NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Simone Veil

Simone Veil (Nica, 13. srpnja 1927. - Pariz, 30. lipnja 2017.) bila je francuska političarka koja je pridonijela emancipaciji žena u Francuskoj te se zalagala za europsku izgradnju, francusko-njemačko pomirenje i ponovno ujedinjenje Europe na temelju vrijednosti poput slobode, demokracije, jednakosti, vladavine prava i poštovanja ljudskih prava. Životopis Simone Jacob (djevojačko prezime) je 1944. godine, zajedno s obitelji, uhićena i deportirana u nacistički koncentracijski logor. Njezina majka, otac i brat nisu se vratili iz logora. Karijeru je započela kao odvjetnica, postavši zatim sutkinjom, a onda i visokom dužnosnicom u francuskom Ministarstvu pravosuđa. U šezdesetima je inicirala izmjene i dopune građanskog zakonika koji su za cilj imali približiti prava žena pravima muškaraca. Predsjednik Valéry Giscard d'Estaing (stranka desnog centra Unija za francusku demokraciju) ju je 1974. imenovao ministricom zdravlja. U tom je svojstvu bila zadužena za pripremanje prijedloga zakona o nekažnjavanju pobačaja koji je u Parlamentu branila u burnim raspravama u kojima je bila izvrgnuta i uvredama. Na prvim izravnim izborima za Europski parlament sudjelovala je 1979. te je u Francuskoj s uspjehom predvodila glavnu proeuropsku listu desnog centra. Tada su je kolege zastupnici izabrali na predsjedavajuću funkciju čime je postala prva predsjednica Europskog parlamenta u povijesti ove institucije. Od 1984. do 1989. godine je u Parlamentu bila na čelu kluba zastupnika liberala i demokrata. U razdoblju od 1993. do 1995. bila je ministrica zdravlja i socijalnih poslova te druga najvažnija osoba u vladi Edouarda Balladura (desni centar). Od 1998. do 2007. bila je članica francuskog Ustavnog vijeća. Utemeljila je Zakladu za sjećanje na holokaust, kojom je i predsjedala, dok danas obnaša dužnost počasne predsjednice ove organizacije koja podupire istraživačke i edukativne aktivnosti, kao i one koje se provode u spomen na holokaust. u Francusku akademiju izabrana je 2008. Vanjske poveznice Službena stranica Europskog parlamenta Zaklada za sjećanje na holokaust Arhivirana inačica izvorne stranice od 11. ožujka 2016. (Wayback Machine) Izvori
Simone Veil

Simone Veil (francoska izgovorjava: ​[simɔn vɛj]), DBE, francoska odvetnica in političarka, * 13. julij 1927, Nica, Francija, † 30. junij 2017, Pariz. Od leta 1974 do 1979 je bila ministrica za zdravje, od 1979 do 1982 predsednica Evropskega parlamenta in od 1998 do 2005 članica francoskega ustavnega sodišča (francosko Conseil constitutionnel). Leta 2008 je bila izvoljena v članstvo francoske akademije znanosti (francosko Académie française). Kot ministrica za zdravje je najbolj ostala v spominu po uveljavljanju zakonskih pravic žensk v Franciji, zlasti po zakonu iz leta 1975, ki je legaliziral splav, danes znan kot Loi Veil. Od leta 1998 do 2007 je bila članica ustavnega sveta, najvišje francoske pravne oblasti. Preživela je holokavst v Auschwitz-Birkenau in Bergen-Belsenu. Trdno je verjela v združitev Evrope kot način zagotavljanja miru. Od leta 2000 do 2007 je bila predsednica Fundation pour mémoire de la Shoah, nato pa častna predsednica. Med številnimi odlikovanji je leta 1998 postala častna dama, leta 2008 je bila izvoljena v francosko združenje Académie Française in leta 2012 prejela veliki križ Légion d’honneur. Kot ena najbolj cenjenih francoskih osebnosti, je Simone Veil pokopana skupaj s možem Panthéonu 1. julija 2018. Njen hvalospev je podal predsednik Emmanuel Macron. Sklici
Сімона Вейль (політик)

Сімо́на Вейль (фр. Simone Veil; 13 липня 1927, Ніцца — 30 червня 2017, Париж) — французька правниця і політична діячка, була міністеркою охорони здоров'я Франції під керівництвом президента Валері д'Естена, Президентом Європейського парламенту і членкинею Конституційної ради Франції. Знана як авторка «закону Вейль», що набув чинності 17 січня 1975 року та скасував кримінальну відповідальність за штучний аборт. Друга світова Сімона Вейль народилась 13 липня 1927 року у Ніцці в непрактикуючій єврейській родині. Після нацистського вторгнення, сім'я Жакоб отримала фальшиві документи, щоб скрити свою особу. 30 березня 1944 року вона була заарештована, а 13 квітня 1944 року — депортована до Аушвіца з мамою та сестрою. Вона уникла смерті, сказавши що їй 18 років. 18 січня 1945 року, коли радянські війська наступали на Аушвіц, вона разом з іншими в'язнями брала участь у 70-кілометровому марші смерті. Вона прибула до табору в Берген-Бельзен 30 січня 1945 року. Її мати померла від висипного тифу та виснажливого маршу 15 березня. Через місяць; 15 квітня 1945, табір Берген-Бельзен був звільнений британськими солдатами. Сімона Вейль повертається у Францію. Французька політична кар'єра З 1970 Сімона Вейль — перша жінка генеральна секретарка магістратури. Сімона Вейль, призначена міністеркою охорони здоров‘я та соціальних справ президентом д'Естеном, стала другою жінкою на цій посаді. Вона прийняла закон про декриміналізацію добровільного переривання вагітності (ДПВ-аборт). Цей закон називають «законом Вейль». Сімона Вейль захищала права жінок і боролася з нерівністю, жертвами якої є жінки. Європейська політична кар'єра У 1979 році вперше члени Європейського парламенту були обрані загальним голосуванням. 17 липня 1979 року Сімону Вейль обрали членкинею Європейського парламенту. Вона стала першою президенкою Європейського парламенту, обраною загальним голосуванням. На цій посаді вона перебувала до 1982 року. Сімона Вейль — переконана європейка. У своїй інвеститурній промові вона сказала, що хоче єдиної Європи, яка не відтворює «помилок минулого». Смерть і входження до Пантеону Сімона Вейль померла 30 червня 2017 року у віці 89 років. Феміністична асоціація подала петицію про її входження до Пантеону. Президент Макрон дуже швидко вирішив ввести Сімону та її чоловіка до Пантеону. 1 липня 2018 року відбулася церемонія вшанування, яка зібрала тисячі людей. Примітки Посилання У Франції померла Сімона Вейль /Європейська правда, 30.06.2017/ [Архівовано 3 липня 2017 у Wayback Machine.] Умерла Симона Вейль /Радио Свобода, 30.06.2017/ [Архівовано 30 червня 2017 у Wayback Machine.]
Cimetière Le Py

Le cimetière Le Py se trouve dans la ville de Sète, à un kilomètre et demi environ de la plage de la Corniche. Il ne doit pas être confondu avec le cimetière marin Saint-Charles. On y trouve les sépultures de plusieurs personnalités dont Georges Brassens. Histoire Le cimetière ouvre en 1877, il est à l'origine consacré à saint Lazare. Il accueille pendant ces premières années les défunts enterrés en fosse commune. Personnalités inhumées célèbres Lucien Barjon (1916-2000), acteur ; Yvan Beck (1909-1963), footballeur ; Georges Brassens (1921-1981), auteur-compositeur-interprète, enterré avec sa demi-sœur Simone et sa compagne Püpchen Alfred Nakache (1915-1983), nageur et joueur de water-polo ; Jean-Baptiste Reilles dit Mac Kac (1920-1987), musicien de jazz ; Lucien Salette (1879-1937), homme politique. Notes et références Voir aussi Articles connexes Cimetière marin de Sète (l'autre cimetière de Sète) Georges Brassens Liens externes Ressource relative à l'architecture : Commonwealth War Graves Commission Cimetière Le Py Cimetière Le Py Portail de la mort Portail de l’Hérault
Пиер Береговоа

Пиер Береговоа (на френски: Pierre Bérégovoy) е френски политик-социалист, министър-председател на Франция в периода 1992 – 1993 г., при управлението на президента Франсоа Митеран. Баща му е родом от Украйна, капитан от Бялата гвардия, емигрирал след Гражданската война в Русия, майка му е французойка (Береговоа е френско произношение на фамилията в латинска транскрипция). Той е министър-председател през 1992 – 1993 години за по-кратък от година срок, и неговото премиерство завършва трагично. След поражението на социалистите на законодателните избори, Береговоа, допълнително забъркан във финансов скандал (силно раздут в пресата), подава оставка на 29 март 1993 г. На 1 май 1993 г. Пиер Береговоа се самоубива на усамотено място край град Невер, с пистолет, взет от собствения му охранител. Смъртта настъпва, докато го транспортират към болницата „Вал де Грас“ в Париж. Не е оставил предсмъртно писмо. Повече от десетилетие след събитието се лансират различни твърдения, оспорващи официалната версия за самоубийство. Сред френските премиер-министри Береговоа е единственият самоубиец. Източници
Pierre Bérégovoy

Pierre Bérégovoy (Déville-lès-Rouen, França 1925 - Nevers 1993) fou un polític francès que ocupà el càrrec de Primer Ministre de França el 1992 i 1993. La seva procedència social era molt humil; fou membre de la Resistència francesa. El 1958 fou un dels fundadors del Parti Socialiste Autonome, i El 1969 passà al Parti Socialiste, i del 1975 al 1981 estigué al càrrec de les relacions exteriors del partit. El 1982 entrà en el govern com a ministre d'afers socials. El 1983 ocupà l'alcaldia de Nevers i fou ministre d'economia en dos períodes: del 1984 al 1986 i del 1988 al 1992. A l'abril del 1992 fou nomenat primer ministre en substitució d'Édith Cresson, càrrec que abandonà un any després en mans del gaullista Édouard Balladur arran de la derrota en les eleccions legislatives del març del 1993. Fou acusat des d'un mitjà de comunicació d'haver rebut un préstec sense interessos d'un milió de francs, l'1 de maig de 1993 se suïcidà a Nevers. Referències
Pierre Bérégovoy

Pierre Bérégovoy (23. prosince 1925 Déville-lès-Rouen – 1. května 1993 Nevers) byl francouzský sociálnědemokratický politik ukrajinského původu. Politická kariéra V letech 1992–1993 byl premiérem Francie. V letech 1982–1984 byl ministrem sociálních věcí, 1984–1986 a 1988–1992 ministrem financí, roku 1993 krátce ministrem obrany. V období 1981–1982 byl kancléřem prezidenta François Mitterranda. V letech 1988–1993 byl starostou třicetitisícového města Nevers. Byl představitelem Socialistické strany. Jeho vláda přijala zákon o sexuálním obtěžování. Přiměl svého ministra městského rozvoje Bernarda Tapieho k rezignaci kvůli korupčnímu skandálu. Roku 1993 spáchal z nejasných důvodů sebevraždu. Média hojně spekulovala i o vraždě. Vyznamenání velká čestná dekorace ve stříbře na stuze Čestného odznaku Za zásluhy o Rakouskou republiku – Rakousko, 1982 velkodůstojník Řádu prince Jindřicha – Portugalsko, 25. června 1983 velkokříž Národního řádu za zásluhy – Francie, 1992 Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pierre Bérégovoy na Wikimedia Commons Heslo v encyklopedii Britannica Encyklopedické zdroje na Answers.com Archivováno 3. 7. 2013 na Wayback Machine.
Pierre Bérégovoy

Pierre Eugène Bérégovoy (Déville-lès-Rouen, 23 de Dezembro de 1925 — Paris, 1 de Maio de 1993) foi um político francês filiado ao Partido Socialista (PS). Ocupou o cargo de primeiro-ministro da França, entre 2 de Abril de 1992 a 29 de Março de 1993. Seu partido perdeu as eleições legislativas de 1993, após escândalos envolvendo Bérégovoy e seu gabinete. Pouco mais de um mês depois da derrota do primeiro-ministro para os conservadores, Bérégovoy suicidou-se em Nevers, a 1 de maio de 1993. Ver também Lista de primeiros-ministros da França Referências
Pierre Bérégovoy

Pierre Bérégovoy (; n. 23 decembrie 1925, Déville-lès-Rouen, Normandia Superioară, Franța – d. 1 mai 1993, Nevers, Burgundia, Franța) a fost un om politic francez, membru al Partidului Socialist, prim-ministrul Franței în perioadă aprilie 1992 – martie 1993. Biografie S-a născut în 1925 într-o familie de mici comercianți din Normandia. Tatăl său, originar din orașul ucrainean Izium din regiunea Harkiv, era ofițer în armata țaristă și a fost admis în Franța ca refugiat. Pierre și-a abandonat studiile atunci când tatăl său s-a îmbolnăvit și a devenit ajustor mecanic la SNCF, societatea națională de transport feroviar de călători din Franța. În iulie 1943 s-a implicat în mișcarea de Rezistența a lucrătorilor feroviari și s-a alăturat unui sindicat comunist clandestin, Confédération générale du travail, luptând alături de Forțele Franceze din Interior. După eliberarea Franței a aderat la Secția Franceză a Internaționalei Muncitorești (SFIO). În anul 1949 a întrat în cabinetul ministrului transporturilor. În 1969 a fost numit în biroul național al proaspătului Partid Socialist. După ce socialistul François Mitterrand a fost ales președintele Franței în 1981, el a devenit secretar general al președinției. A fost ministrul pentru afaceri sociale în perioada iunie 1982 – iulie 1984, apoi ministrul economiei și finanțelor în perioadele iulie 1984 – martie 1986 și mai 1988 – aprilie 1992. La momentul respectiv a fost numit prim-ministrul Franței, înlocuind-o pe Édith Cresson. A demisionat în mai 1993, după ce a fost implicat într-un caz de posibilă corupție, și s-a sinucis câteva săptămâni mai târziu. Referințe
Береговуа, Пьер

Пьер Береговуа́ (фр. Pierre Bérégovoy, при рождении Пётр Адрианович Береговой; 23 декабря 1925, Девиль-ле-Руан, департамент Приморская Сена — 1 мая 1993, Париж) — французский политик-социалист, 161-й премьер-министр Франции при президенте республики Франсуа Миттеране (1992—1993). Мать — Ирен Бодлен — француженка. Отец — Адриан Береговой — выходец из города Изюм Харьковской губернии, во время Первой мировой войны служил в русском экспедиционном корпусе во Франции. В 1918 году он решил не возвращаться в охваченную Гражданской войной Харьковскую губернию Российской империи. Береговуа — французское произношение фамилии Береговой в латинской транскрипции. Министр социального обеспечения и общественной солидарности в 1982—1984 годах. Министр экономики и финансов, и одновременно — министр по делам бюджета в 1984—1986 годах. Министр экономики, финансов и приватизации в 1988—1992 годах. Возглавил правительство страны в 1992 году. Одновременно в марте 1993 года временно возглавлял Министерство обороны. Его премьерство в 1992—1993 годах оказалось недолгим — менее года. После поражения социалистов на законодательных выборах Береговуа, замешанный вдобавок в финансовом скандале, подал в отставку (29 марта 1993 года). 1 мая 1993 года Береговуа покончил жизнь самоубийством, застрелившись в парке госпиталя Валь-де-Грас на берегу канала из пистолета, отобранного у собственного охранника. Береговуа — единственный самоубийца среди французских премьер-министров. Он не оставил предсмертной записки. Награды Большой крест Национального ордена Заслуг Примечания Литература Кто есть кто в мировой политике / Отв. ред. Л. П. Кравченко. — М.: Политиздат, 1990. — 559 с. — 150 000 экз. — ISBN 5-250-00513-6.
Pierre Bérégovoy

Pierre Eugène Bérégovoy, född 23 december 1925 i Déville-lès-Rouen i Seine-Maritime, död 1 maj 1993 i Nevers i Nièvre, var en fransk socialistisk politiker av ryskt ursprung. Han var Frankrikes premiärminister under François Mitterrand mellan 1992 och 29 mars 1993. Bérégovoy var blev stabschef under president François Mitterrand när han tillträdde 1981. Han var socialminister 1982-1984 och därefter finansminister 1984-1986 i premiärminister Laurent Fabius ministär. Han ledde François Mitterrands kampanj i presidentvalet 1988 och blev återigen finansminister 1988-1992. När Édith Cresson tvingades avgå som premiärminister efter socialistpartiets misslyckande i de lokala och regionala valen 1992 utnämndes Bérégovoy till hennes efterträdare. Bérégovoy lyckades dock inte vända opinionen och tvingades avgå efter 1993 års parlamentsval då socialistpartiet gjorde sitt sämsta val sedan 1960-talet. Den 1 maj 1993 hittades Bérégovoy skjuten vid Loires strand i Nevers, hans hemstad i Bourgogne, där han också var borgmästare. Polisen bedömde det som ett självmord, men det finns spekulationer om att han blivit mördad. Källor
П'єр Береговуа

П'єр Береговуа́ (Петро Адріанович Береговий, фр. Pierre Bérégovoy; 23 грудня 1923(19231223), Девіль-ле-Руан поблизу Руана —1 травня 1993, Париж) — французький політик-соціаліст, прем'єр-міністр Франції в 1992–1993 роках, при президентові республіки Франсуа Міттерані. Біографія Його батько, Адріан Береговий походив з Ізюма Харківської губернії. Після приходу до влади більшовиків емігрував до Французької республіки, відкрив власну кав'ярню. Петро був його старшим сином. Розпочав трудову діяльність робітником-металістом. Брав участь у французькому Русі Опору під час Другої світової війни. У політику прийшов через профспілкову активність. Навчався у Школі наукової організації праці. 1959 — один із засновників Автономної соціалістичної партії Франції. В 1963—1967 — член секретаріату Об'єднаної соціалістичної партії. З 1969 — член керівництва Соціалістичної партії Франції. В 1981—1983 — генеральний секретар канцелярії президента Франції Франсуа Міттерана. З 1982 року займав посади міністрів з соціальних питань, економіки, фінансів та бюджету. З 1986 — депутат Національних зборів. У 1982—1992 роках займав різні міністерські пости, відповідаючи за економічну політику, керовану Міттераном. Його прем'єрство виявилося недовгим (менше року) і закінчилося трагічно. Після поразки соціалістів на законодавчих виборах Береговуа, замішаний додатково у фінансовому скандалі, подав у відставку (29 березня 1993) і 1 травня покінчив життя самогубством, застрелившися в парку на березі каналу (було відмічено схожість цієї обставини із слов'янським значенням його прізвища) з пістолета, відібраного у власного охоронця. Береговуа — єдиний самовбивця серед французьких прем'єр-міністрів. Він не залишив передсмертної записки. Існує також точка зору, згідно з якою Береговуа вбили за розпорядженням людей, близьких до адміністрації Міттерана, але ця теорія не завоювала довіри. Вшанування пам'яті Ім'ям П'єра Береговуа названі міст П'єра Береговуа через Луару поблизу міста Невер у регіоні Бургундія-Франш-Конте. Вулиця П'єра Береговуа є у містах Аррас, Бове, Борен, Вільпент, Кліші, Таверні. Також вулиця П'єра Береговуа є у місті Ізюм. Бульвар П'єра Береговуа існує у місті Монтіньї-ан-Гоель. В Парижі існує Алея П'єра Береговуа. Примітки Література Віталій Абліцов «Галактика „Україна“. Українська діаспора: видатні постаті» — К.: КИТ, 2007. — 436 с. Зінченко С. Хто застрелив прем'єр-міністра Франції українця Берегового? П'єр Береговуа — український емігрант, який став прем'єр-міністром Франції // 24 канал, 13 травня 2017 Посилання Береґовуа // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006.
Collégiale Notre-Dame-de-Grâce de Sérignan

La collégiale Notre-Dame de Grâce de Sérignan est une ancienne collégiale de style gothique située à Sérignan dans le département français de l'Hérault et la région Occitanie. Historique La construction de ce monument classé s’est échelonnée du XIIe au XVe siècle. La collégiale relevait de l'abbaye de Saint-Thibéry. Subsiste un chevet roman de l'absidiole sud. Le reste de l'église est de style gothique méridional. Son clocher, imposante tour de 30 mètres de haut, évoque plus le donjon guerrier que l’édifice religieux. Un mâchicoulis protégeant un beau portail aux voussures romanes renforce la première impression militaire dégagée par la façade. Comme souvent dans les églises, les vitraux de Notre-Dame-de-Grâce sont les éléments qui ont le plus souffert des outrages du temps. Beaucoup ont été remplacés au cours des siècles. Ouverte par 7 hautes fenêtres à meneaux, l’abside présente un ensemble de vitraux réalisés par les ateliers de Mauvernay et posés en 1879. Description Les cloches La collégiale de Sérignan est dotée de trois cloches de volée fondues en 1891 par Burdin-Aîné (fondeur à Lyon). Elles donnent les notes Ré#3, Sol3 et La#3. L'orgue L'orgue est composé de deux claviers de 56 notes, respectivement un Grand-Orgue de sept jeux et un Récit de six jeux, et d'un pédalier de 30 notes dont les jeux sont empruntés au Grand-Orgue. La transmission est électropneumatique, la console, amovible, étant reliée à l'orgue par un câble. Protection L'église fait l’objet d’un classement au titre des monuments historiques depuis le 16 septembre 1907. Galerie Références Voir aussi Bibliographie [Pérouse 1996] Jean-Marie Pérouse de Montclos (direction), « Sérignan : Église Notre-Dame-des-Grâces », dans Le guide du Patrimoine : Languedoc, Roussillon, Paris, Hachette, 1996, 606 p., sur (ISBN 978-2-01-242333-6), p. 530 [Robin 1999] Françoise Robin, « Sérignan : Collégiale Notre-Dame de Grâce », dans Midi gothique : de Béziers à Avignon, Paris, Picard éditeur, coll. « Les monuments de la France gothique », 1999, 389 p. (ISBN 2-7084-0549-7), p. 352-356 Articles connexes Liste des monuments historiques de l'Hérault ; Liste de collégiales de France. Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France GCatholic.org Observatoire du patrimoine religieux Ressources relatives à l'architecture : Inventaire Occitanie Mérimée Structurae [vidéo] « Les cloches de la collégiale de Sérignan », sur YouTube, publié le 15 avril 2012 (consulté le 20 février 2019) La Collégiale Notre Dame de Grâce - Ville de Sérignan Paroisse de Saint Guillaume Courtet - Ville de Sérignan Paroisses Saint Guillaume Courtet et Les Clochers du Pont de Caylus - Collégiale Notre-Dame-de-Grâce - Messe.info Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail du Languedoc-Roussillon Portail de l’Hérault Portail des monuments historiques français
Collégiale Notre-Dame-de-la-Carce de Marvejols

La collégiale Notre-Dame-de-la-Carce de Marvejols est une ancienne collégiale située à Marvejols, dans le département français de la Lozère. Elle est désormais une église paroissiale rattachée à la paroisse Saint-Frézal, l'une des cinq paroisses du diocèse de Mende. Histoire L'église primitive date du XIIe siècle. Son nom lui vient d'une légende qui lui est associée : un prince de la maison d'Aragon (qui possédait le Gévaudan au XIIe siècle) y étant retenu prisonnier, aurait été libéré par l'intercession de la Vierge Marie. C'est la raison pour laquelle Notre-Dame-de-la-Carce (c'est-à-dire de la prison, la càrcer en occitan) est vénérée à Marvejols. En 1310, l'église devient une collégiale. En 1586, durant les guerres de religion, alors que les troupes catholiques d' Anne de Batarnay de Joyeuse rasent Marvejols en réponse aux ravages des troupes protestantes de Matthieu Merle, la collégiale est détruite. C'est à partir de 1654 que l'édifice est reconstruit, et c'est celui qui se dresse toujours à Marvejols. Description L'édifice est inscrit au titre des monuments historiques en 1987. De nombreux objets objets sont référencés dans la base Palissy (voir les notices liées). Notes et références Notes Références Voir aussi Articles connexes Liste de collégiales de France Liste des monuments historiques de la Lozère Liens externes (fr) Récit de l'histoire de Notre-Dame de la prison Paroisse de la Zone de Marvejols - Messe.info Ressource relative à la religion : Clochers de France Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de la Lozère et du Gévaudan Portail de l’architecture chrétienne Portail des monuments historiques français Portail du catholicisme