NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
St-Saturnin (Bouriège)

St-Saturnin ist eine römisch-katholische Kirche in Bouriège im Département Aude in Frankreich. Geschichte Die dem heiligen Saturninus von Toulouse geweihte Kirche wurde im Stil der Romanik errichtet und geht vermutlich auf das 12. Jahrhundert zurück. Sie entspricht unter Weglassung des Westturms einer vollständigen Anlage einer romanischen Dorfkirche mit einschiffigem Langhaus mit anschließendem eingezogenem Chor, der im Osten mit einer Halbkreis-Apsis schließt. Die Ersterwähnung des Ortes Bouriège erfolgte 1286 und die Kirche war möglicherweise ursprünglich dem heiligen Johannes geweiht. 1878 wurde die Kirche, die sich in einem sehr schlechten Zustand befand, einer grundlegenden Renovierung unterzogen und der Kirchturm auf achteckigem Grundriss im Norden des Langhauses hinzugefügt. Ausstattung In der Kirche sind als Monument historique eingestuft: Kelch, Silver vergoldet, 1. Hälfte des 19. Jahrhunderts Weihwasserbecken, 4. Hälfte des 16. Jahrhunderts Einzelnachweise Weblinks
Ste-Vierge (Conilhac-de-la-Montagne)

Ste-Vierge ist eine römisch-katholische Kirche in Conilhac-de-la-Montagne im Département Aude in Frankreich. Geschichte Die der Heiligen Jungfrau geweihte Kirche wurde im Stil der Romanik errichtet und geht vermutlich auf das 12. Jahrhundert zurück. Sie dürfte ursprünglich als Burgkapelle der Burg von Conilhac, die im Jahr 1165 zum ersten Mal erwähnt wurde, gedient haben. Die Kirche unterstand zunächst dem Bistum Alet und wurde später Filiale von St-Étienne in Roquetaillade. St-Vierge ist eine einschiffe Saalkirche. Das Langhaus öffnet sich zum Chor mit einem großen Triumphbogen, der ohne Chorjoch unmittelbar in die Halbkreisapsis im Osten übergeht. In späterer Zeit wurden Teile des Langhauses abgetrennt und eine Zwischendecke eingezogen. Dies wurde zwischen 1881 und 1883 rückgängig gemacht. Einzelnachweise Weblinks
St-Saturnin (Tourreilles)

St-Saturnin ist eine römisch-katholische Kirche in Tourreilles im Département Aude in Frankreich. Das kunsthistorisch herausragende Altarretabel in der Kirche ist seit 1996 als Monument historique klassifiziert. Geschichte Tourreilles wurde zum ersten Mal im Jahr 1049 erwähnt. Die heute unter dem Patrozinium des heiligen Saturninus von Toulouse stehende Kirche wird in den Quellen auch unter dem Patrozinium des heiligen Genesius erwähnt, was auf eine frühe Gründung hinweist. Das große Altarretabel wurde 1698 in der Kirche aufgestellt. 1884/85 wurde der Glockengiebel über der Westfassade entfernt und die Kirche nach Westen verlängert sowie der schiefergedeckte Turm vorgesetzt. Die Baunaht zum älteren, möglicherweise im Kern noch mittelalterlichen, Ostteil ist deutlich erkennbar. Einzelnachweise Weblinks
St-Martin (Serviers-et-Labaume)

St-Martin ist die römisch-katholische Kirche von Serviers-et-Labaume im französischen Département Gard. Beschreibung Die Kirche St-Martin entstand im 12. Jahrhundert auf den Fundamenten eines älteren gallo-römischen Heiligtums im typischen Stil der romanischen Landkirchen im Languedoc als einschiffige Saalkirche mit Halbkreisapsis als Chorschluss. In einer Bulle des Papstes Calixt II. wurde St-Martin im Jahr 1119 als Besitz der Abtei Saint-Gilles genannt. Obwohl das Gotteshaus mehrfach Ziel von Zerstörungen in kriegerischen Auseinandersetzungen war, konnte im Gegensatz zu zahlreichen anderen Bauwerken der Region der mittelalterliche romanische Charakter bewahrt werden. St-Martin wurde direkt unterhalb der Burg von Serviers errichtet und wurde in Kämpfen um die Festung im Zuge der Religionskriege in den Jahren 1580 und 1681 in Mitleidenschaft gezogen. Im April 1662 wurde mit der Wiederherstellung der Kirche begonnen. Am 7. August 1703 wurde die Kirche durch die Kamisarden in erneuten religiösen Auseinandersetzungen niedergebrannt. Ihre heutige Baugestalt mit einer klassizistischen Fassade mit Glockengiebel erhielt die Kirche im Laufe des 19. Jahrhunderts. Literatur Pierre A. Clément: Églises romanes oubliées du bas Languedoc. Montpellier 1989, Grundsätzlich zu den Landkirchen im Languedoc. Einzelnachweise Weblinks
Sant Miquel d'Eina

Sant Miquel d'Eina és l'església parroquial del poble i comuna cerdana d'Eina, a la Catalunya del Nord. Està situada a la part més alta del poble, al seu sud-oest, dins del que havia estat el recinte del castell d'Eina. És una església petita, fruit d'una reconstrucció del segle xviii. Està documentada des del 1270, i consta d'una sola nau, acabada amb un cor sobreelevat separat de la nau per un arc triomfal. Hi ha dues capelles laterals, una a cada banda, i al costat de l'església es dreça una torre-campanar quadrada, amb teulada principal. La façana sud-oest té la porta de l'església, damunt de la qual es troba una espadanya adovellada, amb dos arcs de mig punt. Mobiliari L'església conserva retaules barrocs, com el de Sant Miquel, a l'altar major, datat el 1749, el del Roser, del 1739, i el del Crucifix, actualment molt malmès. Hi havia hagut una marededeu romànica, del segle xii (una de les marededeus cerdanes més boniques), que fou malauradament sostreta. Referències Bibliografia Becat, Joan. «54 - Eina». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Cerd 50. Sant Miquel d'Eina». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Eina». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Pladevall i Font, Antoni. Catalunya Romànica: La Cerdanya, el Conflent. Vol. VII. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995. ISBN 8477399514. P. 82-85
Église Saint-Michel d'Eyne

L'église Saint-Michel d'Eyne est l'église paroissiale du village d'Eyne, dans les Pyrénées-Orientales, en France. Une église Saint-Michel est attestée à Eyne dès le XIIIe siècle, cependant l'édifice actuel date du XVIIIe siècle. Annexes Bibliographie Clocher de Eyne (ca) « Sant Miquel d'Eina », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail des Pyrénées Portail des Pyrénées-Orientales
Sant Marçal de Sant Marçal

Sant Marçal de Sant Marçal és l'església parroquial del poble de Sant Marçal, de la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord. Està situada a l'extrem nord-oest del poble vell de Sant Marçal, amb el cementiri rere seu, ja fora del recinte murallat. Aquesta església és documentada des del 1185, any en què Ramon d'Orla llegà als templers del Masdéu les terres que posseïa en alou en el terme de Sant Pere de la Serra i Sant Marçal. L'església de Sant Marçal (eccl. S, Marcialis de Sancto Martiali) és un edifici romànic del segle xii, molt modificat en els segles posteriors, sobretot a l'exterior. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Sant Marçal». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Vall 75. Sant Marçal». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Puigferrat i Oliva, Carles. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Sant Marçal». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències
Sant Pere dels Forcats (església)

Sant Pere dels Forcats és l'església parroquial del poble de Sant Pere dels Forcats, del terme comunal del mateix nom, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. Està situada al costat del cementiri del poble, a l'extrem septentrional del nucli vell del poble de Sant Pere dels Forcats. És una església de nau única, sense absis, coberta per una volta de canó. És el resultat de transformacions dels segles xvii i XVIII. Dues columnes de pedra tallada sostenen la teulada. El campanar fou construït el segle xviii. Acabava amb un remat d'obra, destruït per una violenta tempesta el 1877, i fou reemplaçat per un cloquer de ferro forjat el 1933. Entre el 1999 i el 2009 sofrí una total renovació interior i exterior. Bibliografia Becat, Joan. «158 - Sant Pere dels Forcats». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Cerd 160. Sant Pere dels Forcats». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Sant Pere dels Forcats». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències
Sant Vicenç de Vallmanya

