NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa de Bernat Xanxo

La Casa de Bernat Xanxo és una casa senyorial de la ciutat de Perpinyà, a la comarca del Rosselló (Catalunya del Nord). Està situada en el número 8 del carrer de la Mà de Ferro, en el barri de Sant Joan. L'edifici està classificat com a Monument històric. Construïda vers 1508 en l'estil català de l'època per Bernat Xanxo, un negociant de draps ric de la vila, ciutadà honrat de Perpinyà, la casa estava formada per magatzems, un soterrani amb volta i una gran sala de recepció en el pis. El conjunt no ha sofert gaires canvis, al llarg dels anys, però el segle xviii s'hi va incorporar una escala monumental. Malauradament, l'engrandiment de les finestres de la façana va provocar la desaparició d'una part del fris esculpit. L'any 2000 la ciutat de Perpinyà en va esdevenir propietària. La casa presenta a la façana una portalada d'entrada de marbre esculpit, amb arquivolta i, a mitja alçada un fris dividit en dues parts que evoca els Set pecats capitals i l'infern, relligats per una corda, mentre que en el centre un crani descarnat representa el pas de la vida a la mort. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Perpinyà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Referències Enllaços externs La Casa Xanxo a la pàgina web de turisme de Perpinyà Arxivat 2016-11-18 a Wayback Machine.
Casa Xanxo

La Casa Xanxo es una casa gótica ubicada en Perpiñán, en el departamento de los Pirineos Orientales. Construida a principios del siglo XVI para un rico comerciante de telas llamado Xanxo.​ Localización El edificio, clasificado como Monumento histórico por decreto del 29 de diciembre de 1919, está ubicado en el número 8 de la calle Main de Fer de Perpiñán (Distrito de Saint-Jean).​ Historia Fue construida alrededor del año 1508, en el estilo catalán de la época, por Ezequiel Xanxo, un rico comerciante vendedor de telas de la ciudad. La casa contaba con las estancias esenciales para el almacenaje: de una cava abovedada y de una gran sala de recepción en el primer piso. El conjunto se ha mantenido sin padecer grandes transformaciones; solo en el siglo XVIII se construyó una escalera monumental. La ampliación de las ventanas en la fachada fue al origen de la desaparición de una parte de friso esculpido actual.​ En el año 2000, el municipio pasó a ser el propietario por derecho de retracto.​ Arquitectura y decoraciones La casa presenta en la fachada un portal de entrada en mármol esculpida con arquivoltas y, a media altura un friso en dos partes que evocan los Siete pecados capitales y el infierno, conectadas por una cuerda, mientras que en el centro un cráneo descarnado representa el paso de la vida a la muerte. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Casa Xanxo.
Sant Cebrià de la Platja

Sant Cebrià de la Platja és l'església del nucli de la Platja de Sant Cebrià, del terme comunal de Sant Cebrià de Rosselló, a la comarca del Rosselló (Catalunya Nord). És a la zona meridional de la Platja de Sant Cebrià, bastant a prop al nord-oest del port. És un edifici de la segona meitat del segle xx, emmarcat en un estil avantguardista. Les formes triangulars són la base d'aquesta construcció. És una sufragània de la parròquia de Sant Cebrià de Rosselló. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Sant Cebrià de Rosselló». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 263. Sant Cebrià de Sant Cebrià Platja». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5.
Sant Jaume de la Torre d'Elna

Sant Jaume de la Torre d'Elna és l'església parroquial del poble de la Torre d'Elna, de la comarca del Rosselló, a la Catalunya del Nord. Està situada al bell mig de la població. Al seu entorn s'organitzà la primitiva cellera, de la qual actualment queda poca cosa més que l'espai que ocupava, la major part convertit en plaça, en l'actualitat. Història El lloc de la Torre d'Elna està documentat, amb el nom d'Asillac, el segle X: el 938 consta una venda de Gairol, fill d'Alienard, a Guadall, bisbe d'Elna, de dues terceres parts del lloc de la Torre d'Elna, altrament dita d'Asillac, que set anys més tard eren cedides per aquest bisbe a l'església d'Elna. Durant el segle xi aquestes propietats foren infeudades als senyors de Salses - Pià; així, el 1103 Guillem Bernat de Pià bescanviava aquesta església per un mas de Juegues, de manera que l'església d'Elna en recuperà el domini el 1139. L'església actual L'església actual és una construcció del segle xviii, que substituí la primitiva església parroquial romànica, de la qual no roman res. Té un campanar afegit a la capçalera de la nau, de planta semicircular, que presenta una façana plana en la cara que queda damunt de la coberta de la nau de l'església. Més alt que l'església, amb aspecte de torre de guaita, podria tractar-se de l'antiga torre que dona nom al poble. El temple és d'una sola nau, orientada de ponent a llevant, com correspondria a una església romànica, la meitat oriental de la nau té dues capelles laterals a casa costat. Referències Bibliografia Becat, Joan. «179 - La Torre del Bisbe». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «La Torre d'Elna». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «300. Sant Jaume de la Torre d'Elna». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: La Torre d'Elna. Sant Jaume de la Torre d'Elna». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.
Château de Salgas

Le château de Salgas est un château situé à Salgas, près de Vebron, en Lozère, en France. Il fait l’objet d’une inscription au titre des monuments historiques depuis le 29 juillet 1991. Situation Le château est situé sur la commune de Vebron, en Lozère, au lieu-dit Salgas. Ce canton était situé dans l'ancienne province du Gévaudan. Il est en plein cœur des Cévennes et est d'ailleurs dans la zone protégée du parc national des Cévennes. Histoire Il est fait mention du château durant la guerre des Camisards. Le baron protestant de Salgas, François de Pelet, s'y réfugie après la révocation de l'édit de Nantes. Naturaliste plutôt paisible, Pelet est entraîné plus ou moins à corps défendant dans l'aventure des Camisards et, à ce titre, est condamné aux galères. Il ne fut libéré qu'à la mort de Louis XIV mais exproprié de ses biens et déchu de titres et noblesse. Le château, les biens et les terres sont saisies par Louis XIV et cédées par adjudication au cardinal de Bernis qui le laisse à sa famille, encore propriétaire à ce jour. Description Légende Annexes Liste des châteaux de la Lozère Sources et références Portail des châteaux de France Portail de la Lozère et du Gévaudan Portail des monuments historiques français
Sant Esteve de Bonpàs

Sant Esteve de Bonpàs és l'església parroquial del poble rossellonès de Bonpàs, a la Catalunya del Nord. És al bell mig de la cellera antiga de Bonpàs. És un temple neogòtic, d'una sola nau coberta amb volta de creueria sobre columnes adossades als murs laterals, on s'obren capelles laterals. Les que corresponen a la nau transversal són més altes, formant una mena de transsepte. L'absis és poligonal, amb set panys. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Bompàs». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 37. Sant Esteve de Bonpàs». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Referències
Sant Vicenç de Clairà

Sant Vicenç de Clairà és l'església parroquial originalment romànica del poble de Clairà, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya Nord. Està situada en el centre del nucli vell del poble. Història Esmentada el 1091 (S. Vincentii de Clairano), fins al segle xv fou seu d'un priorat. En aquell moment va ser reconstruïda, i ho tornà a ser al segle xix. Conserva unes campanes del segle xiv que es tenen com a les més antigues de l'estat francès. Al segle xix s'hi conservava encara al costat del portal una làpida funerària del 1279 d'Ermengarda, muller de Ramon Jausbert de Clairà. Descripció L'edifici actual amb prou feines conserva res del seu origen romànic. Fou totalment refet en època moderna, i tan sols conserva el campanar d'èpoques anteriors. En una de les parets exteriors laterals conserva un dels pocs elements medievals, pertanyent al gòtic tardà, conservats a l'església: una orla d'un sepulcre. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Clairà». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 82. Sant Vicenç de Clairà». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7. Ponsich, Pere. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Clairà - Sant Vicenç de Clairà». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències
Sant Marcel de Vilallonga de la Salanca

Sant Marcel de Vilallonga de la Salanca és l'església parroquial del poble rossellonès de Vilallonga de la Salanca, a la Catalunya del Nord. Està situada al bell mig de la cellera primigènia del poble, al carrer actualment anomenat de l'Església. Originalment romànica, es conserva una part de l'obra medieval, actualment als peus de l'església: mirant cap a llevant es troba l'absis original, mentre que diversos fragments de parets de la façana meridional del temple primitiu es conserven a l'actual façana principal de l'església. L'església romànica tenia el cementiri al seu voltant, i una part de l'església construïda el segle xix ocupa l'espai originalment destinat a cementiri. El segle xvi fou el moment en què es construí el campanar i l'església romànica fou ampliada cap al nord amb el segon tram de l'església actual (el primer correspon a l'església romànica); una de les pedres cantoneres duu la data del 1508. Finalment, al XIX es construí el tercer tram i la capçalera damunt del lloc que havia ocupat el cementiri, el qual fou traslladat fora vila vers el 1850, després d'haver quedat saturat per una epidèmia de còlera. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Vilallonga de la Salanca». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Catafau, Aymat; Passarrrius, Olivier. Villages d'hier, villages d'aujourd'hui. Plaine du Roussillon. 2 volumes. Perpinyà: Université de Perpignan et Centre de Recherches sur les Sociétés Méditerranéennes, 2011 (Projet Collectif de Recherches). Gavín, Josep M. «Ros 313. Sant Marcel de Vilallonga de la Salanca». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Vilallonga de la Salanca: Sant Marcel de Vilallonga de la Salanca». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències
Sant Sebastià de Vilallonga de la Salanca

Sant Sebastià de Vilallonga de la Salanca és una capella del poble rossellonès de Vilallonga de la Salanca, a la Catalunya del Nord. Està situada a ponent del poble vell, al carrer de Sant Sebastià, cantonada amb el Bulevard de les Corberes, el qual, juntament amb l'Avinguda de Perpinyà fa la volta a tot el nucli antic. És una capella d'època moderna d'influència gòtica, probablement del segle xvi, construïda de maons vermells, molt característics de les teuleries de la zona. Sant protector contra les epidèmies, la capella dedicada a sant Sebastià màrtir fou erigida entre finals de l'edat mitjana i començaments de la Moderna, com en molts altres pobles de Catalunya, en una època en què diverses epidèmies desolaren tot Europa. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Vilallonga de la Salanca». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 314. Sant Sebastià de Vilallonga de la Salanca». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Referències
Sant Julià i Santa Basilissa de Vilanova de Raò (església nova)

Sant Julià i Santa Basilissa de Vilanova de Raò és l'església parroquial del poble rossellonès de Vilanova de Raò. Està situada al bell mig del poble vell, de la cellera, de Vilanova de Raò. Bibliografia Gavín, Josep M. «320. Sant Julià i Santa Basilissa de Vilanova de Raó». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Referències
Estació de la Tor de Querol

La Tor de Querol o la Tor de Querol - Enveig (oficialment en francès Latour-de-Carol–Enveitg) és una estació de ferrocarril situada a la comuna nord-catalana d'Enveig, a l'Alta Cerdanya, propera al poble de la Tor de Querol. A l'estació hi paren trens de SNCF (companyia pública francesa) i trens de l'R3 de Rodalies de Catalunya (operat per l'empresa pública espanyola Renfe Operadora). Està situada majoritàriament al sud-oest del terme d'Enveig, però l'extrem nord-oest de l'estació entra dins del terme de la Tor de Querol, a l'extrem de llevant d'aquest terme. És a prop a ponent del poble d'Enveig, dins del qual terme es troba l'edifici principal de l'estació. Té la peculiaritat de tenir vies de tres amples de via, dos modes de presa de corrent i tres tensions diferents: ample normal de 1.435 mm) a la línia «Portet-Saint-Simon – Puigcerdà» en direcció a Tolosa de Llenguadoc, amb catenària i electrificat a 1.500 volts en corrent continu. ample mètric o via estreta a la línia del Tren Groc, o línia de Cerdanya), en direcció a Vilafranca de Conflent, amb tercer rail i electrificat a 850 volts en corrent continu. ample ibèric de 1.668 mm) a la línia Ripoll-Puigcerdà, amb catenària i electrificat a 3.000 volts en corrent continu. L'any 2016 va registrar l'entrada de 6.000 passatgers de la línia R3. El nombre de passatgers de la SNCF va ser de 44.196. Serveis ferroviaris Galeria d'imatges Vegeu també Llista d'estacions del TER a la Catalunya Nord Transpirinenc Xarxa ferroviària de la Catalunya Nord Referències Bibliografia Becat, Joan. «55 - Enveig». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Enveig». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Enllaços externs Descripció i fotografies
Latour-de-Carol–Enveitg station

Latour-de-Carol–Enveitg (Catalan: La Tor de Querol–Enveig) or Latour-de-Carol is a railway station in Enveitg and Latour-de-Carol, Occitanie, France. It is the current terminus of three lines. France's SNCF operates TER (regional) services on the Portet-Saint-Simon–Puigcerdà railway (from Toulouse-Matabiau) and on the Ligne de Cerdagne known as Train Jaune (from Villefranche-de-Conflent, with connections to Perpignan). Spain's Renfe Operadora runs Rodalies de Catalunya trains from L'Hospitalet de Llobregat on the Barcelona commuter rail line R3. SNCF also runs Intercités de Nuit night trains to Paris. Latour-de-Carol is one of the few stations in the world with three different gauges. Others include Montreux railway station, Hendaye station and Jenbach railway station, Madrid Atocha station (when the metro is included), Powell Street and Embarcadero stations in San Francisco, and several stations in Tokyo, mostly on the Toei Shinjuku Line. The line to Toulouse-Matabiau is 1,435 mm (4 ft 8+1⁄2 in) standard gauge; the line to Barcelona is 1,668 mm (5 ft 5+21⁄32 in) Iberian gauge; and the Cerdagne line to Villefranche-de-Conflent is 1,000 mm (3 ft 3+3⁄8 in) metre gauge. The three lines each have a different voltage supply: 1500 V DC (overhead France), 3000 V DC (overhead Spain), and 850 V DC (3rd Rail, Ligne de Cerdagne), respectively. Platform 1 also features the longest covered platform in France. Services from Latour-de-Carol are to Toulouse, Barcelona and Villefranche-de-Conflent where one can change for Perpignan. Gallery References External links Spanish Railways website (in Spanish) Photos
Estación de Latour de Carol-Enveitg

Latour de Carol-Enveitg​(en catalán: La Tor de Querol) es una estación de ferrocarril que se encuentra en el municipio de Enveitg/Enveig, cerca de la población de Latour-de-Carol, en la Alta Cerdaña, Pirineos Orientales, Francia. Situación ferroviaria La estación es la terminal de tres líneas en tres anchos distintos: Ancho internacional (1435 mm): línea Portet-Saint-Simon – Puigcerdá (ya no hay trenes que lleguen a Puigcerdá, siendo terminal de facto). En dirección noroeste, por el valle del río Ariège hacia Toulouse y París, con tensión eléctrica de 1,5 kV y alimentación por catenaria. Se encuentra situada en el punto kilométrico 163,5 de la línea de FC de la línea Toulouse-La Tor.​ Ancho ibérico (1668 mm): línea Ripoll-Puigcerdá (Renfe) de ferrocarril en Cataluña. En dirección sur, hacia Puigcerdá y Barcelona (España), con tensión eléctrica de 3 kV y alimentación por catenaria. Se encuentra situada en el punto kilométrico 52,369 de la línea de FC de Ripoll a Puigcerdá y La Tour de Carol.​ Ancho métrico (1000 mm): hacia el este, tren amarillo o línea de la Cerdaña, con tensión eléctrica de 850 V y alimentación por tercer raíl. Se encuentra situada en el punto kilométrico 62,6 de la línea de FC de Ripoll a Puigcerdá y La Tour de Carol. Se encuentra situada en el punto kilométrico 52,369 de la línea de FC del tren amarillo.​ Estas circunstancias hacen de la estación de Latour-de-Carol-Enveitg un caso único en Europa. Historia Desde 1967, la estación ha sido la terminal de facto de los trenes SNCF (que circulan por el Transpirenaico Oriental), ya que han dejado de llegar a Puigcerdá, lo que supone que el trasbordo entre países ha de realizarse en esta estación.​ Aún perdura la vía de ancho internacional hacia Puigcerdá, aunque sin uso. Esta estación fue cerrada al servicio de carga el 12 de diciembre de 2004. La estación Servicios ferroviarios Notas Referencias Bibliografía Collardey, Bernard (junio de 2019). «La longue révolution du rail en Occitanie : Un demi-siècle de chemin de fer en Occitanie» [La larga revolución del ferrocarril en Occitania: Medio siglo del camino de hierro en Occitania]. Rail Passion (en francés). Rail in Occitania (34H): 13-14. ISSN 2264-5411. Véase también Líneas de Media Distancia en Cataluña Catalunya Exprés Latour-de-Carol SNCF RENFE Operadora Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación de Latour de Carol-Enveitg.
Gare de Latour-de-Carol - Enveitg

Gare de Latour-de-Carol - Enveitg vasútállomás Franciaországban, Enveitg településen. A vasútállomás érdekessége, hogy három vasútvonalnak is a végállomása és mind a három vasútvonal eltérő nyomtávolságú. A Spanyolországból befutó vonal 1668 mm-es, a franciaországi 1435 mm-es, míg a 3. vonal 1000 mm-es nyomtávolságú. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: Portet-Saint-Simon–Puigcerdà-vasútvonal Ligne de Cerdagne Barcelona–Latour-de-Carol - Enveitg-vasútvonal Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Gare de Porté-Puymorens (Portet-Saint-Simon–Puigcerdà-vasútvonal) Estación de Puigcerdá (Rambla Just Oliveras, Rodalies Barcelona 3-as vonal, Barcelona–Latour-de-Carol - Enveitg-vasútvonal) Gare de Béna-Fanès (Gare de Villefranche - Vernet-les-Bains, Ligne de Cerdagne) Kapcsolódó szócikkek Franciaország vasútállomásainak listája Jegyzetek További információk Gare de Latour-de-Carol - Enveitg az SNCF hivatalos "Gares & Connexions" weboldalán (franciául)
Stazione di Latour-de-Carol - Enveitg

La stazione di Latour-de-Carol - Enveitg (in francese Gare de Latour-de-Carol - Enveitg, in catalano Estació de la Tor de Querol - Enveig) è una stazione ferroviaria internazionale posta sulle linee Portet-Saint-Simon - Puigcerdà, Barcellona - Latour-de-Carol e Villefranche - Latour-de-Carol. Serve i comuni di Latour-de-Carol e di Enveitg. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione di Latour-de-Carol - Enveitg Collegamenti esterni Sito ufficiale, su garesetconnexions.sncf.
Station Latour-de-Carol - Enveitg

Station Latour-de-Carol - Enveitg is een spoorwegstation in de Franse gemeente Enveitg. Hier ontmoeten drie spoorlijnen met verschillende spoorbreedtes elkaar. De drie sporen zijn: de meterspoorlijn Villefranche-Vernet-les-Bains - Latour-de-Carol (in de volksmond de 'Gele trein') naar Villefranche de normaalspoorlijn Portet-Saint-Simon - Puigcerda de Spaanse breedspoorlijn Latour-de-Carol-Enveitg - aansluiting Aigües richting Barcelona.
Gare de Latour-de-Carol – Enveitg

Gare de Latour-de-Carol - Enveitg – stacja kolejowa w Enveitg, w departamencie Pireneje Wschodnie, w regionie Oksytania, we Francji. Jest zarządzana przez SNCF (budynek dworca) i przez RFF (infrastruktura). Położenie Stacja znajduje się na Portet-Saint-Simon – Puigcerda, w km 163,038, na wysokości 1231 m n.p.m., pomiędzy stacjami Porté-Puymorens i Puigcerdà. Linie kolejowe Portet-Saint-Simon – Puigcerda Ligne de Cerdagne Linki zewnętrzne Gares en mouvement
Nostra Senyora de les Onades de Canet de Rosselló

Nostra Senyora de les Onades de Canet de Rosselló és l'església parroquial del poble de Canet Platja, pertanyent al terme de Canet de Rosselló, a la comarca del Rosselló, a la Catalunya Nord. Està situada a la meitat septentrional de Canet Platja. Es tracta d'una església contemporània, de línies agosarades i de grans dimensions. L'església de Notre-Dame-des-Flots (Nostra Senyora de les Onades) fou construïda prop de la vora de la mar el 1961, reemplaçant diverses capelles existents des de finals del segle xix, dreçades en record dels mariners i pescadors desapareguts en el mar. Bibliografia Becat, Joan. «29 - Canet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Ros 67. Sant Jaume de Canet Platja». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Canet de Rosselló». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Referències
Église Notre-Dame-des-Flots de Canet-en-Roussillon

L'église Notre-Dame-des-Flots de Canet-en-Roussillon est une église de la ville de Canet-en-Roussillon, dans les Pyrénées-Orientales]. Elle est située dans le secteur nord de Canet-Plage. C'est une église contemporaine, aux lignes audacieuses et aux grandes dimensions. L'église Notre-Dame-des-Flots a été construite près du front de mer en 1961, remplaçant plusieurs chapelles existantes de la fin du XIXe siècle, érigées à la mémoire des marins et pêcheurs disparus en la mer. Notes et références Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne