Katedrála Notre-Dame-et-Saint-Privat de Mende

Katedrála Notre-Dame-et-Saint-Privat v Mende (francouzsky Cathédrale Notre-Dame-et-Saint-Privat de Mende) je gotický sídelní chrám nacházející se v historickém jádru města Mende v departementu Lozère v regionu Okcitánie. Katedrála plní roli hlavního biskupského sídla mendské diecéze. V rámci celého departementu se jedná o unikátní památku, neboť je jedinou čistě gotickou katedrální stavbou v Lozère. Celý architektonický komplex katedrály je od 9. srpna 1906 chráněn jako francouzská národní kulturní památka (Monument historique). Historie Mučednictví svatého Privata a antické kořeny Město Mende, historické centrum provincie Gévaudan, disponovalo sakrálním objektem již od období pozdní antiky, kdy křesťanská komunita vztyčila první modlitebnu nad hrobem svého ochránce. V průběhu 3. století však do země Gabalů (původních obyvatel kraje) vtrhli Alamani pod vedením náčelníka Chrocuse. Místní obyvatelstvo se stáhlo za hradby skalní pevnosti nad dnešní obcí Grèzes (Lozère), kde odolávalo obležení po dobu dvou let. Tehdejší biskup svatý Privat se odmítl v pevnosti ukrýt a zvolil asketický život v jeskynní poustevně na strmé hoře Mont Mimat, tyčící se přímo nad tehdejší osadou Mimate (nynější Mende). Chrocusovi zvědové však biskupův úkryt v horách vypátrali. Náčelník biskupa podrobil mučení v reakci na jeho odmítnutí zradit svůj lid a vydat pevnost: „Dobrý pastýř odmítl vydat své ovce vlkům, a když jej chtěli násilím přinutit, aby obětoval pohanským modlám, raději zvolil mučednickou smrt.“ Ačkoli svatý Privat svým zraněním podlehl, jeho oběť obyvatele zachránila – Alamani po jeho skonu obležení ukončili a odtáhli na jih. Privat byl záhy církví zařazen mezi nejvýznamnější světce rané Galie, jak ve svých kronikách v 6. století zaznamenal dějepisec Řehoř z Tours. Mučedníkovo tělo bylo pohřbeno přímo na úpatí hory Mont Mimat. Od karolinské baziliky k románskému okrsku (10.–12. století) Nad světcovým hrobem vyrostl jeden z prvních křesťanských kostelů v kraji, avšak současná medievistika nemá k dispozici důkazy, že by tato antická oratoř ležela na přesném místě nynější gotické katedrály. Významný průlom přinesly archeologické výzkumy realizované na sklonku 19. a počátku 20. století přímo na náměstí Place Urbain V. Vykopávky pod dlažbou odhalily základy velké karolinské baziliky. V průběhu 10. století nechal sídelní biskup Štěpán I. (Étienne I.) tento karolinský objekt strhnout a nahradil jej větším předrománským chrámem. Tento dóm sloužil liturgickému životu kapituly až do roku 1100, kdy byl zničen požárem. Bezprostředně poté, v letech 1109 až 1123, zahájil biskup Aldebert II. de Peyre výstavbu v pořadí již třetího chrámu, u něhož navýšil celkové rozměry a plochu trojlodí. Za episkopátu biskupa Aldeberta III. du Tournel, který nechal celé město obehnat prstencem kamenných hradeb o obvodu přesahujícím 2 000 metrů, obdržel církevní areál výrazný pevnostní charakter. Katedrála se ocitla v geometrickém středu této městské citadely a byla ze všech stran obklopena masivními kamennými sídly nejmocnějších feudálů lozèrského kraje: Západní prostor (nynější náměstí Urbana V.): Opanoval jej hrad Castel-Frag, který sloužil jako rezidence hrabat z Barcelony. Východní trakt (u polygonálního závěru chrámu): Tyčil se zde opevněný hrad pánů z Canilhacu (Château des Canilhac). Jižní křídlo: Uzavíral jej hrad pánů z Cabrières (v místech nynějšího náměstí Place Chaptal) a naproti stojící pevnostní sídlo rodiny z Dolanu. V průběhu této éry zažila románská katedrála událost mezinárodního významu. V roce 1163, během své cesty na církevní koncil v Tours, se v Mende zastavil papež Alexandr III. Nejvyšší pontifik byl v chrámu uvítán biskupem Aldebertem III., kterého papež jmenoval přímým delegátem tohoto koncilu. Papežská gotická novostavba (1362–1392) V roce 1310 se na blízkém hradě Château de Grizac narodil Guillaume de Grimoard, syn rytíře Guillauma a Amphélyse de Montferrand. Po studiu kanonického i světského práva vstoupil Guillaume do benediktinského řádu a v roce 1362 usedl na papežský stolec v Avignonu jako Urban V. V roce 1364 vydal francouzský král Karel V. Francouzský nařízení, kterým přikázal provést sčítání a rekvizici domů v Gévaudanu. Každé zaevidované stavení (ohniště) bylo povinno odvést mimořádnou „daň z kouře“ ve výši jednoho zlatého florinu přímo do pokladny Urbana V., který tyto finanční prostředky určil na projekt obnovy mendské katedrály. V srpnu 1366 pak papež dosadil do čela mendského biskupského stolce svého diplomata Pierra d'Aigrefeuille, jehož posláním bylo rozvinout stavební huť a goticky rozšířit mendskou katedrálu, k čemuž mu papež schválil rozpočet ve výši 20 000 florinů. Když se kamenické práce blížily k dokončení, propukl na staveništi požár, který velkou část rozestavěné gotické struktury zničil. Papež Urban V. na tuto tragédii zareagoval přímo z Říma vyčleněním většího finančního rozpočtu. Aby tyto toky osobně kontroloval, biskupa d'Aigrefeuille přesunul na biskupský stolec v Avignonu, samotný mendský biskupský úřad si formálně rezervoval pro sebe a správu diecéze svěřil třem svým apoštolským vikářům. Tento krok umožnil, aby veškeré příjmy, které normálně náležely sídelnímu biskupovi, byly alokovány výhradně na financování stavebních prací na katedrále. Úřední protokoly z papežova kanonizačního procesu citují Urbanova slova, která pronesl po obdržení zprávy o vyhoření huti: „Budiž pochválen Hospodin, který na nás dopustil toto strašné neštěstí, avšak současně mi dává možnost jej napravit. Znovuvybudujeme tuto svatyni v takové velkoleposti, že v ní vykonáme mnohem více dobra a krásy, než kolik zla v ní dokázal napáchat samotný ďábel.“ Hlavním architektem mendského staveniště byl papežem jmenován Pierre Morel z Majorce, stavitel, který se proslavil vyzděním gotického klášterního chrámu v La Chaise-Dieu. Kamenické a zednické práce byly zahájeny na východní straně; stará románská bazilika byla rozebírána postupně, jak v podélné ose plynule expandovalo zdivo nového gotického chóru. Náhlá papežova smrt v prosinci roku 1370 však rozjetou stavební kampaň ochromila. Celá situace byla umocněna tím, že francouzské království, zmítané stoletou válkou, upadlo do politické a hospodářské krize, která v Lozère zablokovala veškerou stavební činnost. Šedesátileté bezvládí a vatikánský poklad Po dobu šedesáti let zůstala mendská katedrála rozestavěná. Nad hrobem svatého Privata se tyčila pouze provizorně zastřešená hlavní loď a vysoký chór nebyl dokončen. Interiér však byl již v této rané fázi vybaven dary, které sem Urban V. v průběhu své vlády průběžně zasílal z avignonských klenotnic. Papež do Mende daroval mimo jiné trn z Kristovy trnové koruny a ostatky svatého Blažeje, jehož hlava byla uložena uvnitř stříbrné relikviářové busty. Podle podrobného inventáře z roku 1380 tvořily jádro tohoto pokladu významné gotické zlatnické památky: Socha sedící Panny Marie s Ježíškem, vytepaná z pozlaceného stříbra a ozdobená perlami Dvě sochy andělů z pozlaceného stříbra (vermeilu), z nichž každá stála na podstavci neseném šesti litými figurami lvů Pozlacená relikviářová schránka (tumba) Dva přenosné oltářní panely inkrustované plátkovým zlatem a polodrahokamy (jeden s mariánským výjevem, druhý s motivem roušky svaté Veroniky) Vedle tohoto zlatnického pokladu papež chrám obdařil procesními předměty, stříbrnými monstrancemi, liturgickými kalichy a souborem tkaných koberců a tapisérií, kterých inventář z roku 1380 uvádí více než třicet kusů. V hluboké finanční tísni na sklonku 14. století se však kanovníci kapituly rozhodli část tohoto zlatého pokladu roztavit, prodat a z výtěžku financovat zednické práce na hlavní lodi. Zásadní zvrat přinesl zásah ze strany Svatého stolce, který vydal přísný zákaz prodeje tohoto fondu. Přímo do Mende přicestoval kardinál Anglic de Grimoard (bratr zesnulého papeže Urbana V.), který se v kapitule postavil proti kanovníkům a prodej svou autoritou zablokoval. V roce 1392 do situace zasáhl sám francouzský král Karel VI., který pod hrozbou exkomunikace vydal mandát pro senešalství v Beaucaire, jemuž nařídil mendské kanovníky v případě pokusu o prodej pokladu přísně potrestat. Dokončení gotického chóru a toulouské sklomalby Stavební ruch na mendském staveništi byl obnoven v roce 1452 na náklad kanovníků katedrální kapituly. Organizační záštitu nad hutí převzal kapitulní probošt Guilhabert de Cénaret, který 7. září slavnostně položil základní kámen k vyzdění polygonálního závěru s věncem paprskových kaplí. Tato nová stavební kampaň byla koncipována v architektonické kontinuitě s nedokončeným dílem chóru papeže Urbana V. V téže době mendský biskupský stolec spravoval biskup Guy de La Panouse, který 2. srpna 1467 slavnostně posvětil nově vztyčený hlavní oltář. Když v následujícím roce biskup zemřel, převzal mecenášství nad hutí jeho synovec a nástupce v úřadu, nový sídelní biskup Antoine de La Panouse. Ten nechal rozestavěné kněžiště stavebně dokončit a osobně financoval nákladnou instalaci barevných vitráží. Touto sklo-výtvarnou zakázkou byl v roce 1468 pověřen toulouský sklářský mistr Guillaume Papillon. Papillon do gotických lomených oken v presbytáři osadil barevné vitráže s výraznou barevnou hloubkou. Krátce před rokem 1470 tak byla kompletní stavba gotického chóru mendské katedrály dokončena a předána k liturgickému životu diecéze. Výstavba asymetrických průčelních věží a zvon „Non-Pareille“ (1508–1516) V roce 1508 usedl na mendský biskupský stolec François de La Rovère. Ten v úřadu plynule vystřídal svého bratra, před nímž diecézi spravoval jejich strýc Giuliano della Rovere, který později usedl na papežský stolec v Římě jako Julius II. a stal se hlavním iniciátorem a mecenášem výstavby nynější baziliky svatého Petra ve Vatikánu. Biskup François de La Rovère toužil mendský chrám obdařit kamennými věžemi, které by nahradily dosavadní provizorní dřevěnou zvonici. Rozhodl se proto na vlastní náklady vybudovat velkou věž, která by odpovídala jeho biskupskému statusu. Kanovníci katedrální kapituly tento projekt schválili a z vlastních kapitulních fondů paralelně zahájili stavbu druhé průčelní věže. Ta však musela být z církevně-právních důvodů vyzděna v podstatně skromnějších rozměrech, což vysvětluje, proč má mendská katedrála výraznou vnější věžní asymetrii. Stavební huť původně plánovala vztyčit obě věže nad základy dvou polygonálních kaplí v prostoru gotického závěru chrámu. Statické průzkumy zdiva však ukázaly, že tehdejší základy nebyly v tomto úseku dostatečně pevné a váhu kamenných kolosů by nedokázaly unést. Architekti proto staveniště přesunuli na západní stranu chrámu, kde základy věží propojili s obvodovými strukturami přiléhajícího biskupského paláce. Základní kámen velké biskupské věže byl položen 2. srpna 1508 kapitulním proboštem Antoinem de La Roquette; základní kámen menší věže kanovníků byl osazen 13. července 1509 generálním vikářem biskupa. Stavební a kamenické práce na obou masivech byly úspěšně završeny v roce 1512, přičemž: Velká biskupská věž (vlevo): Dosáhla výšky 84 metrů. Menší věž kanovníků (vpravo): Dosáhla výšky 65 metrů. Největší zvon tehdejšího světa Aby obě nové zvonové komory osadil, nechal biskup François de La Rovère z vlastních zdrojů ulít soubor zvonů, které objednal ve slévárnách v Clermont-Ferrandu a v Lyonu. Mezi těmito bronzovými zvony zaujímal dominantní postavení zvon „Non-Pareille“ (Nesmírný / Nemající rovného), který do dějin vstoupil jako největší zvon v tehdejším západním křesťanském světě. Tento bronzový kolos byl odlit v lyonských slévárnách a do Mende byl dovezen v průběhu roku 1516. Jeho masivní, ručně kované ocelové srdce bylo kvůli požadavkům na mechanickou pevnost ukováno v oblasti Gardu. Tento zvon disponoval takovými rozměry a akustickým výkonem, že jeho hluboký basový úder byl při příznivém větru slyšet do vzdálenosti čtyř historických mil, což odpovídá přibližně 16 kilometrům. Hugenotské války a zřícení chrámu (1572–1581) Dramatický zlom v dějinách celého kraje Gévaudan vyvolaly náboženské války. V srpnu roku 1572, během bartolomějské noci, byl v Paříži zavražděn mocný gaskoňský šlechtic Astorg de Peyre. Jeho vdova následně najala do svých služeb hugenotského kapitána Matthieua Merleho, který se zavázal smrt jejího manžela pomstít. V letech 1569 až 1576 Merle se svými jednotkami vojensky ovládl pevnost v Grèzes, odkud systematicky napadal severní část Gévaudanu. Od roku 1577 se usadil v opevněném městě Marvejols, kde začal plánovat útok na samotné biskupské sídlo v Mende. Merleho vojenská příležitost nastala o vánoční noci roku 1579. Využil nepozornosti obránců a vyčkal u hradebních příkopů do chvíle, než obyvatelé města i s posádkou odešli do katedrály na půlnoční mši svatou. V tom okamžiku hugenoti pronikli branami a obsadili celé město. Zánik zvonu Non-Pareille a rekvizice kovů Matthieu Merle město obsadil a za svou rezidenci si zvolil palác mendských biskupů. Z tohoto centra začal likvidovat a obléhat poslední katolické pevnosti a opevněné objekty v regionu (Balsièges, Le Chastel-Nouvel, Ispagnac, Quézac či opevněný kostel v Bédouès). Pro vedení tohoto tažení však jeho armáda postrádala munici a dělostřelectvo. Merle proto nařídil rekvizici kovů: nechal z věží shodit veškeré historické zvony a z interiérů odvézt bronzové křtitelnice. Všechny tyto předměty byly slévači roztaveny a z bronzu hugenoti odlévali těžká děla a munici. V těchto plamenech tehdy definitivně zanikl i obří zvon „Non-Pareille“ spolu s kompletním historickým zvonovým fondem biskupa della Rovere. V roce 1581 musel Merle město Mende, které mezitím v bojích ztratil, znovu dobýt. V téže chvíli na něj hugenotské politické vedení v zemi vyvinulo tlak – velitelé požadovali dodání válečné kontribuce ve výši 4 000 zlatých écus, které měly financovat armády protestantského prince de Condé. Merle na základě tohoto rozkazu uvalil na mendské měšťany vysoké výpalné; současně však před kapitulou prohlásil, že pokud mu požadované peníze nesloží, nechá celou katedrálu zničit. Když se ukázalo, že zbídačené obyvatelstvo není schopno takovou sumu v šibeničním termínu shromáždit, přešel k realizaci své hrozby. Aby stavbu zlikvidoval, prokázal jeho štáb demoliční invenci. Merleho četa nasadila taktiku podkopání nosných pilířů: Minéři začali v přízemí hlavní lodi zespodu osekávat a vyjímat klíčové nosné kamenné kvádry gotických pilířů. Každý takto vyjmutý kvádr byl v patě pilíře nahrazen a podepřen masivním dřevěným trámem. Jakmile byla tato náhrada kamene za dřevo dokončena pod všemi nosnými uzly stavby, nechal Merle celou loď zaplnit tisíci otepemi suchého roští. Četa následně v interiéru zažehla plošný požár. Dřevěné nosné trámy pod pilíři v žáru ohně prohořely a ztratily svou statickou nosnost. V tom okamžiku se pod vahou horní části stavby a kamenných křížových kleneb celá struktura chrámu zřítila a pohřbila hrob svatého Privata. Protože však měl Merle svůj hlavní stan zřízen v přiléhajícím biskupském paláci a chtěl rezidenci před plameny a otřesy uchránit, demoliční inženýři záměrně vynechali obě západní asymetrické kamenné věže, které zkáze unikly. Ještě téhož roku Merle se svými vojsky Mende vyklidil a zanechal za sebou zničené město, v němž obyvatelé žili bez své katedrály až do zahájení obnovy na prahu 17. století. Barokní znovuvýstavba Obnovu chrámu z trosek zahájil v roce 1599 nově zvolený biskup Adam de Heurtelou. Tato celková rekonstrukce a vyzdívání nových pilířů trvaly do roku 1605. Kvůli hospodářskému zbídačení kraje po náboženských válkách byly nové křížové klenby i mezilodní pilíře realizovány v prostých formách bez složitých kamenických tvarů či sochařské výzdoby. Stavební huť však respektovala původní gotický půdorysný rozvrh z doby papeže Urbana V. V roce 1605 sice proběhlo první technické otevření stavby, avšak slavnostní vysvěcení (rekonsekraci) chrámu celebroval až 10. října 1620 nový sídelní biskup Charles de Rousseau. V tomto barokním období byl dóm nově osazen okenními vitrážemi, jimž dominovala západní rozeta; tento sklo-výtvarný fond byl však zničen v průběhu Francouzské revoluce v roce 1793. Šlechtický spor v interiéru chrámu (1605) V roce 1605 se rozestavěný interiér katedrály stal dějištěm šlechtického sporu, který vyústil ve vraždu jednoho z představitelů země. Během zasedání zemského sněmu provincie Gévaudan propukl spor mezi baronem z Randonu (Armandem de Polignac) a baronem z Apchieru (Philibertem). Baron Philibert, který v předchozích letech působil jako vojenský velitel katolické Ligy v Gévaudanu, byl 18. interna ledna přímo v chrámu během bohoslužby zabit. Jeho útočníkem byl mladý šlechtic Annet de Polignac, baron z Villefortu, který byl mladším bratrem Armandovým. Donace aubussonských tapisérií biskupa z Piencourtu (1692) V roce 1692 se do dějin chrámu zapsal biskup François-Placide de Baudry de Piencourt. Tento duchovní z vlastních prostředků daroval mendské katedrále soubor historických tapisérií z královských manufaktur v Aubussonu (Tapisseries d'Aubusson), které na tkaných obrazech zachycují novozákonní výjevy ze života Ježíše Krista a Panny Marie. Biskup de Piencourt patřil k významným mecenášům v historii regionu. Vedle darů pro katedrální poklad se věnoval charitativní činnosti a péči o nemocné – nechal ve městě vybudovat Všeobecnou nemocnici (Hôpital général). Ve své závěti pak veškerý zbývající osobní majetek odkázal do vlastnictví této nemocnice pro chudé. Zásahy bleskem do biskupské věže V průběhu 18. století musela stavební správa chrámu dvakrát čelit škodám způsobeným přírodními živly. V roce 1732 udeřil blesk do nejvyššího patra biskupské věže, kde zničil jednu ze čtyř nárožních gotických fiál obepínajících zvonovou komoru. O padesát dva let později zasáhl silný blesk věž podruhé. Výboj zasáhl samotný vrchol břidlicí kryté 84metrové hlavní špice (flèche), která začala hořet. V obou případech však zádušní rada okamžitě vyčlenila finance a opravy na hrotu věže byly tesaři a kameníky úspěšně provedeny ve velmi krátkém čase. Moderní stavební úpravy a sekularizace Využití věže jako vězení a výměna střešní krytiny (19. století) Během revolučního období se objevily snahy využít věžní prostory chrámu k sekulárním účelům. Úředníci vypracovali projekt, podle něhož měla být menší věž kanovníků (65 m) upravena na státní věznici. Tento záměr se však v první fázi nepodařilo plně realizovat. K využití věže pro vojenské a politické věznění tak došlo až v éře Prvního císařství, kdy budova plnila funkci střeženého žaláře do roku 1815. Mezi vězni, kteří byli v útrobách věže internováni, figuroval například svržený podprefekt z Floracu a v době napoleonského pádu také maršál Jean-de-Dieu Soult. V průběhu roku 1825 byl v hlavním kněžišti vysvěcen nový oltář vytesaný z bílého carrarského mramoru. Objekt byl následně zanesen na první oficiální seznam francouzských historických památek z roku 1840, díky čemuž na jeho údržbu stát schválil finanční dotace. V roce 1840 byla provedena úprava střechy. Dosavadní tradiční těžká břidlicová krytina z místních lomů byla stržena a nahrazena lehkými pláty z válcovaného zinku. Tento materiál však v horských podmínkách Centrálního masívu rychle podlehl korozi, což stavební správu chrámu donutilo kolem roku 1880 k nové pokládce střechy. V závěru 19. století, za episkopátu biskupa Juliena Costese, nechal diecézní architekt vybudovat nový jižní portál chrámu směřující na náměstí Place Chaptal. Biskupský erb tohoto mecenáše je dodnes dochován a vytesán přímo nad hlavním kamenným tympanonem. Povýšení na baziliku, obnova kleneb a Hirschova růžice Dne 16. června 1874 udělil papež Pius IX. mendskému chrámu status baziliky minor. Tento status Svatý stolec uznal jako významné poutní místo, které je dějinně spjato s osudy dvou papežů – Urbana V. jakožto jeho zakladatele a Julia II., který před svým zvolením na papežský trůn působil jako sídelní mendský biskup. V tomtéž roce 1874 byla na prostranství před západním průčelím vztyčena bronzová socha papeže Urbana V., zhotovená pařížským sochařem Augustem Dumontem; prostranství před chrámem na počest tohoto aktu přijalo název náměstí Urbana V. (Place Urbain-V). Skulptura, která původně stála v ose přímo před hlavními vstupními dveřmi, byla při pozdějších úpravách přesunuta k patě menší věže kapituly. V této epoše byla zahájena slohová obnova interiéru. Boční kaple obíhající hlavní chór, které byly po Merleho útocích z roku 1581 provizorně zastropeny pouze nízkou kamennou valenou klenbou, byly stavební hutí kompletně upraveny a architekti nad nimi provedli celkovou rekonstrukci gotického klenbového systému vztyčením vznosných kamenných křížových žebrových kleneb. Na samém sklonku 19. století nechal architekt Charles Laisné zrestaurovat okenní vitráže. V rámci stejného uměleckého programu kolem roku 1900 pařížský sklářský mistr Émile Hirsch podle dochovaných fragmentů znovu sestavil monumentální západní okenní růžici. V téže době byl na místě strženého barokního domku věžníka vybudován předsunutý západní portikus v čistém novogotickém slohu, otevírající se do náměstí Urbana V. Dne 9. srpna 1906 byla katedrála zanesena na seznam národních kulturních památek Francie. V roce 1985 prošel vnitřní kamenný plášť trojlodí chemickým a mechanickým čištěním, které provedla specializovaná společnost Thomann-Hanry. V průběhu roku 1989 byl pak liturgický prostor křížení lodí architektonicky dotvořen osazením moderního hlavního oltáře (menzy) a řečnického pultu (ambonu). Dóm plní roli hlavního farního kostela města, kde se konají katolické bohoslužby a diecézní slavnosti. Mimo církevní využití se prostor chrámu stává centrem hudebních festivalů zaměřených na interpretaci vážné, varhanní a sborové hudby. Katedrála představuje významný turistický cíl departementu Lozère; správa chrámu zde pro návštěvníky zavedla audiosystém s hudebním doprovodem pro volné prohlídky interiéru. Turistická centrála města navíc organizuje komentované prohlídky s průvodcem, které zájemcům zpřístupňují jak vnitřní architekturu, tak krovy a prostory obou asymetrických věží. V roce 2017 se v katedrále uskutečnil digitální experiment v oblasti sakrální architektury. Kanadský vědec a digitální umělec Nicolas Reeves z Quebecu zde realizoval interaktivní akustickou instalaci. Tento experiment spočíval v tom, že se návštěvníci pohybovali po lodích chrámu vybaveni digitálním snímačem a sluchátky. Snímač v reálném čase laserem analyzoval trojrozměrnou prostorovou polohu a souřadnice člověka vůči gotickému zdivu a tyto parametry klenby, výšky a šířky lodí matematicky převáděl do podoby hudebních tónů. Návštěvník tak skrze své vlastní pohyby slyšel hudební interpretaci architektury mendské katedrály, jejíž tónový doprovod se měnil s každým posunem pod křížovými klenbami. Urbanistické uspořádání a topografie sakrálního areálu Poloha a okolní prostranství Biskupský chrám je situován do geografického i duchovního středu historického jádra města Mende. Tato starobylá městská čtvrť je po obvodu vymezena prstencem bulvárů, které téměř přesně zkopírovaly a nahradily původní okruh kamenných hradeb, jež nechal ve 12. století vyzdít biskup Aldebert III. Vzhledem ke skromným rozměrům celého podhradí působí gotická hmota katedrály impozantním dojmem a její 84metrová biskupská věž je viditelná z celého okolního regionu. Zatímco ve středověku byl dóm ze všech stran sevřen hradbami několika šlechtických hradů, palácem biskupů, rezidencí kanovnické kapituly a dvěma hřbitovy, v průběhu asanací na počátku 19. století bylo toto prostranství vyčištěno. V současnosti je budova obepnuta veřejnými esplanádami a náměstími: Jižní strana chrámu: Otevírá se do prostorného náměstí Chaptal (Place Chaptal), kam směřuje portál biskupa Costese. Západní průčelí: Rozkládá se před ním hlavní náměstí Urbana V. (Place Urbain-V) s bronzovým papežovým pomníkem, kam vyúsťuje novogotický vstupní portikus. Severovýchodní trakt (za linií ulice Rue de La Rovère): Lemuje jej rozlehlé náměstí Reného Estoupa (Place René-Estoup), které v minulých staletích neslo tradiční název Náměstí Katedrály. Až do stavebních a asanačních úprav realizovaných na sklonku 18. a počátku 19. století se v místech nynější uličky Rue de La Rovère tyčil masivní kamenný předsunutý opevněný portál (brána). Tato stavba v minulosti tvořila střežený komunikační uzel, který zajišťoval přístup jak do lodí samotné katedrály, so tak do chráněných nádvoří a klauzury přiléhajícího biskupského paláce. Půdorysná dispozice a klenební řád Z hlediska vnitřního uspořádání se dispozice katedrály skládá z věnce dvanácti obdélných bočních kaplí, které obíhají podélný korpus. Jednotlivé prostory jsou zasvěceny pod významná farní patrocinia, mezi nimiž vynikají kaple svaté Jany z Arku (Sainte-Jeanne-d'Arc), svatého Josefa, Panny Marie Lurdské (Notre-Dame-de-Lourdes), svatého Blažeje a svaté Anny. K tomuto bloku je v závěru připojen pár dvou pětibokých polygonálních kaplí, zasvěcených Panně Marii a svatému Privatovi. Celistvost vnitřního sakrálního organismu doplňuje hlavní sakristie, novogotický západní vstupní portikus (předsíň) a dvojice postranních portálů v čelech příčné lodi (severní a jižní). Vnitřní rytmus celého podélného korpusu chrámu definuje pravidelná mřížka – interiér je v podélné ose rozčleněn na 9 stavebních klenebních polí, jejichž gotické křížové klenby nese soubor 22 masivních okrouhlých pilířů. Technické rozměry chrámu Z hlediska stavebního rozvrhu a architektury vykazuje mendská katedrála tyto parametry: Podzemní prostory a soustava tří krypt Pod základy gotického trojlodí a chóru se rozkládá komplex podzemních prostor, tvořený třemi samostatnými kryptami. 1. Krypta svatého Privata Pod geometrickým středem hlavní lodi se nachází podzemní svatyně, která nese jméno krypta svatého Privata. Sem nechal ve 12. století biskup Aldebert III. du Tournel přenést a uložit ostatky tohoto lozèrského mučedníka. Přestože lidová zbožnost a místní tradice považovaly toto místo za původní Privatův hrob, moderní kritická medievistika tuto tezi zpochybňuje. Z archivních pramenů vyplývá, že toto podzemí původně neslo zasvěcení svatému Juliánovi a jeho choti svaté Basilisse. Z vědeckého hlediska je nepravděpodobné, že by takto významné místo – pokud by bylo skutečným hrobem národního patrona – bylo v raném středověku zbaveno Privatova jména, aby se k němu po staletích opět navracelo. Z hlediska architektury byla tato románská krypta vybavena pohřební výklenkovou nikou a sloupovou hlavicí; tato kamenná struktura byla vysekána nejpozději v průběhu 12. století. 2. Biskupská hrobka pod chórem Druhou podzemní jednotku představuje oficiální biskupská hrobka, situovaná pod podlahou hlavního chóru. V útrobách této krypty nalezla místo věčného odpočinku řada mendských biskupů, jejichž seznam evidují diecézní anály. Nejednalo se však o pravidlo pro všechny církevní představitele Gévaudanu. Mnozí z nich z osobních či praktických důvodů (aby se těla po úmrtí nemusela transportovat horskými průsmyky do Mende) zvolili pohřeb v kostele v Chanacu, kde se nacházel letní palác a rezidence mendských biskupů. Význační středověcí preláti Bompar Virgile a Robert du Bosc, ačkoli jsou pohřbeni přímo v interiéru mendské katedrály, neodpočívají v této hromadné hrobce, nýbrž nalezli své hroby pod podlahou nadzemních kaplí – Bompar v mariánské kapli Notre-Dame a Robert v kapli svatého Privata. Tato podzemní biskupská hrobka prošla ve 40. letech 20. století památkovou obnovou, kterou inicioval tehdejší sídelní biskup François-Louis Auvity. 3. Krypta svaté Tekly a objev sarkofágu Třetí a stavebně nejstarší strukturou je krypta svaté Tekly (Sainte-Thècle). Ta leží pod západním prostranstvím (parvisem) u samotných základů 84metrové biskupské věže. Přestože byla v průběhu 12. století románsky přestavěna, její základy vykazují vyšší stáří a podle archeologických nálezů se může jednat o dochovanou pozdně antickou gallo-římskou architekturu. V tomto prostoru bylo v minulosti lokalizováno Privatovo mučednické tělo. Zatímco byl tehdejší biskup Aldebert III. du Tournel na cestách v sousedním Auvergne, narazili dělníci při hloubení nové studny v zahradách přiléhajícího biskupského paláce na zapomenutý podzemní otvor. Objevili tak vstup do této krypty, která byla do té doby po staletích válek zasypána a skryta. Z hlediska uspořádání se tento podzemní prostor krypty svaté Tekly skládá z pěti místností a komor: Ústřední komora: V níž byl archeology odkryt a identifikován původní kamenný sarkofág svatého Privata. Dvojice raně středověkých krypt: Z nichž jedna je z bezpečnostních statických důvodů zcela zanesena suťovým zásypem. Aldebertova krypta: Podzemní prostor, který nechal dodatečně vyzdít sám biskup Aldebert III. Podzemní kaple svaté Lucie: Která byla v průběhu 12. století v síle podzemního zdiva kamenicky upravena a liturgicky zařízena. Vnitřní architektura a asymetrie lodních pilířů Hlavní loď vykazuje v rámci gotické architektury neobvyklou konstrukční anomálii – materiálovou i tvarovou asymetrii obou stěn: Severní arkádová řada: Je tvořena dochovanými původními gotickými pilíři z projektu papeže Urbana V. ze 60. let 14. století. Tyto sloupy se vyznačují profilací v podobě přížebních svazkových žeber. Jižní arkádová řada: Byla po zničení chrámu vyzděna nově na počátku 17. století za biskupa de Heurtelou. Tyto barokní pilíře mají hladký povrch, jsou zcela bez klenebních žeber, patek či sochařského profilu. Tato stavební asymetrie lodi je přímým důsledkem taktiky podkopání a zapálení chrámu hugenotským kapitánem Matthieuem Merlem z roku 1581. Merle tehdy s demoliční četou záměrně vynechal severní trakt chrámu, neboť chtěl před zřícením kleneb uchránit svůj hlavní stan v přiléhajícím biskupském paláci. Konstrukce chórového ochozu a latinský nápis Prostor polokruhového chóru je po celém obvodu obepnut souvislým průchozím ochozem (deambulatoriem). Celá stavba vykazuje půdorysnou prostotu – v chrámu zcela chybí příčná loď (transept) i věnec samostatných apsidálních kaplí v čele závěru. Celé trojlodí se tak v závěru uzavírá na obou bočních stranách pouze dvojicí velkých pětibokých polygonálních kaplí (mariánskou a privatovskou). Přímo v prostoru chóru, v sousedství barokních kanovnických stall, je v podlaze situován hlavní vstup sestupující do podzemní hrobky mendských biskupů. Umístění tohoto podzemního prostoru v interiéru signalizuje mramorová intarzie, do níž je vsazen latinský nápis: „Sit memoria illorum in benedictione“ („Budiž jejich památka požehnána“) Obvodové kaple Katedrála v Mende disponuje systémem čtrnácti samostatných kaplí. Tento věnec tvoří dvanáct obdélných bočních kaplí lemujících stěny lodi a dvě pětiboké polygonální kaple situované v chórovém ochozu. 1. Jižní řada (epištolní strana – směrem od hlavního vchodu) Po pravé straně od západního novogotického portika se na jižní stěně nachází sedm kaplí, které jsou rozděleny jižním portálem: Kaple svatého Gervásia a Protásia (též kaple Nejsvětějšího Spasitele / Saint-Sauveur): Zasvěcená raně křesťanským mučedníkům, kteří se v regionu Gévaudan těšili velké lidové úctě. Kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova (Sacré-Cœur): Sdílející spoluzasvěcení pod patrocinium prvomučedníka svatého Štěpána. Kaple svatého Blažeje (Saint-Blaise-des-Clastres): V níž byla v minulosti k uctívání vystavena stříbrná relikviářová busta. _Meziprostor:_ Zde se v ose lodi otevírá barokní jižní portál biskupa Costese vedoucí na náměstí Place Chaptal, který od sebe obě skupiny kaplí odděluje. Kaple Panny Marie Lurdské a Nejsvětější Trojice: Vybudovaná v rámci mariánské úcty v 19. století. Kaple svatého Josefa: Sloužila jako oficiální sídlo a pohřební místo cechovního bratrstva mendských tesařů a truhlářů. Kaple Panny Marie Nejsvětějšího Srdce (též kaple Svatých Andělů): S barokní štukovou výzdobou. Kaple svaté Jany z Arku: Která sdílí své liturgické spoluzasvěcení pod starobylá patrocina svatého Štěpána a svatého Vavřince. 2. Chórový ochoz a kaple svatého Rocha V místě, kde loď přechází do ochozu (deambulatoria), se po stranách nacházejí dvě velké pětiboké polygonální kaple, které určují zasvěcení chrámu: Kaple svatého Privata (vpravo): Je zasvěcena patronovi diecéze, v jejím prostoru se nachází vstup do podzemních krypt. Kaple sdílí spoluzasvěcení ke cti Svatého Kříže (Sainte-Croix). _Apsidální osa:_ Samotný závěr (chevet) chrámu v čele lodi neobsahuje žádnou kapli, což vnitřnímu prostoru dodává architektonickou čistotu. Kaple Panny Marie (vlevo – na severní straně): Tvoří mariánské centrum chrámu a je souběžně zasvěcena svatému Rochovi. Svatý Roch, rodák z nedalekého Montpellier, byl v regionu Gévaudan předmětem lidové náboženské úcty. Poutníci se k jeho oltáři obraceli jako k ochránci v dobách morových epidemií. Poslední morová rána postihla Mende v roce 1721 a zanechala ve městě velké ztráty, což vedlo k následné barokní votivní donaci této kaple. 3. Severní řada (evangelijní strana – na zpáteční cestě k vchodu) Při postupu podél severní obvodové stěny zpět směrem k západnímu průčelí se nacházejí tyto prostory: Hlavní sakristie: Rozsáhlé dvoupodlažní liturgické zázemí chrámu, které stavebně pohltilo původní středověkou kapli Zvěstování Panny Marie. Budova se zvenčí otevíra do ulice Rue de La Rovère. V těchto místech se v minulosti nacházel opevněný portál biskupského sídla; nynější uliční fronta byla otevřena až po požáru, který v roce 1887 zničil biskupský palác. Aby mohl klér ze sakristie projít do ulice, prochází skrze sál kapitulní síně a schodiště do kaple della Rovere, která stojí samostatně vně obvodového zdiva katedrály. Kaple svaté Anny: Sdílející starobylá patrocina svatého Jakuba Staršího a svatého Martina. Kaple svatého Jana Maria Vianneye: Která je souběžně zasvěcena svaté Markétě Antiochijské. _Meziprostor:_ Zde se otevírá severní gotický portál chrámu vyúsťující do ulice Rue de La Rovère. Kaple svatého Petra: Historický prostor, nad nímž se v patře nacházela 34 metrů dlouhá visutá biskupská galerie. Ta před požárem z roku 1887 propojovala biskupské komnaty s interiérem chrámu a vyúsťovala do vyvýšené oratoře nad kaplí svatého Petra. Kaple svatého Ondřeje: S barokním oltářním plátnem. Kaple Všech svatých: V nynějším liturgickém uspořádání slouží jako hlavní křestní kaple s křtitelnicí. Tento prostor se pyšní barokním kazetovým dřevěným obložením ze 17. století, které truhlářští mistři získali z rozebraného letneru. 4. Kaple svatého Dominika pod biskupskou věží Samostatné postavení v interiéru zaujímá poslední, čtrnáctá kaple, která je vsazena přímo do masivního přízemí velké 84metrové věže Françoise della Rovere. Jedná se o kapli svatého Dominika, která sdílí spoluzasvěcení ke cti svatého Františka z Assisi a svaté Tekly. Prostor kaple ukrývá tato umělecká díla: Barokní retábl ze 17. století: Který původně tvořil součást hlavního oltáře v presbytáři; jeho střed je osazen barokní olejomalbou s motivem Růžencové slavnosti (Tableau du Rosaire). Dvě série vyřezávaných a pozlacených panelů: Pocházejí z počátku 17. století. Tyto desky vykazují prvky lidového umění a byly po desetiletí deponovány v městském muzeu; po restaurování byly navráceny zpět pod věžní klenby. Uspořádání je symetrické: po pravé straně opěrné zdi panely v basreliéfech zachycují Život Panny Marie, zatímco levé křídlo vypráví Život svatého biskupa mučedníka Privata. Exteriér Jižní portál chrámu Významným stavebním a komunikačním prvkem jižního průčelí chrámu je jižní portál. Tento vchod se otevírá přímo do prostoru náměstí Chaptal (Place Chaptal), pojmenovaného na počest lozèrského rodáka, chemika a ministra Jeana-Antoina Chaptala. V prostoru, který dnes zaujímá toto dlážděné náměstí, se v minulých staletích rozkládal farní hřbitov svatého Michaela a v jeho sousedství se tyčilo opevněné sídlo kanovnické kapituly. Z křížové chodby této kapitulní rezidence vedl komunikační trakt, skrze nějž kanovníci přecházeli k liturgickým hodinám do hlavní lodi katedrály. K celkovému stavebnímu přezdění a novogotickému ucelení tohoto jižního portálu došlo za episkopátu biskupa Juliena Costese v letech 1876 až 1889. Jako projev úcty k tomuto církevnímu mecenáši vytesali sochaři osobní biskupský erb Juliena Costese přímo nad kamenný tympanon v nadpraží portálu. Při postupu podél vnější zdi jižní boční lodi chrámu – skrze přilehlou uličku Léona Boyera – se lze dostat na hlavní západní prostranství k pomníku papeže Urbana V. Z hlediska rituálních zvyklostí mendské diecéze plní tento jižní portál specifický liturgický význam – podle církevního kánonu a místní tradice slouží tento vstup jako brána, skrze kterou se do útrob katedrály vnášejí rakve při celebrování pohřebních obřadů. Severní portál chrámu Na protilehlé straně se nachází severní portál. Tento vchod vyúsťuje do ulice Rue de La Rovère, přímo naproti budově mendské prefektury (Hôtel de la préfecture), která byla vystavěna na místě zaniklého biskupského paláce. Tento rozsáhlý palácový komplex slouží v současnosti jako sídlo departementální rady a administrativní centrum departementu Lozère. Objekt prefektury v průběhu novodobých dějin dvakrát postihl požár: Požár 20. května 1887: Původní starobylý biskupský palác téměř kompletně lehl popelem, což následně umožnilo urbanistické proražení a otevření nynější uličky Rue de La Rovère. Požár 5. dubna 1967: Nově zrekonstruovaná budova, vybudovaná v historizujícím duchu, vyhořela podruhé; materiální škody na zdivu však byly díky rychlému zásahu hasičů podstatně menší. Z hlediska stavebního uspořádání vykazuje severní portál identické rozvržení jako jižní vchod – tvoří jej dvě dřevěná křídla dveří, která jsou ve středu portálového otvoru oddělena robustním kamenným pilířem. Na rozdíl od jižního portálu však tento severní dělicí pilíř zcela postrádá sochařskou výzdobu a vykazuje strohý profil. In nadpraží severního portálu je vtesán heraldický program, který představuje erby dvou církevních představitelů mendské diecéze: Na pravé straně: Nachází se osobní biskupský erb biskupa Josepha-Frédérica Saiveta (v úřadu 1872–1876). Na levé straně: Erb jeho předchůdce, biskupa Jeana-Antoine-Marie Foulquiera (v úřadu 1849–1871). Přímo v prostoru mezi oběma těmito biskupskými štíty nechal sochařský cech vysekat reliéfní postavu Boreáše (antického boha a zosobnění severního větru), který symbolicky duje do ulic města. Celou tuto severní portálovou kompozici v horní části harmonicky doplňuje gotická okenní růžice, která vykazuje jemnou kružbovou práci. Západní portikus a Hirschova růžice Hlavním komunikačním prvkem západního průčelí je západní portikus (předsíň). Tato novostavba byla vybudována v letech 1896 až 1906 v novogotickém slohu, aby navazovala na historickou stavbu katedrály. Stavební huť portikus vztyčila na místě, kde po staletí stál starý hrázděný domek věžníka a zvoníka, který byl přisazen přímo k obvodovému zdivu. Prostorový přechod mezi vyvýšeným interiérem předsíně a plochou hlavního náměstí Place Urbain-V zajišťuje široké kamenné schodiště. Během výkopových prací pro vyzdění pilířů tohoto nového schodiště došlo k archeologickému objevu – dělníci pod terénem odhalili zapomenutý vstup sestupující do podzemní krypty svaté Tekly. Jedná se o místo, kde biskup Aldebert III. du Tournel ve 12. století provedl ověření a vyzdvižení mučednických ostatků (inventio) svatého Privata. Prostranství před průčelím, které v dřívějších staletích neslo název Náměstí Panny Marie, bylo pojmenováno jako náměstí Urbana V. na počest události ze dne 28. června 1874. Tehdy zde byl odhalen bronzový pomník tohoto papeže, vztyčený z iniciativy lozèrského lékaře a politika Théophila Roussela. Celé náměstí bylo vybudováno na ploše zrušeného farního hřbitova svatého Petra a při demolicích pohltilo také část přilehlých zahrad biskupského paláce. Z hlediska uspořádání je západní portikus vyveden ve stejném kánonu jako boční vchody chrámu – je složen ze dvou portálových dveří, které jsou uprostřed rozděleny masivním kamenným pilířem. Tento pilíř neobsahuje žádnou sochu, v horní části nad nadpražím jej však korunuje plastika letícího anděla. Socha nese poškození z dob Francouzské revoluce a vykazuje zničenou obličejovou část. Celému západnímu průčelí v horním patře dominuje velké kružbové růžicové okno (rozeta), které je sklo-výtvarným dílem mistra Pierra de Leneville z počátku 17. století. Tento sklář, který původně pocházel z Orléansu, se v Mende usadil poté, co se zde v roce 1606 oženil s dcerou místního měšťana. V průběhu 19. století, za episkopátu biskupa Jeana-Antoine-Marie Foulquiera (v letech 1849 až 1873), vypracoval stavební štáb projekt, podle něhož měl být vrchol tohoto západního portálu nad růžicí osazen velkou bronzovou sochou Panny Marie. Z důvodu vysokých finančních nákladů a varování statiků před náporem horských větrů však byl tento záměr stavební radou opuštěn. Vnější heraldický program a kamenosochařství Vnější kamenný plášť, opěrné pilíře i stěny obou asymetrických věží katedrály jsou na řadě míst dekorovány uceleným heraldickým programem. Nejvýznamnější sochařská výzdoba se rozprostírá na stěnách velké biskupské věže (84 m), kam nechal sídelní biskup François de La Rovère hluboko do kamenných kvádrů vysekat znaky svého italského rodu della Rovere. Ačkoli François de La Rovère těmito rodovými znaky budoucím generacím demonstroval, že to byl právě on, kdo tuto věžní architekturu ze svých osobních fondů vybudoval a financoval, vyjádřil tím současně úctu ke svým církevním předchůdcům a příbuzným. Atributy doprovázející tyto erby se proto na stěnách věžního tělesa v závislosti na poloze mění a vykazují tři odlišné hierarchické podoby: Biskupská varianta: Štít s vyobrazením dubu je v nadpraží doprovázen vysekanou biskupskou mitrou a pastýřskou berlou, což odkazuje na církevní moc stavebníka, biskupa Françoise. Kardinálská varianta: Znak je v nábězích klenby dekorován širokým kardinálským kloboukem s propletenými střapci na paměť jeho bratra a předchůdce, kardinála Clémenta de La Rovère. Papežská varianta: Reliéfní štít je na nejčestnějších místech atikového patra korunován papežskou tiárou a zkříženými klíči svatého Petra, což je pocta jeho strýci Giulianu della Rovere, který usedl na vatikánský trůn jako papež Julius II. Významné památky v interiéru Černá Madonna z Mende Duchovním i uměleckohistorickým centrem chrámu je Černá Madonna (Vierge noire), která je trvale umístěna v levé polygonální mariánské kapli (Chapelle Notre-Dame) v chórovém ochozu. Tato skulptura je již po dlouhá staletí předmětem hluboké náboženské úcty mendských měšťanů. V písemných pramenech je poprvé zmiňována k roku 1249, kdy šlechtic Randon de Châteauneuf složil lenní hold do rukou biskupa Odilona de Mercœur přímo před oltářem Panny Marie v mendském kostele. Podle církevních legend byla tato socha do jižní Francie přivezena jako kořist z křížových výprav z Blízkého východu, kde byla vyřezána v průběhu 11. století. Z hlediska materiálu je toto dílo vyřezáno z olivového dřeva a typologicky plně náleží do specifické rodiny raně středověkých sedících Madon typu Sedes sapientiae (Trůn moudrosti), které se s touto charakteristickou tmavou barvou dřeva rozvinuly v oblasti Auvergne a Gévaudanu. Dvojnásobné zachránění sochy Tato cenná socha musela v dějinách chrámu dvakrát čelit bezprostřední hrozbě zničení: Hugenotské války (1579): Když vojska kapitána Matthieua Merleho vyplenila a vypálila vnitřní prostory katedrály, měla být Černá Madonna veřejně spálena. Podle dochované farní legendy však před hugenotské stráže předstoupila chudá katolická žena, která vojáky požádala, aby jí toto staré dřevo darovali na podpal v domácích kamnech. V tomto období však socha utrpěla škody – hugenoti z jejího povrchu strhli stříbrné pláty a šperky a tehdy se ztratila i samostatná figurka sedícího Ježíška, kterého Madonna původně držela v klíně. Francouzská revoluce (1793): Ke druhému zachránění došlo v průběhu Velké francouzské revoluce, kdy revoluční skupiny vtrhly do lodi a začaly ničit hlavní barokní oltář. V tom okamžiku jedna z mendských měšťanek sochu vzala z oltáře, schovala ji pod kabát a odnesla ji z náměstí do hor, kde ji ukrývala až do obnovení bohoslužeb. Pětiboká mariánská kaple, kde je socha dnes trvale umístěna, představuje architektonický dvojčlánek s protilehlou kaplí svatého Privata. Dne 15. srpna 1894 byla Madonna ze svého kaplového výklenku přenesena, aby byla vystavena přímo na novém hlavním oltáři v presbytáři; do svého původního prostoru v ochozu se navrátila až po celkových úpravách v roce 1960. V celoevropském měřítku je tato Černá Madonna specifická svým provedením – přímo v olivovém dřevě mezi jejími rameny je vydlabána relikviářová komora ukrývající křesťanské relikvie. Přesný seznam těchto předmětů zaznamenal církevní inventář z roku 1857, podle něhož jsou v útrobách dřeva uloženy: Podle tradice prameny vlasů a části roucha Panny Marie Částečky z jejího hrobu v Jeruzalémě Úlomky z kříže, na němž byl ukřižován Ježíš Kristus Ostatky svatých apoštolů a mučedníků, mezi nimiž jsou zastoupeni svatý Petr, svatý Ondřej, svatý Pavel, svatý Marciál, svatý Diviš a svatý Jakub Starší Události ze srpna 1944 Slavnostní korunovace Černé Madonny a osazení jejího čela votivní korunou proběhly 15. srpna 1894. O padesát let později – v srpnu roku 1944 – se konalo výročí tohoto aktu. Událost se rozvinula v dramatických válečných kulisách: v lodi chrámu procházelo procesí věřících, ačkoli bylo město v téže chvíli vojensky okupováno německou posádkou Wehrmachtu. Němečtí vojenští velitelé však procesí nakonec nerozehnali a okupační vojsko z Mende evakuovalo o dva dny později, 17. srpna 1944. Věžní hodinový stroj Historický mechanický věžní hodinový systém se nachází v prostoru vyhlídkové galerie velké biskupské věže (84 m). První veřejný orloj byl ve věži na základě dohod s městskými představiteli instalován kolem roku 1429. Hlavním účelem tohoto stroje bylo měřit denní pracovní dobu řemeslníků a dělníků ve městě. Tento středověký orloj byl zničen a vydrancován během hugenotského plenění města, které v prosinci 1579 vedl kapitán Matthieu Merle. Dar Jindřicha IV. a zásah bleskem (1598–1784) Novou etapu časomíry zahájil rok 1598, kdy nový hodinový stroj městu daroval francouzský král Jindřich IV. V průběhu roku 1666 byl sice mechanismus pro opotřebení ozubených kol vyřazen z provozu, městská rada však najala hodinářské mistry, kteří stroj opravili a seřídili. Tento královský orloj následně fungoval po dvě století až do 3. září 1784. V tento den postihla věž nehoda, když do nejvyššího patra 84metrové špice udeřil blesk. Výboj sjel po vnějším kování přímo do hodinové komory, kde hodinový stroj zničil. Přestože toto ústrojí již nebylo poškozením zprovozněno, jeho kovaný skelet zůstal v zemi zachován jako technická památka. V listopadu roku 1879 městský úřad v Mende zakoupil a do věžní komory nainstaloval nový hodinový stroj, který skrze historické zvony odzvání hodiny dodnes. Technické parametry hodinového stroje Kovaný historický královský stroj z roku 1598 vykazuje z hlediska mechaniky tyto parametry: Celkový vnější průměr ozubeného věnce: 1,20 m Celková konstrukční výška rámu: 62 cm Čistá hmotnost kovaného ústrojí: 600 kg Tento železný mechanismus je na čelním štítu dekorován odlitkem **oficiálního znaku města Mende**. V městské heraldice je tento znak popsán v této konfiguraci: „V modrém poli zlaté unciální písmeno M, nad nímž se v hlavě štítu nachází zářící slunce téhož kovu.“ Zvony Přestože město Mende v průběhu náboženských válek ztratilo svůj středověký zvon „Non-Pareille“, je velká biskupská věž (84 m) v současnosti osazena početným a hodnotným zvonovým souborem. V průběhu staletí byla dřívější zvonová jádra chrámu opakovaně likvidována a rekvírována pro vojenské účely – litý bronz sloužil k přelévání na děla jak za hugenotských válek v roce 1581, tak během Francouzské revoluce v roce 1793. V nynější konfiguraci ukrývá zvonová komora velké věže celkem deset bronzových zvonů, z nichž devět je uzpůsobeno pro liturgické vyzvánění. Tento soubor v nejvyšším patře doplňuje samostatný hodinový bicí cymbál, který městu v roce 1598 daroval král Jindřich IV. a který je naladěn na tón e1. Kompletní novodobý zvonový soubor byl pořízen v roce 1846 na základě veřejné sbírky, kterou inicioval mendský biskup Claude-Jean-Joseph Brulley de La Brunière. Tyto bronzové zvony byly odlity ve zvonařských dílnách v Avignonu, s výjimkou nejmladšího, v pořadí desátého zvonu z roku 2000, který zatím funguje pouze jako statický. Zvonový soubor je odlit v tónové stupnici d moll. Aby byly tónové vibrace a otřesy rozkmitu izolovány od gotického zdiva lodi, jsou velká lomená okna zvonové komory po celém obvodu osazena mohutnými dřevěnými akustickými okenicemi (žaluziemi), které jsou potaženy tlumicím olovem. Velké barokní varhany Tradice varhanního doprovodu v Mende sahá do středověku. První doložený gotický nástroj v chrámu stál již ve 14. století, což dokládají účetní archivy zemského sněmu provincie Gévaudan (États particuliers du Gévaudan), který v roce 1381 poprvé schválil finance na údržbu měchů. V roce 1463 byl tento opotřebovaný nástroj demontován a nahrazen novou pozdně gotickou varhanní skříní. Na počátku 16. století, v roce 1518, zakoupila kapitula větší a modernější varhanní stroj za částku 100 zlatých eků. Tento renesanční nástroj byl zničen hugenotskými vojsky kapitána Matthieua Merleho během plenění města v roce 1579. Barokní zakázka biskupa z Marcilhacu (1653) Novou etapu mendských varhan otevřel v polovině 17. století biskup Sylvestre de Crusy de Marcilhac. Ten v roce 1653 podepsal zakázku na stavbu reprezentativního barokního stroje pro západní kůrovou emporu, jehož části nechal dopravit z Marseille. Varhanní skříň vykazuje renesančně-barokní prvky; její geometrický rozvrh a řezbovaná akantová křídla navrhl marseillský designér Jean Tiran, přičemž vlastní realizaci v dubovém masivu provedli tesaři Christophe Noiratte a Antoine Cabizel. Korpus prospektu je po stranách dekorován vytesanými znaky biskupa Marcilhaca a jeho nástupce biskupa Bouqueta. Celý prospekt v horní části doplňují polychromované sochy dvou církevních otců a patronů – svatého Privata a svatého Hilaria z Poitiers. Během Velké francouzské revoluce v roce 1793 čelily varhany hrozbě zničení, když revoluční skupiny vtrhly do lodi s úmyslem vyřezávaný prospekt strhnout z empory a spálit. Podle dochovaných farních kronik tehdy na kůr vystoupil varhaník Antoine Sauvage. Spustil vzdušnice a na všech 35 rejstříků začal hrát revoluční hymnu Marseillaisa. Dav pod dojmem vlastenecké hudby od vandalismu upustil a nástroj byl zachráněn. Hlavní oltář Vnitřní prostor gotického presbytáře vykazuje specifický stavební vývoj, v němž se v rámci liturgických reforem 20. století v jedné prostorové linii protnuly klasicistní mramorové prvky s moderním sochařstvím. Liturgické centrum je rozvrženo do dvou hlavních celků: Původní klasicistní hlavní oltář: Zhotovil jej v roce 1825 sochař Grimas z Montpellier. Z tohoto díla se v interiéru dochoval spodní podstavec z bílého mramoru se zlaceným dekorem. Oltářní retábl v sobě původně střežil ostatky svatého Privata a svatého Hilaria, uctívaných biskupů z Gévaudanu. Nový oltář a ambon: Část starší dekorativní výzdoby z roku 1825 byla z presbytáře demontována před 12. zářím 1971, kdy se v chrámu konalo biskupské svěcení nového mendského biskupa Monsignora Souliera. Ikonografie hlavního oltáře a biskupský trůn Nynější moderní hlavní oltář i čtecí pult (ambon) jsou dílem francouzského sochaře a designéra Philippa Kaeppelina (1918–2011), který celý soubor navrhl v roce 1989. Kaeppelinova oltářní menza je po celém obvodu zdobena reliéfními deskami zhotovenými z pozlaceného a cizelovaného litého cínu. Tyto reliéfy ikonograficky zachycují cyklus z Nového zákona: Přední strana: Zobrazuje výjev Ukřižování Ježíše Krista. Boční strany: Zpodobňují scény Ukládání Krista do hrobu a Vzkříšení Krista. Zadní strana: Je věnována patronovi diecéze – zachycuje postavu svatého Privata, který je zobrazen v biskupském rouchu s mitrou a pastýřskou berlou v ruce. Po levé straně presbytáře se nachází kamenná biskupská katedra (trůn) s baldachýnem. Za oltářem se pne kamenná zeď gotického chóru, zpoza níž v ochozu prosvítá kaple Černé Madonny. Kazatelna V hlavní lodi se nachází vyřezávaná kazatelna, která představuje ukázku novogotického řemesla z počátku 20. století. Předchozí celokamenná kazatelna se v interiéru nedochovala. Nynější objekt je zhotoven z ořechového dřeva. Kazatelnu slavnostně posvětil 28. února 1904 tehdejší mendský biskup Bouquet (v úřadu 1901–1906). Na zadní stěně řečniště, přímo pod stříškou, je vyřezán biskupský erb biskupa Bouqueta. Přístup na kazatelnu zajišťuje dvojice dřevěných schodišť, obepínajících pilíř lodi z obou stran. Parapet řečniště zdobí sochařská výzdoba v podobě vyřezávaných figur čtyř evangelistů – Matouše, Marka, Lukáše a Jana. Každý z nich je doprovázen svým tradičním atributem (tetramorfem): Svatý Matouš: S postavou anděla Svatý Marek: Se lvem Svatý Lukáš: S býkem Svatý Jan: S orlem Významným prvkem je architektonické pojetí stříšky, která se nad kazatelnou klene. Truhláři ji zkonstruovali jako zmenšenou repliku velké 84metrové biskupské věže mendské katedrály, včetně gotických fiál a prolamovaných galerií. Kazatelna je dílem mendského truhláře Garniera; figurální plastiky a reliéfy vyřezali dva lokální lozèrští sochaři, bratři Léon a Odilon Pagèsové. Vzhled a vertikalita celého díla byly inspirovány kazatelnou z katedrály Notre-Dame v Paříži. Na realizaci osobně dohlížel kapitulní probošt a diecézní arciděkan Léon Laurens. Cyklus mariánských tapisérií z Aubussonu Přítomnost tkaných textilií a nástěnných koberců v interiéru mendské katedrály se opírá o dlouhou tradici. Vedle relikviářů daroval chrámu textilie již ve 14. století papež Urban V., který sem z avignonských klenotnic zaslal orientální koberce pocházející z křížových výprav. V polovině 17. století nechal stěny lodi nově potáhnout dalším cyklem tapisérií biskup Sylvestre de Crusy de Marcilhac, tento soubor byl však zničen během náboženských válek nebo Francouzské revoluce. Významnou částí textilního fondu chrámu je dochovaný soubor osmi tapisérií z Aubussonu. Tento barokní mariánský cyklus u francouzských manufaktur objednal mendský biskup François-Placide de Baudry de Piencourt. Koberce byly do Mende doručeny a na stěny presbytáře zavěšeny v průběhu roku 1708. Všechny tyto gobelíny vykazují shodné parametry – rozměr každého z nich činí 6,40 m na šířku a 4,60 m na výšku. Tkaný program v dějové linii zachycuje novozákonní i apokryfní výjevy ze života Panny Marie a Ježíše Krista. Ikonografický program pláten 1. tapisérie – „Narození Panny Marie“: Tkaný obraz zachycuje novorozenou Marii v péči jejích rodičů, svatého Jáchyma a svaté Anny. Barokní kompozice je doplněna postavami dalších sedmi služebných a příbuzných. 2. tapisérie – „Uvedení Panny Marie do Chrámu“: Tento gobelín vykazuje kompoziční symetrii a v prostoru presbytáře visí naproti tapisérii Uvedení Ježíše do Chrámu. Celý motiv čerpá z křesťanských apokryfů, neboť kanonická evangelia Nového zákona o Mariině dětství nemluví. Děj zachycuje mladou Marii, která v doprovodu Jáchyma a Anny stoupá po schodech do jeruzalémského Chrámu, jehož silueta se rýsuje v pozadí. 3. tapisérie – „Zvěstování Panny Marie“: Výjev navazuje na text Evangelia podle Lukáše (Lk 1,26–38). Zachycuje moment, kdy před modlící se Marii sestupuje archanděl Gabriel s lilií v ruce, aby jí zvěstoval početí Spasitele. 4. tapisérie – „Navštívení Panny Marie“: Novozákonní plátno inspirované Lukášovým textem (Lk 1,39–56). Obraz zpodobňuje setkání těhotné Marie s její příbuznou, svatou Alžbětou, na prahu jejího domu v Judeji. 5. tapisérie – „Narození Ježíše v Betlémě a klanění pastýřů“: Pastorální kompozice podle Lukášova evangelia (Lk 2,1–20). V centru děje drží Panna Maria Ježíška v klíně, přičemž v pozadí nad jesličkami stojí tradiční zvířecí symboly – vůl a osel. Po její levé ruce svatý Josef ukazuje přicházející pastýře, kteří klečí před Svatou rodinou. V pozadí za chlévem je vyobrazena skupina tří pastýřů se stády ovcí, které z nebe pozoruje anděl. 6. tapisérie – „Klanění tří králů“: Tkaný obraz rozvíjí linii Evangelia podle Matouše (Mt 2,1–12) a tvoří pokračování betlémské scény. Maria sedí s Ježíškem, který pravou rukou žehná orientálním návštěvníkům. První z mudrců klečí a podává Ježíši zlatou schránu s darem. Zbývající dva králové stojí za ním, oděni do barokních aristokratických rouch s hermelínem. 7. tapisérie – „Uvedení Ježíše do Chrámu“: Výjev zrcadlí Lukášův novozákonní zápis (Lk 2,22–40). Zachycuje starce Simeona, který v chrámu v náručí drží dítě a pronáší chvalozpěv, zatímco prorokyně Anna doprovází Marii přinášející oběť v podobě dvou hrdliček. 8. tapisérie – „Nanebevzetí Panny Marie“: Barokní cyklus vrcholí osmým plátnem, které zachycuje Nanebevzetí Boží Matky. Apoštolové obklopují otevřený kamenný Mariin sarkofág, z něhož vyrostly lilie, zatímco Panna Maria je anděly vynášena do nebeské slávy. Obrazy Stěny bočních lodí, obvodových kaplí i chórového ochozu zdobí soubor barokních a novověkých pláten, který doplňuje výzdobu jednotlivých liturgických prostor: „Kristovo utrpení v Olivové zahradě“: Plátno, které je dobovou kopií obrazu z 19. století. Originál namalovala toskánská malířka Giovanna Gastona Forzoni a je vystaven v italské Volteře (v kostele *Chiesa della Misericordia*); toto město je partnerským městem Mende. Hagiografický malířský cyklus: V interiéru se nachází řada dalších uměleckých děl, která ikonograficky korespondují s patrocinii bočních kaplí. K těmto plátnům se řadí „Umučení svatého Ondřeje“, „Vzkříšení Lazara“, obrazy s motivem Nanebevzetí Panny Marie a portréty svatého Josefa, svatého Dominika, svatého Petra či patronů chrámu, svatého Gervásia a Protásia. Portrét Urbana V. a klenební svorník Významnou uměleckohistorickou památkou je portrét papeže Urbana V. Tento obraz byl namalován na sklonku 14. století a zachycuje rysy tohoto lozèrského rodáka. V říjnu roku 2009, u příležitosti oslav 700 let od narození papeže Urbana V., darovala mendská diecéze toto dílo do vlastnictví francouzského státu. Obraz byl následně trvale umístěn v kapli svatého Privata. Tato poloha byla vybrána z architektonických důvodů – kaple byla historicky spjata s Urbanovou papežskou nadací a přímo nad obrazem se nachází gotická křížová žebrová klenba, jejíž kamenný svorník tvoří vyřezávaná plastika tváře samotného papeže Urbana V. Odkazy Literatura Abbé Bosse, « La cathédrale de Mende et ses clochers », dans Congrès archéologique de France. 24e session. Mende, Valence et Grenoble. 1857, Société française d'archéologie, 1858, p. 44-63 Abbé Bosse, « Jubilé de 1500, à Mende », dans Bulletin de la Société d'agriculture, industrie, sciences et arts du département de la Lozère, 1861, t. 12, p. 149-159 Abbé Bosse, « Reconstruction de la cathédrale de Mende en 1599 », dans Bulletin de la Société d'agriculture, industrie, sciences et arts du département de la Lozère, 1861, t. 12, p. 344-361 Abbé Bosse, « Reconstruction de la cathédrale de Mende (suite) », dans Bulletin de la Société d'agriculture, industrie, sciences et arts du département de la Lozère, 1862, t. 13, p. 139-146 Ferdinand André, « Église cathédrale de Mende. Acte de prix-fait de la rosace », dans Bulletin de la Société d'agriculture, industrie, sciences et arts du département de la Lozère, 1865, t. 16, p. 23-25 Ferdinand André, Notice sur les orgues de l'église cathédrale de Mende, dans Bulletin de la Société d'agriculture, industrie, sciences et arts du département de la Lozère, 1871, t. 22, p. 15-23 Charles Porée, « Notice sur la construction de la cathédrale de Mende », dans Bulletin archéologique du Comité des travaux historiques et scientifiques, 1903, p. 72-127 Charles Porée, « La construction de la cathédrale de Mende », dans Études historiques sur le Gévaudan, Librairie A. Picard, Paris, 1919, p. 125-194 Dictionnaire des églises de France, Belgique, Luxembourg, Suisse, vol. II-C, Paris, Robert Laffont, p. 85-86 Sylvain Marcillac, Guetteurs de temps, la basilique-cathédrale de Mende, 1996 Document utilisé pour la rédaction de l’article : document utilisé comme source pour la rédaction de cet article. Jean-Marie Pérouse de Montclos, Languedoc-Roussillon, le guide du patrimoine, Paris, Hachette, 1996, 606 p. (ISBN 2-01-242333-7), p. 289-290 François Collombet, Les plus belles cathédrales de France, Paris, Sélection du Readers Digest, 1997 (ISBN 2-7098-0888-9), p. 126-127 Françoise Robin, « Mende. Cathédrale Notre-Dame et Saint-Privat », dans Midi gothique de Béziers à Avignon, Picard éditeur, Paris, 1999, p. 246-257, (ISBN 2-7084-0549-7) Sous la direction de Nelly Lafont et Samuel Drapeau, coordination de Delphine Christophe, La cathédrale de Mende : commanditaires et bâtisseurs, Somogy/DRAC Occitanie, 2017, (ISBN 978-2-7572-0719-2) ; 216p. (compte-rendu par Thomas Rapin, dans Bulletin monumental, 2019, tome 177, no 2, p. 191-192, (ISBN 978-2-901837-78-7)) Michel Pomarat, L’affaire de la cathédrale de Mende : in Michel Pomarat, 1907-1999, une vie, une œuvre, Le Puy-en-Velay, Cahiers de la Haute-Loire et Société académique du Puy-en-Velay et de la Haute-Loire, 2016. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame-et-Saint-Privat de Mende na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Notre-Dame-et-Saint-Privat de Mende na Wikimedia Commons