Sant Vicenç de Vallmanya és l'actual església parroquial, moderna sobre basaments romànics, del poble de Vallmanya, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És al capdamunt de l'actual nucli urbà de Vallmanya, al nord de la població. És gairebé l'únic edifici del poble que no va ser destruït durant la Massacre de Vallmanya. L'església parroquial de Vallmanya està documentada des del 950, quan el papa Agapit II escriu una butlla en la qual atorga Vallmanya (Valle Magna cum sua ecclesia) al monestir de Sant Miquel de Cuixà. El 952 i el 958 Lluís el Piadós i Lotari confirmen successivament aquesta possessió. El 986, encara, el papa Joan XV torna a confirmar aquesta dependència, en una butlla que situa perfectament Vallmanya: Et in terminio de valle Asperi et valle Confluenti ipsum alodem de Vallemagna cum finibus et terminis suis. La dedicació a sant Vicenç queda confirmada l'any 1011 en una altra butlla papal a favor de Cuixà, aquesta de Sergi IV. L'església és d'origen romànic, però molt modificada en el segle xviii. Els elements romànics, a més, romanen amagats sota l'encalcinat interior i exterior dels murs de l'església. Tal vegada són de l'obra original medieval els murs laterals de la nau, tot i que foren perforats per a encabir-hi les capelles laterals. Els pocs fragments en què es pot veure el parament original de l'església situen l'obra original en el segle xi. La porta de l'església conserva part de la ferramenta romànica original. Referències Bibliografia Badia i Homs, Joan. «Esglésies del Conflent anteriors al 1300: Sant Vicenç de Vallmanya». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «187 - Vallmanya». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 157. Sant Vicenç de Vallmanya». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Vallmanya». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
Barrage de Ceyrac

Le barrage de Ceyrac est l'un des trois barrages écrêteurs de crues du Vidourle. Situé lieu-dit Ceyrac, sur la commune de Conqueyrac dans le Gard, il a été érigé sur le Rieu Massel, un affluent rive droite du Vidourle. Des trois barrages du Vidourle, seul le barrage de Conqueyrac a été construit directement sur le fleuve. Histoire La construction des barrages fut décidée à la suite d'une crue historique en 1958. Mais en 2002, la vidourlade (crue) fut si importante que les barrages ne suffirent pas à contenir les quelque 2 650 m3/s d'eau (débit mesuré en aval à Sommières le 9 septembre 2002). Fonctionnement Le barrage est le plus souvent à sec. Le Vidourle a la particularité d'être principalement souterrain (entre les communes de Saint-Hippolyte-du-Fort et de Sauve). Le lit du fleuve et cet affluent (le Rieu Massel) ne se remplissent qu'en fortes périodes de pluie. L'entretien des abords du barrage est effectué par l'EPTB Vidourle. Le bon fonctionnement et la sécurité de l’édifice nécessitent un nettoyage régulier du lit et des berges du fleuve en amont (végétation, flottants etc.). Voir aussi Les deux autres barrages écrêteurs de crues du Vidourle : Le barrage de Conqueyrac Le barrage de la Rouvière Bibliographie Visite aux barrages de protection contre les crues du département du Gard, In: Utilisation des ressources en eau d'un bassin dans le cadre de l'aménagement du territoire, Compte-rendu des onzièmes journées de l'hydraulique; Paris, 22-24 septembre 1970. Tome 2, 1971, [lire en ligne] Liens externes Série photo sur le thème des barrages du Vidourle Sûreté et efficacité des barrages écrêteurs de crue, L. Deroo, P. Royet, C. Poulard Notes et références Portail des barrages Portail du Gard
Barrage de la Rouvière

Le barrage de la Rouvière est l'un des trois barrages écrêteurs de crues du Vidourle. Situé sur les communes de Bragassargues (rive gauche) et de Quissac (rive droite) dans le Gard, il a été érigé sur le Crieulon, un affluent rive gauche du Vidourle. Des trois barrages du Vidourle, seul le barrage de Conqueyrac a été construit directement sur le fleuve. Histoire La construction des barrages fut décidée à la suite d'une crue historique en 1958. Mais en 2002, la vidourlade (crue) fut si importante que les barrages ne suffirent pas à contenir les quelque 2 650 m3/s d'eau (débit mesuré en aval à Sommières le 9 septembre 2002). Fonctionnement Le barrage a souvent un niveau d'eau très bas. Cet affluent du Vidourle (le Crieulon) est un cours d'eau saisonnier avec un régime pluvial L'entretien des abords du barrage est effectué par l'EPTB Vidourle. Le bon fonctionnement et la sécurité de l’édifice nécessitent un nettoyage régulier du lit et des berges du fleuve en amont (végétation, flottants etc.). Spécificités techniques Les deux pertuis ont un débit maximal de 160 m3/s (2 × 80 m3/s). Le déversement y commence à la cote 77 mètres NGF. Le déversoir à surface libre (l'eau passe sur la partie supérieure du barrage à la cote 85 mètres NGF) est prévu pour un débit maximal de 460 m3/s. Concernant la vidange, deux vannes papillons (calées sur la cote 72 mètres NGF) permettent de désemplir le réservoir avec un débit de 12 m3/s (2 × 6 m3/s). Galerie Voir aussi Les deux autres barrages écrêteurs de crues du Vidourle : Le barrage de Ceyrac Le barrage de Conqueyrac Bibliographie Visite aux barrages de protection contre les crues du département du Gard, In: Utilisation des ressources en eau d'un bassin dans le cadre de l'aménagement du territoire, Compte-rendu des onzièmes journées de l'hydraulique; Paris, 22-24 septembre 1970. Tome 2, 1971, [lire en ligne] Liens externes Série photo sur le thème des barrages du Vidourle Sûreté et efficacité des barrages écrêteurs de crue, L. Deroo, P. Royet, C. Poulard Notes et références Portail des barrages Portail du Gard
Fitor (AOC)

El Fitor (occità: Fitor, francès: Fitou) és un vi negre amb denominació d'origen controlada produït en una petita part al sud del massís de les Corberes, a l'Aude. En aquest mateix terrer, els viticultors també tenen dret a produir, amb diferents varietats de raïm, els vins dolços naturals de Rivesaltes i el Moscat de Ribesaltes. És la denominació d'origen vinícola més antiga del Llenguadoc. La forma més antiga és villa Fictorio, atestada el 990. A partir d'ella deriva la forma de Fitorio (1270). Aquests topònims estan units al llatí fictorium i a la seva declinació fictonem diminutiu de ficta (fita, marca). Amb una superfície de 2.562 hectàrees, el 2005 es van produir 93.463 hectolitres. El 2008, la superfície era estable amb 2.665 ha, igual que la producció (90.023 hectolitres). L'àrea de producció geogràfica inclou el territori dels municipis següents del departament de l'Aude: Caçcastèl de las Corbièiras, Vilanòva de las Corbièras, Pasiòls, Tuissan, Las Cavas de Trelhas, Fitor, La Pauma, Leucata i Trelhas. Referències Enllaços externs Lloc Web oficial de l'AOC Fitor L'AOC Fitor a la Web de l'INAO Listes de les VQPRD publicades al Diari Oficial de la Unió Europea Lloc Web dels viticultors del Poble de Fitor Arxivat 2020-09-25 a Wayback Machine. Lloc Web oficial del Poble de Fitor
Fitou AOC

Fitou (French pronunciation: [fitu] ; Occitan: Fiton) is a large French wine appellation in Languedoc-Roussillon, France. The dominant vine variety is Carignan which has to constitute 40% of any blend for that to qualify for the appellation. Grenache, Lladoner Pelut (the 'hairy' Grenache), Mourvèdre and Syrah are often blended with it. Muscat de Rivesaltes AOC, a vin doux naturel, also comes from the region. Production area The production area covers the following communes of the Aude department: Canton of Durban-Corbières : Cascastel-des-Corbières and Villeneuve-les-Corbières Canton of Tuchan : Paziols and Tuchan Canton of Sigean : Caves, Fitou, La Palme, Leucate and Treilles See also List of appellations in Languedoc-Roussillon References External links Official website
Fitou (wijn)

Fitou is een Franse wijn uit de Languedoc. Variëteiten De rode Fitou valt onder deze AOC. Er zijn ook witte en rosé wijnen uit dit gebied, maar deze vallen niet onder deze AOC. Ook zijn er in de AOC Fitou twee gebieden te onderscheiden van elkaar: • Fitou Montagneux; deze wijnen zijn krachtiger en kunnen beter bewaard worden door de ligging in de binnenlanden. • Fitou Maritime; deze wijnen zijn lichter en ronder door de ligging aan zee. Kwaliteitsaanduiding De rode wijn heeft sinds 1948 een AOC-AOP-status. Toegestane druivensoorten Carignan, Grenache Noir (samen minimaal 30%) en/of Syrah en/of Mourvèdre. Opbrengst en productie Areaal is 2.500 ha. Opbrengst is gemiddeld 32 hl/ha, maar mag maximaal 45 hl/ha bedragen. Productie bedraagt 75 000 hl waarvan gemiddeld 40% geëxporteerd wordt. Producenten 215 producenten: 3 coöperaties 35 private producenten Bronnen en externe links Languedoc AOCs wine [1] AOC Fitou [2]
Fitou (region winiarski)

Fitou – oficjalnie klasyfikowany (appellation d’origine contrôlée) region winiarski w Langwedocji we Francji. Obejmuje dwa oddzielne obszary wchodzące również w skład apelacji Corbières. Fitou było pierwszym regionem winiarskim w Langwedocji wyróżnionym (w 1948) własną apelacją. Region składa się z dwóch enklaw na obszarze apelacji Corbières. Zachodnia część (Fitou de Hautes-Corbières), wokół Tuchan cechuje się łupkową glebą, a winiarze uprawiają przede wszystkim odmiany grenache i carignan noir, a także syrah. Nadmorska część (Fitou maritime), w pobliżu miejscowości Fitou obejmuje tereny ilasto-wapienne, na których uprawia się głównie syrah i lubiącą morską wilgoć odmianę mourvèdre. Producenci z regionu Fitou mogą również oznaczać swoje wina nazwą bardziej ogólnej apelacji – Corbières. Najczęściej czynią to z winami białymi i różowymi. Fitou maritime obejmuje gminy Fitou, Caves, Treilles, La Palme i Leucate. Zachodnia, pagórkowata część apelacji Fitou obejmuje gminy Cascatel, Villeneuve-les-Corbières, Tuchan i Durban. Fitou przez długi okres wyróżniało się jakością na tle innych regionów Langwedocji, lecz starania ze strony konkurencyjnych producentów ograniczyły tę różnicę. Popularność zyskało w latach 80. XX wieku. Typowe dla regionu są mocne wina czerwone starzone w beczkach i beczułkach barrique. Niezależnie od części, z której pochodzi wino objęte apelacją musi być w min. 30% wytłoczone z carignan i (od 2008) zawierać min. 10% mourvèdre. Gotowe wino musi jednocześnie w min. 70% składać się z odmian carignan, grenache lub lledoner pelut (garnacha peluda). W zależności od jakości i rocznika optymalny czas konsumpcji wina fitou ocenia się na 3 do 10 lat. Przypisy
Santa Justa i Santa Rufina de Prats de Molló (capella)

La capella de Santa Justa i Santa Rufina de Prats de Molló és una capella, amb la mateixa advocació que l'església parroquial de la vila, a la comuna de Prats de Molló i la Presta, de la comarca del Vallespir (Catalunya del Nord). Està situada a l'extrem meridional de la vila vella de Prats de Molló, a la Vila Baixa. Bibliografia Becat, Joan. «125 - Prats de Molló». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Vall 56. Santa Justa i Santa Rufina o la Mare de Déu de la Pîetat de Prats de Molló». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Prats de Molló». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències
Santa Maria Magdalena de Saorla

Santa Maria Magdalena de Saorla és l'església parroquial del poble de Saorla, de la comuna nord-catalana de Vinçà, a la comarca del Conflent. Està situada en el nucli de població de Saorla, al sud-oest de la vila de Vinçà. És una església documentada per primer cop l'any 1600; és un edifici petit, senzill, guarnit amb un campanaret d'espadanya. Té una porta renaixentista a la façana sud-est. Bibliografia Becat, Joan. «6 - Arboçols». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 173. Santa Maria Magdalena de Sahorla». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Arboçols». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències