NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria de Nils

Santa Maria de Nils és l'església del poble rossellonès de Nils, dins del terme comunal de Pollestres, a la Catalunya del Nord. És sufragània de la parroquial de Sant Esteve de Pontellà. Està situada al bell mig de la petita població de Nyils, al carrer de l'Església. Història L'església de Santa Maria és una església moderna, construïda per a substituir l'antiga de Sant Martí, que havia quedat en mal estat. Arquitectura És una església senzilla, d'una sola nau, amb l'absis exteriorment quadrat, que no sobresurt del traçat de la nau. Està construïda majoritàriament de maons. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Pontellà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 232. Santa Maria de Nyils». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Referències
Sant Aciscle de Trullars

Sant Aciscle -o Sant Iscle- de Trullars és l'església parroquial romànica del poble de Trullars, a la comarca del Rosselló, de la Catalunya Nord. Està situada a l'antiga cellera de Trullars, en el nucli vell, a la part nord-oest del poble actual. Història El 876 l'església de Sant Aciscle ja és esmentada: villa Truliares cum omnes suos vilares, cum ipsa ecclesia in honore G. Asiscli, en una donació d'Anna, filla de Berà I, comte de Rasès i de Barcelona, i vídua d'Alaric, comte d'Empúries, al comte Radulf i a la seva esposa Rilinda. Diversos esments més es donen al llarg de l'edat mitjana, relligant Trullars i la seva església als comtes del Rosselló, fins que al segle xi apareixen units al vescomtat de Castellnou. Finalment, el 1139 el bisbe Udalgar de Castellnou dona Trullars, amb la seva església, al capítol de canonges d'Elna. El senyoriu continuà en mans d'aquest capítol fins a la Revolució Francesa. Arquitectura L'església de Sant Aciscle és un edifici de grans dimensions, d'una sola nau capçada a llevant per un absis semicircular. La volta de la nau és apuntada, i la coberta de l'absis, de forma ametllada. L'alçada de la nau es deu sobretot a la incorporació de l'església en el recinte fortificat de la vila, que provocà el seu sobrealçament. Posteriorment, altres reformes anaren alterant l'edificació romànica: capelles afegides a l'extrem de la nau prop del presbiteri, que li donen un cert aspecte de transsepte, a més de dos altars encastats en els murs laterals. Una espadanya moderna corona la façana de ponent, o la portalada romànica fou refeta el 1776, com indica la clau de la portalada, però aprofitant les dovelles de la primitiva. Diversos detalls més, en aquesta façana i a la resta de l'exterior del temple, situen la construcció de l'església en el romànic tardà, al segle xii o XIII. Les posteriors reformes de l'edifici l'engrandiren fins al punt que ocupà una bona part de la cellera que s'estenia al voltant de l'església. Bibliografia Gavín, Josep M. «305. Sant Iscle i Santa Victòria de Trullars». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere; Badia i Homs, Joan. «Trullars: Sant Aciscle de Trullars». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències
Église Saint-Assiscle de Trouillas

L'église Saint-Assiscle de Trouillas est une église en partie romane située à Trouillas, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation Histoire Architecture Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Sant Aciscle de Trullars », dans Catalunya romànica, t. XIV : El Rossellò, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1993 (lire en ligne) Notes Article connexe Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressource relative à la religion : Clochers de France Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne
Château de Florac

The Château de Florac is a castle, originally built in the 13th century and then rebuilt in the 17th century, located in the French town of Florac, in Lozère, in south-central France. It originally belonged to the Barony of Anduze and passed through a number of feudal families. The castle was entirely rebuilt in 1652 after the Wars of Religion. During the French Revolution, the castle was turned into a "salt loft" for storing salt. It was then used as a prison in the 19th century. Modern use Since 1976, the castle has been the headquarters of the Cévennes National Park, who restored it. The ground and first floors house an exhibition on the National Park (landscape, flora, fauna and activities connected with the park). The information centre has details of hiking, guided tours, accommodation and écomusées (open-air museums) in the park. Gallery See also List of castles in France References External links Media related to Château de Florac at Wikimedia Commons Florac Castle, virtual tour.
Château de Florac

Le château de Florac, situé à Florac en Lozère, est le siège du Parc national des Cévennes depuis 1976. Histoire Au XIIIe siècle, le château dépendait d'abord de la baronnie d'Anduze qui régnait aussi sur Alès, Sauve et Sommières. Raymond d'Anduze baron de Florac était seigneur de Chabrières, Montvert, Eschamassou (Montvaillant), Pierrefort (La Salle-Prunet), Saint-Laurent-de-Trèves, Castelbouc, Montbrun, Javillet, la Balme (Barre-des-Cévennes), Caodaze (Vébron), Moissac et Saint-Étienne-Valfrancesque. Lui-même rendait hommage à l'évêque de Mende. À la fin du XIVe siècle, le seigneur de Florac cède la baronnie au seigneur de Ventadour, puissante famille du Limousin. Au milieu du XVe siècle, et jusqu'au milieu du XVIe siècle, la famille de Poitiers Valentinois dont fait partie Diane de Poitiers, prend possession de Florac avant de céder la baronnie à la famille de La Mark (Ardennes) de Montmorency, de Valois. Ces derniers vendront la baronnie à François de Mirand, Trésorier général de France. L'actuel château de Florac a été reconstruit en 1652, sur un mamelon de tuf, roche qui avec le calcaire, a été utilisée pour sa construction, sur le site de l'antique château féodal où siègeait l'une des huit baronnies du Gévaudan. Les barons de Florac étaient de la famille des seigneurs d'Anduze et avaient donc l'un de leurs châteaux principaux en ce lieu depuis le XIIIe siècle. Au XVIIe siècle, pendant les guerres de Religion, le château est détruit. Il sera donc reconstruit en 1652. Au moment de la Révolution française, alors que plusieurs châteaux de la région sont détruits (principalement les possessions des évêques de Mende), celui de Florac servira de grenier à sel. Peu de temps après, en 1810, il sera vendu à l'État qui l'utilisera, et le transformera, comme prison et il en garde encore quelques vestiges (barreaux aux fenêtres, portes de cellules…). Depuis 1976, le château est nouvellement utilisé puisqu'il est devenu le siège du parc national des Cévennes qui l'a restauré. Par ailleurs, il abrite une exposition permanente « Passagers du Paysage » : un espace scénographique moderne, interactif et quadrillingue (français, anglais, allemand, néerlandais). Galerie Liens externes (fr) Site officiel de Florac (fr) Site office de tourisme de Florac (fr) Site officiel du Parc national des Cévennes Notes et références Portail des châteaux de France Portail de la Lozère et du Gévaudan Portail de l'époque moderne
Castello di Florac

Il Castello di Florac si trova nella città di Florac, nel Lozère, nel centro-sud della Francia. Storia Originariamente costruito nel XIII secolo e poi ricostruito nel XVII secolo, inizialmente apparteneva alla Baronia di Anduze e durante la sua storia passò di proprietà attraverso diverse famiglie feudali. Il castello fu interamente ricostruito nel 1652 dopo le guerre di religione. Durante la Rivoluzione francese, il castello fu trasformato in "salina" per la conservazione del sale. Fu poi utilizzato come prigione nel XIX secolo. Dal 1976, il castello è la sede del Parco Nazionale delle Cevenne, che lo ha restaurato. Il piano terra e il primo piano ospitano una mostra sul Parco Nazionale (paesaggio, flora, fauna e attività legate al parco). Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castello di Florac Collegamenti esterni (EN) Castello di Florac, su Structurae. (FR) Florac Trois Rivières, su ville-florac.fr.
Kasteel van Florac

Het Kasteel van Florac (Frans: Château de Florac) is een 13e-eeuws kasteel, gelegen in de Franse stad Florac in Lozère in de regio Occitanië. Het kasteel behoorde oorspronkelijk tot de baronie van Anduze en een aantal feodale families. Het werd herbouwd in 1652 na de Hugenotenoorlogen. Tijdens de Franse Revolutie werd het kasteel omgebouwd tot een "zouthok" voor de opslag van zout. Sinds 1976 is het kasteel het pronkstuk van het Nationaal Park Cevennen waarvan de beheersorganisatie, die haar hoofdzetel in het kasteel heeft, voor de restauratie gezorgd heeft. Zie ook Lijst van kastelen in Frankrijk Externe links Florac Castle, virtuele rondleiding.
Castelo de Florac

O Château de Florac é um castelo, originalmente construído no século XIII e reconstruído no século XVII, localizado na cidade francesa de Florac, em Lozère, no centro-sul da França. Pertenceu originalmente ao Baronato de Anduze e passou por várias famílias feudais. O castelo foi totalmente reconstruído em 1652 após as Guerras Religiosas. Durante a Revolução Francesa, o castelo foi transformado num "loft de sal" para armazenar sal. Foi então usado como prisão no século XIX. Uso moderno Desde 1976, o castelo foi sede do Parque Nacional de Cévennes, que o restaurou. O piso térreo e o primeiro andar abrigam uma exposição sobre o Parque Nacional (paisagem, flora, fauna e actividades ligadas ao parque). O centro de informações contém detalhes de caminhadas, visitas guiadas, hospedagem e eco-museus do parque. Referências
Lawrence Durrell

Lawrence Durrell (anglès: Lawrence George Durrell) (Jalandhar, 27 de febrer de 1912 - Someire, 7 de novembre de 1990) va ser un escriptor conegut per les seves cròniques de viatges i per la tetralogia de novel·les El quartet d'Alexandria, en què es narra una mateixa història des de diferents punts de vista. Va treballar també com a periodista i agregat cultural britànic. El seu germà és Gerald Durrell, naturalista i autor d'una trilogia on explica l'estada de la família a Corfú, a finals dels anys trenta. Lawrence va casar-se quatre vegades i entre les seves amants destaca Anaïs Nin. El seu estil barreja influències declarades de Konstandinos Petru Kavafis, la tècnica compositiva oriental (la seva família tenia arrels índies) i la tradició clàssica anglesa. Descriu un món sensualista, proper al decadentisme, en què predominen l'amor i la malenconia. Obres més rellevants Pied Piper of Lovers The Alexandria Quartet, 1962 (en català: El quartet d'Alexandria, Ed. Proa, Barcelona) Justine, 1957 Balthazar, 1958 Mountolive, 1958 Clea, 1960 The Revolt of Aphrodite, 1974 Tunc, 1968 Nunquam, 1970 The Avignon Quintet, 1992 Monsieur, 1974 Livia, 1978 Constance, 1982 Sebastian, 1983 Quinx, 1985 The Greek Islands Transition: Poems Sappho: A Play in Verse
Lawrence Durrell

Lawrence Durrell (27. februar 1912, i Jalandhar, Punjab, Britisk Indien – 7. november 1990) var en britisk forfatter og digter. Han var gift fire gange. Hans datter Sappho Durrell begik selvmord i 1985. Andet Hans bror, Gerald Durrell Udvalgt bibliografi Prospero's Cell (1945) Bitter Lemons (1957, erindringer) The Alexandria Quartet Justine (1957) Balthasar (1958) Mountolive (1958) Clea (1960) The Avignon Quintet (1974-85) Monsieur: or, The Prince of Darkness (1974) Constance: or, Solitary Practices (1982) … Eksterne henvisninger Lawrence Durrell-selskabets hjemmeside (på engelsk)
Lawrence Durrell

Lawrence Durrell (Darjiling, Indija, 27. veljače 1912. – Sommière, Francuska, 7. studenog 1990.), angloirski književnik Rođen je u Indiji, školovan u Engleskoj. Mnogo je putovao. Pisac je širokog interesa, iskustva i kulture. Autor je drama, pjesama, putopisa, eseja i posebno romana, i to čuvene tetralogije "Aleksandrijski kvartet", koji je višeslojna studija o ljubavi, istančanog i bogatog izraza, pisana u tehnici mijenjanja perspektive. Djela "Crna knjiga", "Gradovi", "Poljane i ljudi", "Drvo dokolice", "Sapho", "Bijeli orlovi nad Srbijom", "Aleksandrijski kvartet" (sastoji se od četiri romana: "Justine", "Balthazar", Mountolive i "Clea").
Lawrence Durrell

Lawrence George Durrell (Jalandhar, 27 de fevereiro de 1912 — Sommières, 7 de novembro de 1990) foi um romancista, poeta e dramaturgo britânico nascido na Índia. A sua obra mais famosa é Quarteto de Alexandria, uma tetralogia composta pelos livros Justine (1957), Balthazar (1958), Mountolive (1958) e Clea (1960). Obras Romances Pied Piper of Lovers 1935 Panic Spring (pseudónimo: Charles Norden) 1937 The Black Book 1938 (mas publicado no Reino Unido a 1 de Janeiro de 1977 por Faber and Faber) The Dark Labyrinth 1947 White Eagles Over Serbia 1957 Quarteto de Alexandria (Justine 1957, Balthazar 1958, Mountolive 1958, Clea 1960) The Revolt of Aphrodite (Tunc 1968, Nunquam 1970) The Avignon Quintet (Monsieur 1974, Livia 1978, Constance 1982, Sebastian 1983, Quinx 1985) Viagens Prospero's Cell: A guide to the landscape and manners of the island of Corcyra 1945 Reflections on a Marine Venus 1953 Bitter Lemons 1957 Blue Thirst 1975 Sicilian Carousel 1977 As Ilhas Gregas - no original The Greek Islands 1978 Caesar's Vast Ghost 1990 Spirit of Place - letters and essays on travel 1969 Poesia Selected Poems: 1953–1963 editado por Alan Ross 1964 Collected Poems: 1931–1974 editado por James A. Brigham 1980 Drama Sappho 1950 An Irish Faustus 1963 Acte 1964 Humor Esprit de Corps 1957 Stiff Upper Lip 1958 Sauve Qui Peut 1966 Referências Artigo da Wikipedia em língua inglesa Ligações externas (em inglês) Síto da International Lawrence Durrell Society Biblioteca Lawrence Durrell (Nanterre - França)[ligação inativa] (várias línguas) (em inglês) Biografia (em inglês) Biografia no Lawrence Durrell Archive
Lawrence Durrell

Lawrence Durrell, född 27 februari 1912 i Jalandhar i Brittiska Indien, död 7 november 1990 i Sommières i Frankrike, var en brittisk författare. Han var äldre bror till naturvetaren och författaren Gerald Durrell. Biografi Lawrence Durell växte upp i norra Indien, där fadern var verksam som ingenjör. Han bodde endast kortare perioder av sitt liv i England. Som författare debuterade Durrell 1935 med romanen Pied Piper of Lovers. Några år senare utkom The Black Book (1939), en långt mer kompromisslös bok som han själv såg som sin egentliga debut. Vid den tiden hade han fått kontakt med Henry Miller och Anaïs Nin, vilka hjälpte honom att få romanen utgiven. Samtidigt påbörjade han en professionell karriär som diplomat och pressattaché, något han höll på med fram till mitten av 1950-talet och som skulle föra honom till många länder i Medelhavsområdet. Under andra världskriget vistades Durrell först i Grekland. Därifrån flydde han 1941 undan den tyska invasionen till Egypten. Han var verksam som pressattaché i Alexandria och Kairo. Härifrån hämtade han stoff till sina skildringar i Alexandriakvartetten femton år senare. Durrell fick ett genombrott som författare med Bittra citroner (1957, svensk översättning 1962). Den behandlar Cypernkrisen 1954-56, något han själv hade bevittnat på nära håll som presstalesman vid brittiska beskickningen där. Men hans stora genombrott ägde framförallt rum med Alexandriakvartetten (fyra romaner: Justine, Mountolive, Balthazar, Clea; 1957-60). Genom sitt sensuella språk, den spännande, mångbottnade handlingen, det djärvt tecknade persongalleriet och sitt experimenterande med tidsplan och minne, har böckerna blivit mycket lästa. De hade också ett visst inflytande på 1960-talets roman. Under 1960-talet var Durrell en återkommande nobelpriskandidat. Durrell var även verksam som poet, dramatiker och essäist. Han engagerades också för att hjälpa till med manuset till storfilmen Cleopatra i början av 1960-talet. Från 1958 var han bosatt i provinsen Languedoc i södra Frankrike, en trakt han kände sig betydligt mer befryndad med än England. Bibliografi (utgivet på svenska) Romaner Alexandriakvartetten Justine (1958) Balthazar (1960) Mountolive (1961) Clea (1961) Afrodites revolt Tunc (1968) Nunquam (1970) Första volymen av Avignonkvintetten Monsieur eller Mörkrets furste (1977) Reseskildringar Bittra citroner (1962) Afrodite från havet: en bok Rhodos (1964) Prosperos cell: en bok om Korfu (1978) De grekiska öarna (1978) Runt Sicilien (1981) Priser och utmärkelser Duff Cooper prize 1957 för Bitter Lemons Asteroiden 2231 Durrell är uppkallad efter honom. Källor Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Lawrence Durrell. Böcker av och om Larence Durrell på svenska bibliotek. (libris.kb.se)
Santa Anna de Banyuls dels Aspres

Santa Anna de Banyuls dels Aspres és una església del poble rossellonès de Banyuls dels Aspres, a la Catalunya del Nord. Està situada a l'extrem de ponent del poble vell, al carrer de Santa Anna, una mica enlairada per damunt de l'avinguda de l'Olivera, al límit del que degué ser el poble clos medieval. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Banyuls dels Aspres». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 27. Santa Anna de Banyuls dels Aspres». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Referències
Sant Sadurní de Trasserra

Sant Sadurní de Trasserra és l'església parroquial del poble de Trasserra, a la comarca del Rosselló. Està situada al bell mig del poble vell de Trasserra, integrada en la seva cellera. Història Documentada des del 959, en la donació d'un alou a l'església d'Elna. L'edifici És un edifici d'una nau única, amb absis semicircular a llevant, com correspon a les característiques generals del romànic. Ara bé, el fet que l'edifici sencer estigui arrebossat fa difícil ara per ara de saber del cert si es tracta de l'edifici romànic original, o un de nou, més tardà, bastit damunt les restes de l'original. Les úniques parts on es pot veure l'obra, indiquen que es tracta d'un edifici tardà, dels segles XVII o XVIII. Tot i això, tant la planta com la relació de dimensions de la nau i l'absis, així com la volta apuntada o ametllada, apunten cap als segles XII o XIII. Bibliografia Badia i Homs, Joan. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Sant Sadurní de Trasserra». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Trasserra». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 303. Sant Sadurní de Trasserra». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7. Referències
Église Saint-Saturnin de Tresserre

L'église Saint-Saturnin de Tresserre est une église en partie romane située à Tresserre, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation Architecture Histoire Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Notes Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne
Sant Llorenç del Mont (Argelers)

Sant Llorenç del Mont és una església romànica situada al sud del terme comunal rossellonès d'Argelers, a la Catalunya del Nord, al massís de la Maçana, a uns 200 m d'altitud. La parròquia de Sant Pere de la Cellera L'església del Mont era, a l'origen, al capdavant de la parròquia de Sant Pere de la Cellera, i se l'esmenta en una acta del rei Lotari del 981 de confirmació de les possessions de l'Abadia de Sant Genís de Fontanes. La parròquia de Sant Pere tenia el seu centre a la vall del Ravaner, al lloc de l'actual Mas Cònsol. L'església de Sant Llorenç L'actual església es va construir al segle xii, i la consagrà Guillem Jordà, bisbe d'Elna, el 8 de maig del 1164. Cas rar en l'arquitectura romànica, l'església no sembla pas presentar mantes fases de construcció i no ha patit grans modificacions. Es tracta, doncs, d'un exemple perfecte d'arquitectura religiosa rossellonesa del segle xii. Perdé el títol parroquial amb la desaparició de la parròquia de Sant Pere vers el segle xvii, emperò mai no fou abandonada totalment i s'hi feia culte ocasionalment (aplec el 10 d'agost, dia del sant patró). De resultes de la Revolució francesa, l'edifici va ser venut com a bé nacional a Francesc de Bertran, baró de Palmerola (1755-1816), alcalde de Perpinyà i general de l'exèrcit francès, que no volia que quedés desafectat i perdés la funció religiosa. L'han restaurada als anys 90 voluntaris argelerencs. Va ser classificada com a Monument històric de França el 1994. Topònims de la parròquia al capbreu d'Argelers del 1293 AL RAVANER doc 5,16,43,53,56,58,71,107,200,277 ALS CADRELS doc 25,58,158 ARGILAGUERS doc 198 BOSC DE MESSIA doc 75 CARRAL doc 149 COPORELA doc 43 CORTZ/CURTES doc 107,123,233 GAVARRA doc 35,279,283 LA CLUSELA doc 39,65 LINA doc 56,149,168,169,200 MARCO doc 5,58,198,253 MANSUM DEL QUER ALB doc 75,133 PERA/PIRAM doc 4,164,279 PERADES doc 182 POBOLERA doc 53 PRADELAT doc 41,43,64,65,11,111,138,159,165,199,201,221,259,265,274 PUIG DE LA PERA doc 53 PUIG DE VIYA doc 56,272 PUIG D'ORFILA doc 21,153,183,207 QUER ALB doc 75,133 STAGNUM ROTUNDUM doc 21,33,58,110,111 ULLASTRE doc 8,43,51,53,73,96 VILAR doc 75,133 VOLPILERA Bibliografia Becat, Joan. «7 - Argelers de la Marenda». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Argelers». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 13. Sant Llorenç del Mont d'Avall». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere. «Argelers: Sant Llorenç del Mont». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències