NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Vicenç de Rià

Sant Vicenç de Rià és l'església parroquial del poble de Rià, de la comuna nord-catalana de Rià i Cirac, a la comarca del Conflent. L'església no és pròpiament dins del nucli de la Lliça, sinó davant a migdia de la població, un pèl separada. Antigament tenia en el seu entorn el cementiri, que modernament ha estat traslladat més cap a llevant. Història Pertangué a l'abadia de Cuixà des del 1134, de resultes d'un intercanvi que feren el bisbe d'Elna Udalgar de Castellnou i l'abat Gregori, pel qual el bisbe cedia Sanctii Vicentii de Arriano a canvi dels drets que Cuixà tenia sobre Santa Maria d'Espirà de l'Aglí. Sant Vicenç va ser declarada monument històric de França l'11 de setembre del 1964. Característiques Encara que originalment romànica (segurament dels segles x-xi), l'església va ser completament reformada el segle xvii, i pocs elements antics en subsistiren: el campanar, de tres pisos i amb decoració llombarda, del segle xi, i els ferratges de la porta, del xii. El portal, de marbre rosat, és datat del 1628. Arrambades al mur meridional, i ocultant-lo, hi ha un seguit d'edificacions, una capella i la sagristia. Mobiliari El temple conserva diversos retaules barrocs força interessants, així com dues marededeus romàniques i diversa altra imatgeria del segle xviii: tres estàtues, un retaule dedicat a sant Josep, dues imatges del Crist crucificat i una creu processional. Referències Bibliografia Badia i Homs, Joan. «Rià i Cirac: Sant Vicenç de Rià». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «132 - Rià i Cirac». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent, Albert. Diccionari d'Història Eclesiàstica de Catalunya III: P-Z. Barcelona: Generalitat de Catalunya i Editorial Claret, 2001. ISBN 978-84-39353-65-2. Gavín, Josep M. «Conf 119. Sant Vicenç de Rià». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Rià i Cirac». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Enllaços externs Breu descripció (francès)
Église Saint-Vincent de Séquières

L'église Saint-Vincent de Séquières est une église romane en ruines située dans le village abandonné de Séquières, sur la commune de Trévillach, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation Histoire Architecture Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Articles connexes Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Notes Liens externes Ressource relative à la religion : Clochers de France Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées
Église Saint-Vincent de Vilalta

L'église Saint-Vincent de Vilalta est une chapelle romane désaffectée située au hameau de Mas Vilalta, à Targasonne, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation Histoire Architecture Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Olivier Passarrius et al., « Targasonne : Vilalta », dans Bilan scientifique de la région Languedoc-Roussillon 2009, Direction régionale des affaires culturelles Languedoc-Roussillon, 2010 Articles connexes Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Notes Liens externes Ressource relative à la religion : Clochers de France Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées
Sant Esteve d'Estoer

Sant Esteve d'Estoer és l'actual església parroquial, d'origen romànic, del poble d'Estoer, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És al centre de la cellera primigènia del poble d'Estoer, cellera que es conserva quasi sencera. Història Del 879 és la primera documentació de l'església de Sant Esteve d'Estoer: s'hi celebraren els juraments per a la reconstrucció de les actes del monestir d'Eixalada, els títols del qual s'havien perdut l'any anterior en uns formidables aiguats que arrasaren tot el lloc on era aquell monestir. El 1025 aquesta església tornava a ser l'escenari d'un altre acte important: l'obertura i atestació del testament de la vescomtessa Guisla, esposa del vescomte Bernat I de Conflent, mare del bisbe d'Urgell Ermengol i del vescomte Arnau de Conflent. Aquesta església, a més, era un dels temples infeudats als senyors de Domanova en el Conflent. A finals del segle xvi l'església romànica amenaçava ruïna, i s'hi feren importants obres al llarg del segle xvii que modificaren substancialment el temple, així com la mateixa cellera, atès que n'ocuparen una bona part. L'edifici En l'actualitat es poden veure pocs elements del temple romànic original: un arc de mig punt tapiat a la base del campanar, i poca cosa més. Tanmateix, l'absis, quasi del tot immers en les construccions veïnes, i les parets mestres podrien ser també de l'obra original, però tot el conjunt roman sota l'arrebossat. Bibliografia Badia i Homs, Joan. «Estoer: Sant Esteve d'Estoer». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «63 - Estoer». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 52. Sant Esteve d'Estoer». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Estoer». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències
Église Saint-Étienne d'Estoher

L'église Saint-Étienne d'Estoher est une église en partie romane située à Estoher, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation Histoire Architecture Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Sant Esteve d’Estoer », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Notes Articles connexes Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées
Sant Esteve d'Orla

