NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Durance (rzeka)

Durance – rzeka w południowo-wschodniej Francji, lewy dopływ Rodanu. Jej długość wynosi 305 km, a powierzchnia dorzecza – 14 225 km². Jej źródła znajdują się w Alpach Kotyjskich w pobliżu głównego grzbietu wododziałowego Alp, na północnych stokach trzeciorzędnego szczyciku Cime du Gondran na wysokości ok. 2350 m n.p.m., ok. 4 km na południe od przełęczy Montgenèvre i 7 km na wschód od miasta Briançon, niedaleko granicy z Włochami. Odcinek źródłowy długości ok. 4 km spływa w kierunku północnym, po czym rzeka skręca w kierunku południowo-zachodnim. Płynie w głębokim obniżeniu między Alpami Delfinackimi a Nadmorskimi, by w końcu wypłynąć na przedpole Alp. W dolnym biegu płynie w kierunku zachodnim. Uchodzi do Rodanu kilka kilometrów na południe od Awinionu. W epoce galoromańskiej Durance uznawana była za rzekę trudną do pokonania ze względu na jej bystry nurt i szerokie koryto. Od średniowiecza do XIX wieku jej wody wykorzystywane były do spławiania drewna. Początek odcinka spławnego znajdował się w Savines (dziś Savines-le-Lac nad jeziorem zaporowym Serre-Ponçon), gdzie budowano tratwy z drewna ściąganego z lasów Boscodon. Tratwy płynęły do Malemort, Cadenet, Awinionu i do Tarascon w Prowansji. Na tratwach spławiano przy okazji również inne produkty, jak drewno opałowe, zboże czy tutejszą specjalność – oliwę z orzechów. W kierunku odwrotnym, w górę rzeki, płynęły do Savines barki, ciągnięte przez woły lub przez muły, załadowane głównie solą pochodzącą z rejonu jeziora Berre w delcie Rodanu, wysyłaną następnie na drugą stronę Alp do Piemontu. Obecnie jej zmienne przepływy, typowe dla rzek śródziemnomorskich, uregulowane zostały po wybudowaniu w latach 1955–1959 sztucznego zbiornika wodnego Serre-Ponçon. Od 1966 r. część wód rzeki i jej dopływu Verdon jest kierowana do jeziora Berre położonego w delcie Rodanu. Główne dopływy: prawe: Èze, Guisane, Gyronde, Buëch, Coulon (Calavon); lewe: Guil, Ubaye, Bléone, Verdon. Ważniejsze miasta leżące nad rzeką Durance: Briançon, Embrun, Sisteron, Manosque, Pertuis i Cavaillon. Bibliografia Carte touristique 1:100 000 nr 54 „Grenoble. Gap”, wyd. 3, IGN France, Paris 1977; Francja. Mapa przeglądowa Europy, skala 1 : 1 500 000, wyd. PPWK, Warszawa 1978 ;
Rio Durance

O rio Durance (em occitano: Durença segundo a norma clássica ou Durènço segundo a norma mistraliana) ou, na sua forma portuguesa, Druença é um rio localizado no sul de França. É afluente do rio Ródano, do qual é o segundo mais longo afluente após o rio Saône e o terceiro em caudal após o Saône e o rio Isère. Com comprimento total de 323,8 km, o rio Durance é o mais importante rio da Provença. Rio dito «caprichoso», e antigamente famoso pelas grandes enchentes, foi submetido a um processo de regularização, em particular desde o século XIX, com fins de aproveitamento hidráulico, incluindo o abastecimento de água potável a Marselha e cidades próximas, e energético. Com o rio Verdon forma um sistema que produz 6000 a 7000 milhões de kWh por ano). O rio Durance nasce nos Alpes Cócios, a cerca de 2300 m de altitude, perto do Monte Chenaillet e Montgenèvre, no departamento de Hautes-Alpes. Desagua no rio Ródano junto a Avinhão, no departamento de Vaucluse. A sua bacia hidrográfica tem 14225 km² - além dos departamentos onde passa ainda abrange áreas dos departamentos de Var, Drôme e Alpes-Maritimes. Passa pelos departamentos de Hautes-Alpes, Alpes da Alta Provença (em vários troços forma o limite entre estes dois departamentos), Var (brevemente no seu extremo noroeste), Bocas do Ródano e Vaucluse (forma o limite entre estes dois últimos). As principais cidades por onde passa são Briançon, Sisteron, Cavaillon e Avinhão. Neste rio foi construída a partir de 1955 e até 1961 a barragem de Serre-Ponçon, feita com material aluvionar do leito do Durance. O seu aproveitamento é tanto hidroelétrico como para regadio e uso recreativo. O rio Durance foi, entre 1125 e 1271, a fronteira que separava as terras do condado de Tolosa (a norte do rio) das do condado de Barcelona (a sul). Entre as principais localidades ou comunas que atravessa encontram-se: Departamento de Hautes-Alpes: Briançon, Embrun; Departamento de Alpes-de-Haute-Provence: Sisteron, Château-Arnoux-Saint-Auban; Departamento de Vaucluse: Pertuis, Cadenet, Cavaillon; Departamento de Bouches-du-Rhône, margem esquerda do Durance. Principais afluentes Os principais afluentes do rio Durance são os seguintes: pela margem direita: Clarée Guisane Gyronde Biaysse Avance Luye Rousine Buëch Coulon ou Calavon pela margem esquerda: Guil Ubaye Vançon Bléone Asse Verdon Referências Ligações externas Sitio com fotos Apresentação sobre riscos naturais e conflitos no uso do Durance Barragem de Serre-Ponçon Ficha do rio Durance na base de dados SANDRE Ver também Geografia da França Ligações externas (em francês) www.geoportail.fr/
Дюранс

Дюра́нс (фр. Durance, лат. Druentia) — река на юго-востоке Франции. Дюранс берёт своё начало в Верхних Альпах вблизи горы Шенайе на границе с Италией и впадает в Рону в нескольких километрах к югу от Авиньона в департаменте Воклюз. Помимо Верхних Альп и Воклюза, Дюранс протекает также по департаменту Альпы Верхнего Прованса. Основные города, стоящие на Дюрансе, — это Бриансон, Амбрён, Систерон, Маноск, Кавайон. Наиболее значительные притоки — Юбей, Блеон, Вердон, Калавон, Жаброн и Гиль. Длина реки — 323,8 км Средний расход воды — 100 м³/с. Вплоть до XIX века Дюранс был известен своим непостоянством. Частые изменения ширины русла и течения реки, особенно после разливов, затрудняли навигацию даже несмотря на относительно большую полноводность. Река использовалась для сплава леса из Альп к судостроительным верфям на средиземноморском побережье. Мост через Дюранс, сооружённый в Средние века в городе Систерон, до середины XIX века оставался единственной постоянной переправой. Река питала также значительную сеть ирригационных каналов. От неё берёт начало Прованский канал, обеспечивающий водой городскую агломерацию Марселя. Строительство многочисленных гидротехнических сооружений на Дюрансе в XX веке полностью видоизменило облик реки. Большая часть водостока была отведена в каналы, русло реки стабилизировалось. Искусственные водохранилища (Сер-Понсон, Сен-Крой и др.) позволяют осуществлять устойчивое орошение даже в самые засушливые годы, а также привлекают многочисленных туристов. Ранее, из-за сильных разливов, река считалось одним из бичей Прованса: …мистраль — один из трёх бичей Прованса, двумя другими, как известно, или как, может быть, неизвестно, считались Дюранса и парламент. Примечания Литература Дюранс // Докеры — Железняков. — М. : Советская энциклопедия, 1952. — С. 361. — (Большая советская энциклопедия : [в 51 т.] / гл. ред. Б. А. Введенский ; 1949—1958, т. 15).
Durance

Durance (okcitansko Durença) je 320 km dolga reka v jugovzhodni francoski regiji Provansa-Alpe-Azurna obala. Njen izvir se nahaja v Kotijskih Alpah, v bližini Briançona, nakar teče v smeri jugozahoda, dokler se južno od Avignona ne izlije v Rono. Geografija Porečje Clarée Guisane Guil Ubaye Buëch Asse Verdon Coulon Departmaji in kraji Hautes-Alpes: Briançon, Embrun, Alpes-de-Haute-Provence: Sisteron, Manosque, Bouches-du-Rhône: Peyrolles-en-Provence, Orgon, Vaucluse: Cavaillon. Glej tudi seznam rek v Franciji Zunanje povezave
Durance

Durance (occitanska: Durença) är en flod i sydöstra Frankrike om cirka 300 km. Dess källa är vid foten av Sommet des Anges i Cottianska Alperna, och den rinner genom departementen Hautes-Alpes, Alpes-de-Haute-Provence, Vaucluse och Bouches-du-Rhône. Bléone och Verdon är några av Durances bifloder, som själv är en biflod till Rhône vilken Durance mynnar ut i närheten av Avignon. Namnet förekommer i antika grekiska källor i form av drouentios potamos, och latinska som Druentia (första århundradet e.Kr.), Durantia (854, 1271) och Durentia (1127). Det har troligen ett keltiskt ursprung, bildat av "dour" (vatten) och suffixet "ant" (ström). Durance, som flyter både genom alpint och medelhavsklimat, är känt för sina stora variationer av ömsom störtfloder (höst och vår) och ömsom låga vattennivåer (sommaren); även vattnets hastighet varierar kraftigt under året. Redan under medeltiden började man bygga dammar för att förebygga vårfloderna; därtill har flera kanaler skapats, till exempel Canal de Marseille som också avsåg att förse stadsborna med dricksvatten. Den konstgjorda sjön Serre-Ponçon vid Embrun, Hautes-Alpes, i flodens norra delar fungerar som vattenkraftverk. I flodens mellersta delar finns många tillflöden och lokala höstregn orsakar ofta forsar. I Sisteron flyter Durance igenom ett berg. Kvaliteten på vattnet anses till följd av insatser god, och flera djurarter lever vid floden, däribland europeisk bäver och många arter av fladdermöss. Det finns bara ett fåtal fiskarter, vilka inbegriper till exempel nissögefiskar och Chondrostoma toxostoma. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Durance.
Дюранс

Дюра́нс (фр. Durance, лат. Druentia) — річка на південному сході Франції. Дюранс бере свій початок у Верхніх Альпах поблизу гори Шенає на кордоні з Італією і впадає в Рону за декілька кілометрів на південь від Авіньйону в департаменті Воклюз. Крім Верхніх Альп і Воклюза, Дюранс протікає також по департаменту Альпи Верхнього Провансу. Основні міста, які стоять на Дюрансі, — це Бріансон, Амбрен, Сістерон, Маноск, Кавайон. Найзначніші притоки - Юбей, Блеон, Вердон, Калавон, Жаброн і Гіль. Довжина річки - 323,8 км Середня витрата води — 100 м³/с. Аж до XIX століття Дюранс був відомий своєю непостійністю. Часті зміни ширини річища та течії річки, особливо після розливів, утруднювали навігацію навіть попри відносно невелику повноводість. Річка використовувалася для сплаву лісу з Альп до суднобудівних верфей на середземноморському узбережжі. Міст через Дюранс, споруджений в Середньовіччя в місті Сістерон, до середини XIX століття залишався єдиною постійною переправою. Річка мала також значну мережу іригаційних каналів. Від неї бере початок Прованський канал, що забезпечує водою міську агломерацію Марселя. Будівництво численних гідротехнічних споруд на Дюрансі у XX столітті повністю змінило вигляд річки. Велика частина водостоку була відведена в канали, річище річки стабілізувалося. Штучні водосховища (Сер-Понсон Сен-Крій та ін.) дозволяють здійснювати стійке зрошення навіть в самі посушливі роки, а також приваблюють численних туристів. На річці збудовано цілий каскад ГЕС (ГЕС Le largue/Manosque, ГЕС Сент-Тюль, ГЕС Beaumont, ГЕС Жук, ГЕС Сент-Естев, ГЕС Мальмор, ГЕС Салон, ГЕС Сен-Шама), керування якими здійснюється з ГЕС Сент-Тюль. Раніше, через сильні розливи, річка вважалася однією з проблем Провансу : ... містраль - один з трьох бичів Провансу, двома іншими, як відомо, або як, може бути, невідомо, вважалися Дюранс і парламент. Примітки Посилання Дюранс // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006.
Oppidum d'Ensérune

The Oppidum d'Ensérune is an ancient hill-town (or oppidum) near the village of Nissan-lez-Ensérune, France, located between Béziers and Narbonne close to the D609 (formerly RN9) and Canal du Midi. It has been listed since 1935, as a monument historique by the French Ministry of Culture. The settlement was occupied without interruption between the 6th century BC and 1st century AD on a hill with good views over the coastal plain, being close to the Via Domitia, the Montady lake, and fertile agricultural land below. There is a museum on the site which offers a display of some of the finds on the site, as well as giving more information about the fort and the field system. Below the oppidum was the swamp of Montady, (centred on 43°19′12″N 3°07′24″E ), which is now wedge shaped fields separated by irrigation ditches that converge in the centre. In the 13th century, the swamp was drained; the ditches allowed water to flow to the centre of the circular depression, from which it was conveyed through underground pipes several kilometres to the south. The drainage is still functional and remains in use. Gallery External links (in English) Oppidum d'Ensérune's official website (in English) Oppidum d'Ensérune in Hérault's Official tourist office website References
Oppidum d'Ensérune

Oppidum d'Ensérune is een archeologische plaats gelegen op een berg in de Franse gemeente Nissan-lez-Enserune, in het departement Hérault. De oude plaats werd bewoond in de periode van 6e eeuw v.Chr. tot de 1e eeuw n.Chr. De locatie werd waarschijnlijk gekozen vanwege de goede uitkijkpositie boven op een berg en de nabijheid van de Via Domitia. Étang de Montady ligt hier aan de voet van de heuvel. Dit was tot de 13e eeuw een moerasgebied.
Château de Beaufort (Hérault)

Le château de Beaufort est un château inscrit au titre des monuments historiques, situé sur la commune de Beaufort, dans le département de l'Hérault. