules notables, entre els quals destaca el de Sant Andreu, a l'altar major, i el del Roser. Foren fets entre 1675 i 1680 pel mestre de Carcassona Jacques Melair. Mateu Anglada, de Perpinyà, feu encara un tercer retaule, el de la Passió, fet a partir del 1708. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Ribesaltes». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 239. Sant Andreu de Ribesaltes». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Sant Andreu de Ribesaltes (abans Santa Maria)». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències
Église Saint-André de Rivesaltes

L'église Saint-André de Rivesaltes est une église du XVIIe siècle et du XVIIIe siècle située à Rivesaltes, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Elle est aujourd'hui l'église paroissiale de Rivesaltes. Histoire Une ancienne église dédiée à Sainte Marie, déjà citée en 923, est à l'origine de l'église actuelle. À la suite de la fortification de la ville en 1172, l'ancienne église dédiée à saint André, est délaissée. L'église de Sainte-Marie devient la nouvelle église paroissiale et prend alors le nom de Saint-André elle aussi. Elle est détruite au XVIIe siècle, sans doute à cause de son exiguïté face à l'accroissement de la population. Une nouvelle église est construite de 1657 à 1669 et le clocher est rajouté de 1709 à 1755. Bibliographie Jean Sagnes (dir.), Le pays catalan, t. 2, Pau, Société nouvelle d'éditions régionales, 1985, 579-1133 p. (ISBN 2904610014) Jean-Bernard Mathon (dir.), Guillaume Dalmau et Catherine Rogé-Bonneau, Corpus des Vierges à l'Enfant (XIIe – XVe siècle) des Pyrénées-Orientales, Presses universitaires de Perpignan, coll. « Histoire de l'art », 2013 (ISBN 9782354121853, lire en ligne) Notes et références Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne
Sant Andreu de Sant Feliu d'Avall

Sant Andreu de Sant Feliu d'Avall és l'església parroquial del poble de Sant Feliu d'Avall, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord). Està situada al bell mig de la cellera del poble vell de Sant Feliu d'Avall. L'església és esmentada el 1077, però fou reconstruïda en gran part el 1863. Tanmateix el sector de ponent conserva un tros de la nau romànica primitiva i la capçalera, poligonal, amb arcuacions llombardes. Aquests dos trams de la primitiva nau única del temple romànic s'han convertit en transsepte, dins de l'església del XIX. L'arrebossat exterior i interior de l'església impedeix de veure exactament quant de tros de l'antiga nau es conserva en l'actualitat, tot i que quasi tots els elements són en el lloc que els correspondria en bona lògica de les construccions romàniques: a ponent, per exemple, hi ha una porta de l'església, poc usada actualment, que correspondria a la porta del frontis de ponent. La neteja feta a l'exterior ha permès descobrir, a la darrera dècada del segle XX les finestres de doble biaix de l'absis semioctogonal; aquestes finestres presenten un arc de punt rosó resolt amb una petita arquivolta en espiral, una de les quals conserva el guardapols adornat amb motius geomètrics. A l'absis romànic, a l'interior, es van trobar les mènsules que sostenen una cornisa. Tot plegat és una obra del segle xii d'influència llenguadociana. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Sant Feliu d'Avall». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 267 i 268. Sant Andreu de Sant Feliu d'Avall». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7. Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Sant Feliu d'Avall: Sant Andreu de Sant Feliu d'Avall». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències
Église Saint-André de Saint-Féliu-d'Avall

L'église Saint-André de Saint-Féliu-d'Avall est une église romane située à Saint-Féliu-d'Avall, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation Histoire Architecture Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) « Église Saint-André », notice no PA00104114, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Mérimée, ministère français de la Culture (ca) « Sant Andreu de Sant Feliu d'Avall », dans Catalunya romànica, t. XIV : El Rossellò, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1993 (lire en ligne) « Ornement blanc : chasule, étole, manipule, bourse de corporal, voile de calice », notice no PM66001470, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture « Plat de quête », notice no PM66001793, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture « Chasuble ; étole ; manipule ; voile de calice ; bourse (ornement rose) », notice no PM66001792, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture « Tableau et son cadre : Saint François Xavier, saint Ignace et saint François de Borgia », notice no PM66001867, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture Notes Articles connexes Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne
Sant Andreu de Tarerac

Sant Andreu de Tarerac és l'església parroquial del poble nord-català de Tarerac, a la comuna del mateix nom, de la comarca del Conflent. És en el mateix poble de Tarerac, al nord-est del seu nucli urbà. Història Dedicada a sant Andreu apòstol, és esmentada per primera vegada a la documentació el 1011, quan se n'indica que pertanyia a l'abadia de Sant Miquel de Cuixà en la ratificació que feu el papa Sergi IV de les possessions del monestir. En un escrit del segle xiv es registra que Guillem Mateu, rector Sancti Andreae de Taresaco assistí al sínode de Cuixà del 1351. Sant Andreu va ser declarada monument històric de França el 23 d'octubre del 1972. Ha estat restaurada modernament, llevant-li l'arrebossat que n'amagava l'aparell exterior. Arquitectura i decoració És un temple romànic que consta d'una sola nau coberta amb volta de canó, capçada a llevant per un absis semicircular cobert per una volta de quart d'esfera. Al mur sud de l'església hi ha inclòs un arc de mig punt, que havia format part de l'entrada original de l'església, tapiada en una reforma posterior. La porta actual és a la façana de ponent, que a mitjana alçada té una finestra d'arc rebaixat. Al capdamunt de la façana principal actual, a ponent, hi ha un campanar d'espadanya de dues obertures. Al mur meridional hi ha una petita finestra decorada, possiblement gòtica, en el lloc on originalment hi havia el portal d'entrada. Són d'interès els retaules de l'altar major i el de sant Antoni, tots dos del segle xviii, i un calze de finals de l'edat mitjana. Bibliografia Badia i Homs, Joan. «Sant Andreu de Tarerac». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent i Segimon, Albert. Diccionari d'Història Eclesiàstica de Catalunya III: P-Z. Barcelona: Generalitat de Catalunya-Editorial Claret, 2001. ISBN 9788439353652. Gavín, Josep M. «Conf 148. Sant Andreu de Tarerac». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Referències Enllaços externs Descripció Arxivat 2011-09-10 a Wayback Machine. (francès)
Église Saint-André de Tarerach

L'église Saint-André de Tarerach (en catalan : Santa Andreu de Tarerac) est une église romane située à Tarerach, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Le site Historique La fenêtre décorée sur le côté Sud de la nef a été inscrite au titre des monuments historiques en 1972. Architecture Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Santa Andreu de Tarerac », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) « Église Saint-André », notice no PA00104137, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Mérimée, ministère français de la Culture Annexes Liens internes Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Références Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées-Orientales Portail des monuments historiques français Portail des Pyrénées
Sant Aciscle i Santa Victòria de Sureda

Sant Aciscle i Santa Victòria de Sureda és l'església parroquial del poble de Sureda, a la comarca del Rosselló, Catalunya del Nord. Està situada en el nucli vell del poble de Sureda, al costat del castell. És esmentada en la documentació l'any 1051, en un document del monestir de Sant Genís de Fontanes. Aquesta primera església, probablement romànica (o preromànica) fou destruïda vers el 1400 i totalment reconstruïda en estil gòtic. Però posteriorment aquesta segona església fou també reconstruïda des de 1730. Es tracta d'un edifici d'una sola nau amb un absis semioctagonal. Conserva uns retaules d'estil barroc, particularment el del Roser, obra d'un escultor anònim del segle xviii. Els vitralls neogòtics són l'obra del taller del Carmel del Mans, foren dibuixats per Edouard Hucher i Eugène Rathouis l'any 1879. Del temple primigeni romànic, en queda poca cosa, després de dues refaccions importants. El més destacat és el capitell que es troba a la façana de ponent, damunt de la porta d'entrada a l'església. Es tracta d'un capitell corinti amb decoració esculpida, del segle xii. Tot i que és molt probable que la procedència del capitell sigui l'antiga església, no es pot descartar del tot que fos portat d'una altra banda. La nau única presenta tres capelles per banda, i és coberta amb una volta falsa. L'absis, poligonal, conserva una volta gòtica, i és un dels elements que previu del temple del 1400. Tanmateix, la clau de la volta duu la data del 1737, juntament amb el nom del mestre d'obres que la reformà aquell any. Al portal, obert a ponent, hi ha una altra data: 1733, al costat de la inscripció Populus me fecit (El poble em va fer). L'església conserva el Retaule del Roser, del segle xvii i diversos plafons del retaule major, barroc, de principis del xviii. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Sureda». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Charrett-Dykes, Alexandre. «L'église Saint-Assiscle et Sainte-Victoire de Sorède (XVIIe-XIXe siècles)». A: Domitia : Revue du Centre de Recherches Historiques sur les Sociétés Méditerranéennes, n°11. Perpinyà: Centre de Recherches Historiques sur les Sociétés Méditerranéennes, 2010. Gavín, Josep M. «Ros 288. Sant Iscle i Santa Victòria de Sureda». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere. «Sureda: Sant Aciscle i Santa Victòria de Sureda». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències
Sant Iscle i Santa Victòria de Vilanova de les Escaldes

Sant Iscle i Santa Victòria de Vilanova de les Escaldes és l'església parroquial del poble d'aquest nom, pertanyent a la comuna d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord. Està situada al bell mig de la població, molt lleugerament aturonada en el seu entorn, envoltada pel cementiri vell. És un temple originalment romànic que ha arribat als nostres dies molt modificat. Es creu que va ser construïda als segles XI i xii en dues etapes que s'endevinen per una junta entre les capelles però les primeres notícies que se'n tenen no arriben fins al 1247. Posteriorment es van elevar els murs laterals, es va cobrir la nau amb volta de canó i es va afegir un campanar de paret a la façana occidental. En aquesta mateixa façana es va obrir una porta nova el 1728, tot i que a la façana sud una altra porta ha conservat el caràcter original. L'absis també ha desaparegut, substituït per una cambra rectangular, i al segle xix s'hi van afegir les sagristies. L'església encara conserva el cementiri del poble al seu voltant com era usual antigament arreu. Referències Notes Bibliografia Gavín, Josep M. «Cerd 184. Sant Iscle i Santa Victòria de Vilanova de les Escaldes». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
Église Saint-Assiscle-et-Sainte-Victoire de Villeneuve-des-Escaldes

L'église Saint-Assiscle-et-Sainte-Victoire de Villeneuve-des-Escaldes est une église romane située à Angoustrine-Villeneuve-des-Escaldes dans le département français des Pyrénées-Orientales. Historique L'église est citée dès 1247. Elle est dédiée à Assiscle et Victoire, frère et sœur martyrisés vers l'an 304 sous Dioclétien à Cordoue. L'édifice fait l'objet d'une inscription au titre des monuments historiques depuis le 8 mars 1983. Architecture L'église est de style roman, bien qu'elle ait été remaniée à plusieurs reprises. La façade orientale comprend un clocher-mur à deux cloches. Références Annexes Bibliographie Noël Bailbé, Les portes des églises romanes du Roussillon, Perpignan, Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, 2000 Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Sant Iscle i Santa Victòria de Vilanova de les Escaldes », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Articles connexes Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressource relative à la religion : Clochers de France Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées-Orientales Portail des monuments historiques français Portail des Pyrénées
Église Saint-Barthélemy de Bélesta

L'église Saint-Barthélemy de Bélesta est une église romane située à Bélesta, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation Histoire Architecture Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Notes Article connexe Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées
Sant Bartomeu de Bajanda

L'església de Sant Bartomeu de Bajanda és l'església, antigament parroquial, del vilatge de Bajanda, pertanyent a la comuna d'Estavar, a la comarca de l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord. L'església, amb el cementiri al voltant seu, està situada a l'extrem nord-est del nucli de població, antigament una mica separada del vilatge, però actualment englobada ja pel creixement de la població. Història És citada com a parròquia a l'Acta de consagració de l'església de la Seu d'Urgell, que es creia de finals del segle ix, però en realitat és de l'XI. La construcció d'aquest edifici està datada a finals del segle xi o principis del segle xii, amb diverses reformes posteriors. El fet més destacat esdevingut a Sant Bartomeu de Bajanda fou el jurament el 6 de novembre de l'any 1010 del testament sacramental de Sal·la, mort a Gelida un mes i pocs dies abans, en què Sant Ermengol d'Urgell apareix per primer cop com a bisbe d'Urgell. Edifici Consta d'una nau de planta rectangular amb absis semicircular i volta de quart d'esfera a llevant. Té dues finestres, una en el centre del tambor de l'absis i una altra d'espitllera molt estreta a la façana de ponent, aquest mur és d'alçada doble que la resta de parets de l'església i és el que forma el campanar de cadireta de dues obertures de forma rectangular sense cap arc a la seva part superior. A les reformes de l'any 1747 es va construir la sagristia adossada a la part meridional de l'absis. Posseeix un retaule d'estil barroc de l'any 1743 atribuït a Pau Sunyer i Lluís Baixa, que tapa la finestra de l'absis, així com un altar granític primitiu. Conserva en el seu interior una pica baptismal de forma bombada de setanta-cinc centímetres de boca. Referències Bibliografia Becat, Joan. «62 - Estavar». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Cerd 59. Sant Bartomeu de Bajanda». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Pladevall i Font, Antoni. Catalunya Romànica: La Cerdanya, el Conflent. Vol. VII. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995. ISBN 8477399514. P. 82-85 Ventosa i Serra, Enric. Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors, 2004. ISBN 84-95695-39-1. Enllaços externs Un vídeo de les esglésies d'Estavar i Bajanda a Youtube Sant Bartomeu de Bajanda a Mapio Arxivat 2019-04-11 a Wayback Machine. Sant Bartomeu de Bajanda a Coleccionables de la Cerdanya
Iglesia de San Bartolomé de Bajande

La iglesia de Sant Bartomeu de Bajande (en castellano, San Bartolomé; en francés, Saint-Barthélemy) se encuentra en la pequeña entidad de población de Bajande perteneciente al municipio de Estavar en la comarca de la Alta Cerdaña (Francia). Está citada como parroquia en el acta de consagración de la catedral de la Seo de Urgel de finales del siglo X. Edificio Es un edificio románico cuya construcción está datada de finales del siglo XI o principios del siglo XII con diversas reformas posteriores. Consta de planta rectangular con ábside semicircular con bóveda de cuarto de esfera. Tiene dos ventanas, una en el centro del tambor del ábside y otra muy estrecha en la fachada de poniente, este muro tiene una altura doble que el resto de las paredes de la iglesia y es el que forma el campanario de espadaña de dos huecos de forma rectangular sin ningún arco en su parte superior. En las reformas del año 1747 se construyó la sacristía adosada en la parte meridional del ábside. Posee un retablo de estilo barroco del año 1743, que ocupa toda la parte interior del ábside. Conserva en su interior una pila bautismal de forma abombada de setenta y cinco centímetros de boca. Bibliografía Ventosa i Serra, Enric (2004). Les Esglésies romàniques de la Cerdanya. Farell Editors. ISBN 84-95696-39-1.