NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Sulpici de Bulaternera

Sant Sulpici de Bulaternera és l'església parroquial del poble de Bulaternera, a la comuna del mateix nom, de la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord. És al bell mig de la cellera de la qual sorgí el poble, en el seu nucli vell. Probablement fou edificada damunt d'una part de la cellera original, del castell de la població i del cementiri de l'església anterior de Santa Maria, que passà a exercir de rectoria. Se'n conserven elements, dins d'aquesta rectoria posterior. Arquitectura És d'una sola nau, ampla, d'estil gòtic tardà; va ser construïda el segle xvii, substituint el vell temple parroquial, al costat de ponent seu, amb el qual forma una línia perpendicular. La coberta és feta de voltes de creueria, ogivals, en una nau formada per tres trams, amb claus de volta senzilles, però amb aparença de claus penjades del sostre, dins de la tradició gòtica. Entre els contraforts de la nau hi ha capelles, de manera que els contraforts formen part de l'interior de la nau. La façana principal, a migdia, s'obre a l'exterior en un portal amb frontó curvilini trencat, de marbre roig de Vilafranca, amb una escultura del sant al punt culminant. A l'angle nord-est es troba un campanar de torre, de base quadrada, molt característic, que sobresurt del temple parroquial i es veu des de molt llocs de la rodalia. Conserva elements de les fortificacions, de les quals formava part. Mobiliari És una església molt rica en mobiliari, amb moltitud d'altars d'època barroca, entre els quals destaca el major. El 1891, un incendi provocat per un llamp va destruir part de l'església. Sl costat oriental de la nau, prop de la porta d'accés a la rectoria i antiga església de Santa Maria, una pedra encastada en una columna lateral recorda aquell fet. Referències Bibliografia Becat, Joan. «21 - Bulaternera». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Ros 47. Sant Sulpici de Bulaternera». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere. «Bulaternera: Sant Sulpici de Bulaternera». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Enllaços externs Fitxa de l'església
San Sulpicio de Bulaternera

La iglesia de San Sulpicio de Bulaternera es un edificio religioso románico francés de la localidad de Bulaternera (en francés, Bouleternère), en la región de los Pirineos Orientales, en el área catalana de Languedoc-Rosellón.​ Características La iglesia románica medieval original, construida entre los siglos X y XII, tiene algunos elementos góticos, como es el caso de la bóveda apuntada sobre su única nave, que concluye sin ábside.​ Se ubica en el centro del casco antiguo de la localidad. En el año 1981 un rayo cayó sobre el edificio y provocó un incendio que le causó importantes desperfectos.<ref>http://vieuxpapierspo.blogspot.fr/2014/01 /incendie-de-leglise-de-bouleternere-en.html Vieux papiers des Pyrénées-Orientales, Incendio de la iglesia de Bulaternera en el año de 1981 , 29 de enero de 2014</ ref> Bibliografía Mallet, Géraldine (2003). Églises romanes oubliées du Roussillon (en francés). Montpellier: Les Presses du Languedoc. p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7. Referencias
Église Saint-Sulpice de Bouleternère

L'église Saint-Sulpice de Bouleternère est une église de style possiblement roman située à Bouleternère, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation L'église est située au cœur de l'ancien village, en son point culminant. Histoire L'église romane de Saint-Sulpice est transformée en presbytère à la suite de la construction de la nouvelle église Saint-Sulpice à ses côtés au XVIIe siècle. Le double bâtiment de l'ancienne et de la nouvelle église est frappé par la foudre le 1er juin 1891 et subit alors un violent incendie. L'ensemble de l'église est classé au titre des monuments historiques depuis le 17 mars 1994. Architecture Annexes Bibliographie Noël Bailbé, Les portes des églises romanes du Roussillon, Perpignan, Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, 2000 Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Jean-Bernard Mathon (dir.), Guillaume Dalmau et Catherine Rogé-Bonneau, Corpus des Vierges à l'Enfant (XIIe – XVe siècle) des Pyrénées-Orientales, Presses universitaires de Perpignan, coll. « Histoire de l'art », 2013 (ISBN 9782354121853, lire en ligne) Articles connexes Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée « Église Saint-Sulpice », notice no PA00104192, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Mérimée, ministère français de la Culture Notes Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées-Orientales Portail des monuments historiques français
Sant Silvestre de Villerac

Sant Silvestre de Villerac és l'església, antigament parroquial i ara sufragània de Sant Martí de Clarà, d'origen romànic del nucli de Villerac, de la comuna de Clarà i Villerac, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. Està situada en la part oriental del nucli vell de Villerac, al costat septentrional del cementiri local. Història Malgrat que per les seves característiques és clarament anterior, el primer esment d'aquesta església és del 1348, en un document on consta el seu rector: Tolosa Imbert. Inicialment era consagrada a Sant Salvador; l'advocació canvià vers l'any 1590. També són presents a l'església nombroses imatges de sant Esteve màrtir, atès que va recollir imatgeria, i possiblement com a segona, l'advocació, de Sant Esteve de Pomers. L'edifici És una església romànica molt modificada. Conserva de l'edifici original el sector de ponent, amb la porta de mig punt feta amb dovelles llargues i estretes, a la façana sud. Damunt de la porta hi ha una finestra d'una sola esqueixada, que fou tapiada per la part interior. Una altra finestra es troba a la façana de ponent, damunt de la qual hi ha un petit campanar d'espadanya. Les parts romàniques conservades presenten un aparell del segle xi. L'església conserva imatgeria barroca dels sants patrons, així com de sant Pere, i nombrosos objectes de culte, sobretot d'època barroca. Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Ponsich, Pere; Puigferrat i Oliva, Carles. «Clerà: Sant Silvestre de Villerac». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «40 - Clarà i Villerac». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 28. Sant Silvestre de Villerac». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Clerà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències
Église Saint-Sylvestre de Villerach

L'église Saint-Sylvestre de Villerach est une église en partie romane située dans le hameau de Villerach, sur la commune de Clara, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation La chapelle, entourée au nord, à l'est et au sud par le cimetière, se situe à l'est du noyau ancien de Villerach. Histoire Le territoire de Villerach est mentionné pour la première fois 1173, et l'église n'apparaît qu'en 1348. Son vocable d'origine est le Sauveur, il change pour Saint-Sylvestre au XVIe siècle. Il s'agit de la seule église du diocèse de Perpignan portant cette dédicace. Architecture L'édifice, de style roman, ne peut être daté avec certitude. Il comporte une nef unique charpentée, reposant sur deux arcs diaphragmes, terminée par une abside semi-circulaire. Un portail s'ouvre dans le mur méridional, et est surmonté d'une fenêtre désormais aveugle. La nef a conservé sa structure romane, mais la partie orientale, dont l'abside, a été remaniée ou reconstruite à une époque postérieure. Un clocher-mur à deux baies s'élève sur le pignon ouest de la chapelle. Photographies Voir aussi Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Sant Silvestre de Villerac », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Articles connexes Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Références Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées
Sant Tomàs de Llupià

Sant Tomàs de Llupià és l'església parroquial romànica del poble rossellonès de Llupià, a la comuna del mateix nom, a la Catalunya del Nord. És al bell mig de la cellera originària del poble. Història Tot i que el poble de Llupià està documentat des del 953, no és fins al 1019 que apareix Sant Tomàs de Llupià en un document. És en un judici sobre la possessió de Santa Coloma de Tuïr, a favor del comte Bernat de Besalú i del seu fill Seniofred. L'acta del document es fa a locum venerationis sancti Thome apostoli, cujus baselica sita est in eodem locum vocitatum Lupaino (el lloc de la veneració de sant Tomàs apòstol, la basílica del qual està situada en el lloc anomenat Llupià). El temple actual és bàsicament romànic, però ha sofert diverses afectacions amb el pas del temps. L'edifici És una església de nau única, orientada de llevant a ponent, que es conserva en bona part. L'absis, que era al costat de llevant, com és habitual en el romànic, és desaparegut en alguna reforma posterior, substituït per la sagristia; a més, s'hi van afegir dues capelles laterals a la nau. Una volta de canó sobre arcades laterals de mig punt cobreix la nau. La porta d'entrada és al mur de ponent, que s'obre a la Plaça del Castell, presenta un frontis d'un sol arc amb dovelles curtes i ben tallades, que no sembla pas romànic. Al damunt hi ha una finestra que tampoc no és de factura romànica, com tampoc no ho és l'alta espadanya que corona aquesta façana. Els elements romànics s'aprecien en les filades inferiors d'aquesta façana, així com a quasi tota la façana meridional, sobretot per damunt de les capelles laterals afegides en època moderna. S'hi conserva una cornisa extradossada, i el nivell d'on arrencava la coberta de lloses corresponent al temple romànic. A prop d'on hi havia l'absis, en aquest mateix mur meridional, hi ha una finestra romànica, actualment tapiada. Era de doble vessant, i s'hi veu un arc de mig punt fet de lloses primes i allargassades, així com els dos muntants de l'obertura, que són fets de petits carreus ben tallats. L'aparell és molt rústec, amb petits blocs de pedra units amb morter. Pel tipus de conreu, es pot situar la data de construcció al segle xi. Referències Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Llupià». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 127. Sant Tomàs de Llupià». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Toulouse-Barcelone: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 2859982442. P. 145-146
Église Saint-Thomas de Llupia

L'église Saint-Thomas de Llupia est une église romane située à Llupia, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Elle est l'église paroissiale de la commune. En 1998, lors des travaux de restauration du retable baroque de Saint-Thomas, des panneaux gothiques peints d'un ancien retable ont été découverts. Leur auteur, inconnu, a été appelé Maître de Llupia. Situation Architecture Histoire Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Notes Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne
Sant Vicenç de Forques

Sant Vicenç de Forques és una antiga església, ara en ruïnes, del poble rossellonès de Forques, a la subcomarca dels Aspres, de la Catalunya del Nord. Està situada al nord-est del poble de Forques, a prop i al sud-oest del lloc on la Ribera de Llauró s'aboca en el Reart. Descripció Actualment en ruïnes, es tractava d'una església petita, de nau única amb absis trapezoïdal, característic de l'època preromànica. L'única part força sencera és aquest absis, que s'obria a la nau amb un arc presbiteral ultrapassat, com en altres temples preromànics catalans. La nau, sense coberta, presenta vestigis de com era: d'arc ultrapassat, com el de l'absis. Troballes arqueològiques A l'entorn de la capella es van localitzar fragments d'àmfores romanes, però no hi ha hagut continuïtat en la recerca, i no se'n poden oferir més detalls. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Forques». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 114. Sant Vicenç de Forques». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Kotarba, Jérôme; Castellvi, Georges; Mazière, Florent [directors]. Les Pyrénées-Orientales 66. París: Académie des Inscriptions et Belles-Lettres. Ministère de l'Education Nationale. Ministère de la Recherche. Ministère de la Culture et de la Communication. Maison des Sciences de l'Homme, 2007 (Carte Archeologique de la Gaule). ISBN 2-87754-200-5. Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Forques: Sant Vicenç de Forques». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. . Referències
Église Saint-Vincent de Fourques

L'église Sainte-Vincent de Fourques est une église préromane en ruines située à Fourques, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Localisation L'église Saint-Vincent est située sur la commune de Fourques, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Elle se trouve à 200 m au nord-est du village. Histoire L'édifice est construit au Xe siècle ou XIe siècle. Le premier texte connu à le mentionner est daté de 1339. En 1982, les vestiges restants sont inscrits au titre des monuments historiques. Architecture Le plan de l'église est habituel pour les églises préromanes du Roussillon : un petit édifice de 11,65 m de long comportant une nef et une abside trapézoïdale. L'axe du chevet est décalé par rapport à celui de la nef. L'abside est couverte d'une voûte en berceau outrepassé. L'arc triomphal séparant la nef de l'abside est également outrepassé. La couverture de la nef s'est effondrée. Une porte se trouve au sud. L'édifice possédait peut-être une autre ouverture à l'ouest. Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Julie Vivier et Sylvain Lapique (préf. Virginie Czerniak), Guide des Pyrénées romanes, Toulouse, Éditions Privat, 2011, 365 p. (ISBN 978-2-7089-6902-5) Articles connexes Liste des églises préromanes des Pyrénées-Orientales Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Liens externes Notice no PA00104030, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Mérimée, ministère français de la Culture Notes et références Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des monuments historiques français Portail du catholicisme Portail du haut Moyen Âge
Église Saint-Vincent de La Llagonne

L'église Saint-Vincent de La Llagonne est une église romane située à La Llagonne, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation Histoire Architecture Références Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Sant Vicenç de la Llaguna », dans Catalunya romànica, t. XXV : El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1996 (lire en ligne) Articles connexes Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées
Sant Vicenç de Mentet

Sant Vicenç de Mentet és l'església parroquial romànica del poble de Mentet, de la comarca nord-catalana del Conflent. Està emplaçada al nord i en el punt més alt del poble de Mentet. Història El lloc de Mentet és esmentat el 1011 en una confirmació de possessió d'un alou de l'abadia de Sant Miquel de Cuixà in villa Mentedo per part del papa Sergi IV. Posteriorment consta la seva donació al priorat de Santa Maria de Cornellà de Conflent, del qual depengué la parròquia al llarg de l'edat mitjana. A principis del segle xviii, a causa del despoblament de Mentet, perdé la categoria de parroquial, i va esdevenir sufragània de Sant Pau de Pi. El 1858 hi consten obres, que corresponen al sobrealçament que presenta l'església en l'actualitat. L'edifici Es tracta d'una petita església romànica d'una sola nau capçada a llevant per un absis semicircular, que s'uneix a la nau a través d'un arc presbiterial. El sobrealçament dut a terme el segle xix provocà la pèrdua de les voltes originals, així com l'afegitó del campanar d'espadanya d'un sol ull al damunt de l'absis. La porta és a la façana meridional, prop de l'absis (cosa poc habitual en el romànic, ja se solia situar la porta prop del frontis occidental). Es tracta, com es pot observar fàcilment, d'una porta moderna, situada en un esvoranc de la paret: més cap a l'oest hi ha la porta antiga, tapiada. El frontis oest conserva una finestra romànica de doble esqueixada, mentre que el centre de l'absis té una altra finestra, aquesta d'un sol biaix. Les dates constructives oscil·len entre els segles xi i xii, amb una possible reforma de l'absis al XIII. Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Puigferrat i Oliva, Carles. «Mentet: Sant Vicenç de Mentet». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «86 - Mentet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 82. Sant Vicenç de Mentet». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Mentet». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències
Église Saint-Vincent de Mantet

L'église Saint-Vincent de Mantet est une église romane située à Mantet, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Dédiée à Saint Vincent, elle a été consacrée en septembre 1102 par l'évêque d'Elne et le prieur de Sainte-Marie de Corneilla-de-Conflent et placée sous cette double autorité apostolique. C’est de cette époque que peuvent être datées les constructions d’origine dont subsistent le premier niveau de l’abside, assemblé en blocs de granite de taille assez imposante, et les murs des côtés nord et ouest. Le clocher a été construit postérieurement au-dessus de l’abside. Il s’agit d’un clocher-mur en arcade dans l’ouverture duquel se trouvent deux cloches en fonte datées du XIXe siècle. Sur la première est inscrit : « Sit nomem domini benedictum Mantet Jean Baptiste 1818, Decharme fondeur. » Sur la seconde, qui provient de la fonderie Louison Lévêque et Amans Gendre successeur, à Toulouse, on peut lire l’inscription : « Sit nomem domini benedictum. Parrain Vincent Vidal, adjoint. Marraine Marie Vidal, donateurs. Curé Sarradeill, Maire J. Ricard, 1878. » Avant de pénétrer dans l’église, à gauche de la porte d’entrée, se trouve un curieux vestige. Adossé à la façade et rehaussé sur un socle, un bloc de granit rectangulaire a été creusé en son centre d’un foculus, une cavité de forme carrée de faible profondeur qui est reliée au bord antérieur de la dalle de pierre par une rigole-déversoir taillée en oblique. Cet agencement peut évoquer la pratique des libations rituelles d’une antique religion, ce qui indiquerait la présence d’une pierre d’autel païen, témoin d’un culte antérieur à la christianisation du lieu[réf. nécessaire]. Situation Histoire Architecture Annexes Bibliographie Noël Bailbé, Les portes des églises romanes du Roussillon, Perpignan, Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, 2000 Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Sant Vicenç de Mentet », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Notes Voir aussi Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées-Orientales Portail des Pyrénées