Sant Esteve d'Orla és l'antiga església parroquial del poble d'Orla, del terme comunal de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya del Nord. És a l'extrem occidental del terme perpinyanenc, a prop del termenal amb el Soler. En l'actualitat és perfectament visible en haver-se'n urbanitzat els entorns, i la mateixa església ha estat netejada i restaurada, però durant molt anys romangué amagada per altres construccions d'una propietat privada de caràcter agrari, i el mateix edifici romànic havia estat convertit en magatzem agrícola. Tanmateix, no ha estat acabades les obres de rehabilitació del seu entorn i de l'església mateixa, i encara roman inaccessible pel que fa al seu interior. Història La villam Orlam és esmentada el 832 com a afrontació nord de Vilanova de Raó i al llarg del segle x apareix en nombrosos documents. Els seus límits eren el Reart al sud i la Tet al nord, i el seu territori era travessa per la via Confluentana. L'església consta des del 1090. Al segle xii apareix Orla com a cognom, sobretot amb Berenguer d'Orla i el seu fill Pere Berenguer d'Orla. Aviat per casament passà a mans dels Castellnou, que, com les altres possessions dels Castellnou, passà per mans dels Fenollet, Perapertusa, etc, fins a arribar als Oms, senyors d'Oms i de Calmella, els descendents dels quals han arribat als nostres dies. L'edifici És una església romànica de nau única, capçada per un absis semicircular força ample. L'única decoració exterior és una cornisa sobre permòdols al ràfec, així com dos contraforts, que poden ser primitius. La capçalera està quasi del tot intacta, però la nau quedà molt afectada per la masia en part construïda damunt mateix del temple. El mur nord també roman sense grans alteracions. L'interior permet veure l'arrencada de la volta amb una motllura, i tres, almenys, arcs formers, en part escapçats. El conjunt ha estat molts anys arrebossat i utilitzat per a feines agrícoles, coses quan n'han afectat molt l'estructura. Bibliografia Becat, Joan. «113-Perpinyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 223. Sant Esteve d'Orla». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere. «Perpinyà. Sant Esteve d'Orla». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències
Église Saint-Étienne d'Orla

L'église Saint-Étienne d'Orla est une église romane située à Perpignan, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation L'église Saint-Étienne d'Orla est située à Perpignan avenue Julien Panchot près du rond-point de Hambourg. Histoire Les Templiers et les Hospitaliers Orla est une ancienne seigneurie qui a appartenu à l'ordre du Temple. Elle fut acquise en totalité par les templiers du Mas Deu en 1271 mais ces derniers sont déjà présents au siècle précédent avec l'achat du mas d'Arnau en 1190. On trouve un commandeur templier de la maison du temple d'Orla (domus Templi de Orulo) à partir de 1264. Orla devient ensuite une commanderie principale de l'ordre de Saint-Jean de Jérusalem (1324) qui perdura jusqu'en 1792. Elle avait pour membre les maisons de Bompas et Collioure. L'église est en mauvais état, entourée de constructions récentes. Le site archéologique est inscrit partiellement au titre des monuments historiques le 10 décembre 2021 . Architecture Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Pierre Bonneaud, Le prieuré de Catalogne, le couvent de Rhodes et la couronne d'Aragon, 1415-1447, Etudes & Communication Editions, 2004, 439 p. (ISBN 978-2-911722-27-1, présentation en ligne) Articles connexes Liste des commanderies templières dans le Languedoc-Roussillon Langue d'Espagne puis langue d'Aragon de l'ordre de Saint-Jean de Jérusalem Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Notes Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’ordre de Saint-Jean de Jérusalem Portail de l'ordre du Temple Portail de Perpignan
Saint-Étienne, Uzès

The Church of Saint-Étienne is a Roman Catholic church located in Uzès, in the Gard department of France. The baroque church was built in the mid-18th century, and is listed as a French monument historique. History Commissioned by Bishop Bonaventure Baüyn, the Bishop of Uzès, the Church of Saint-Étienne was built to replace a previous church at the same site that had been destroyed by the Protestants during the Wars of Religion and used as a store and arsenal. The only element that remains of the original church is the bell tower, which dates to the 13th century and was spared to be used as a defensive watchtower. Construction on the baroque building occurred between 1764 and 1774, according to the designed by Pierre Bondon, an architect from Avignon. The cruciform church is laid out in the form of a Greek cross. The church was classified as a monument historique on 29 November 1974. See also Catholic Church in France References External links Media related to Église Saint-Étienne (Uzès) at Wikimedia Commons
Église Saint-Étienne d'Uzès

L'église Saint-Étienne est une église catholique située à Uzès, en France. Localisation L'église est située dans le département français du Gard, sur la commune d'Uzès. Historique L'église de style baroque a été construite de 1764 à 1774 sous l'épiscopat de Monseigneur Bonaventure Baüyn, 63ème évêque d'Uzès. Elle est réalisée par l'architecte avignonnais, Pierre Bondon à l'emplacement d'une ancienne église détruite pendant les guerres de religion, après l'avoir transformée en magasin et en arsenal. Seul le clocher du XIIIe siècle est conservé. Il servait de tour de guet et de défense. L'édifice est classé au titre des monuments historiques en 1974. Description Références Annexes Articles connexes Liste des monuments historiques du Gard Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France GCatholic.org Observatoire du patrimoine religieux Ressources relatives à l'architecture : Mérimée Structurae Ressource relative au spectacle : Kunstenpunt Portail des monuments historiques français Portail du Gard Portail de l’architecture chrétienne
Igreja de Saint-Étienne (Uzès)

A Igreja de Saint-Étienne é uma igreja católica romana localizada em Uzès, no departamento de Gard, na França. A igreja barroca foi construída em meados do século XVIII e é considerada um monumento histórico francês. História Encomendada pelo Bispo Bonaventure Baüyn, bispo de Uzès, a Igreja de Saint-Étienne foi construída para substituir uma igreja anterior no mesmo local que havia sido destruída pelos protestantes durante as guerras religiosas e usada como depósito e arsenal. O único elemento que resta da igreja original é a torre sineira, que data do século XIII e foi poupada para servir de torre de vigia defensiva. A construção do edifício barroco ocorreu entre 1764 e 1774, segundo o projecto de Pierre Bondon, arquitecto de Avinhão . A igreja cruciforme tem a forma de uma cruz grega. A igreja foi classificada como monumento histórico no dia 29 de novembro de 1974. Referências
Sant Esteve d'Orbanyà

Sant Esteve d'Orbanyà és l'església parroquial del poble nord-català d'Orbanyà, a la comarca del Conflent. És a l'extrem meridional del poble, al costat nord del cementiri, fora del nucli de població. Història Es tracta d'un edifici del segle xii, considerablement modificat posteriorment. L'església és esmentada en una relació de parròquies del deganat del Conflent, dels anys 1279 - 1280. L'església de Sant Martí de Noedes era sufragània seva. L'edifici Originalment constava d'una nau única acabada amb un absis semicircular encarat a l'est; més endavant s'hi afegí una capella a la banda sud. La porta d'entrada, també a la façana sud, és decorada amb una arquivolta simple, amb llinda i timpà ornat amb una creu. L'edifici està rematat per un campanar amb grans obertures i un rellotge, i al damunt té una espadanya. El segle xix s'adossà al cantó nord de l'església una rectoria moderna més voluminosa que el mateix temple; l'edifici resultant és asimètric, barreja estils molt distants en el temps i disminueix la percepció de l'església romànica. Les campanes Les dues campanes porten les inscripcions Sancte Stephane ora pro nobis Jn Surius adioiont breton Fe + Orbanya 1813 + Et domini patrinisque Jn Dexhonne Pontet Rosa Peyrier épouse de Jn Dexhonne + Et domini … E. maire. i Orbanya 1813. Barthelemy Forcade parrain Catherine Boine épouse de Jn Surius marrainne Jn Dexhonne M … Sancte Maria ora pro nobis…. Del mobiliari de l'església destaquen un retaule del s. XVII i una creu processonal gòtica. Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Puigferrat i Oliva, Carles. «Orbanyà: Sant Esteve d'Orbanyà». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «106 - Orbanyà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent, Albert. Diccionari d'Història Eclesiàstica de Catalunya II. Barcelona: Generalitat de Catalunya - Editorial Claret, 2000, p. 754. ISBN 978-84-39350-21-7. Gavín, Josep M. «Conf 102. Sant Esteve d'Orbanyà». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Orbanyà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències Enllaços externs Breu descripció del campanar Arxivat 2013-11-01 a Wayback Machine. (francès)
Église Saint-Étienne d'Urbanya

L'église Saint-Étienne d'Urbanya est une église en partie romane située à Urbanya, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Historique L'église paroissiale Saint-Étienne (Sant Esteve) est située à l’entrée du village. Sa tour est surmontée d’un clocheton arcade. C'est une église du XIIe siècle, remaniée postérieurement. Cet édifice d’origine romane est mentionné pour la première fois au XIIIe siècle, lors des remaniements, un presbytère a été accolé à l’église au nord. Architecture Il s’agit d’un édifice à nef unique terminé par une abside semi-circulaire à l’est. Une chapelle a été ajoutée tardivement au sud. L’église est appareillée en moellons de schiste, et blocs taillés de granite pour l’abside, les parties du XIIe siècle. Le clocher est percé dans sa partie supérieure d’ouvertures outrepassées contenant plusieurs cloches. En dessous de ces ouvertures, sur une face, on peut voir le cadran de l’horloge. L’église conserve un retable du XVIIe siècle, et une croix processionnelle gothique. La première cloche porte l’inscription : Sancte Stephane ora pro nobis Jn Surius adioiont breton Fe + Orbanya 1813 + Et domini patrinisque Jn Dexhonne Pontet Rosa Peyrier épouse de Jn Dexhonne + Et domini … E. maire. La deuxième cloche porte l’inscription : « Orbanya 1813. Barthelemy Forcade parrain Catherine Boine épouse de Jn Surius marrainne Jn Dexhonne M … Sancte Maria ora pro nobis… ». Voir aussi Articles connexes Urbanya Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Sant Esteve d’Orbanyà », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Notes et références Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées-Orientales Portail des Pyrénées
Église Saint-Étienne de Blomac

L'église Saint-Étienne est une église romane située à Blomac dans le département français de l'Aude en région Occitanie. Historique L'église romane Saint-Étienne de Blomac fut construite aux XIe et XIIe siècles et modifiée au XIIIe siècle. L'ensemble extérieur a été inscrit au titre des monuments historiques en 1948. Architecture extérieure Le chevet roman L'église possède un beau chevet de style roman lombard à abside unique édifié en pierre de teinte brune. L'abside, couverte d'ardoise, est percée de trois fenêtres à simple ébrasement et présente une décoration de bandes lombardes composées de lésènes et d'arcades groupées par deux. L'extrados des arcs des fenêtres est bordé d'un cordon de pierres de même teinte (au contraire de Saint-Martin d'Escales et de Saint-Saturnin de Pouzols-Minervois où les arcs sont soulignés de basalte noir). Le clocher Au contraire des deux églises précitées, l'église de Blomac ne possède pas de clocher carré mais un simple clocher-mur qui surplombe la façade occidentale. La façade méridionale La façade méridionale, soutenue par de hauts contreforts, présente un portail non orné et est surmontée de l'inscription « République Française Liberté Égalité Fraternité ». Architecture intérieure Références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques de l'Aude Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de l’Aude Portail des monuments historiques français
Sant Esteve de Campelles

Sant Esteve de Campelles, de vegades anomenada de Bell-lloc, fou l'església, romànica, del poble de Campelles, del terme comunal de Vilafranca de Conflent, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És situada al sector nord del terme de Vilafranca de Conflent, en el seu enclavament de Bell-lloc. És en el cim de la muntanya de Bell-lloc, al sud-oest del despoblat de Bell-lloc. Història S'hi conserva, restaurada, l'antiga església de Sant Esteve de Campelles, romànica, que de vegades és anomenada, erròniament, Sant Esteve de Bell-lloc. Poble i església estan documentats des del segle X: eccl. in Campilias (906 i 968), villare Campeles (1059), eccl. S. Stephani de Campellis (1403). El segle x pertanyia a Santa Maria de Ripoll, i després passà a Sant Joan de les Abadesses. El segle x, Sant Miquel de Cuixà hi tenia nombrosos alous, tal com consta en una butlla papal d'Agapit II. El 1217 fou donat, juntament amb Bell-lloc al priorat de Santa Maria de Cornellà de Conflent. Campelles pertanyia als senyors de Bell-lloc. L'edifici Es tracta d'una església petita, d'una sola nau, sense absis exteriorment diferenciat de la nau i coberta amb volta de canó de punt rodó. Dues finestres d'una sola esqueixada il·luminen la nau: una a llevant i l'altra a migdia. La porta, senzilla, resolta amb un sol arc de mig punt fet de dovelles molt grans, és a l'extrem de ponent de la façana meridional. L'aparell del temple és fet amb carreus grossos tallats de forma rústega. S'hi alternen carreus de pedra calcària, blanca, amb pedra sorrenca vermella, de les pedreres dels voltants, que fan un efecte de policromia molt destacat. A la façana oest de l'església hi havia hagut una torre campanar, ara del tot esfondrada. Bibliografia Becat, Joan. «189 - Vilafranca de Conflent». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 66. Sant Esteve de Campelles». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Vilafranca de Conflent». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Ponsich, Pere; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Vilafranca de Conflent: Sant Esteve de Campelles». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Referències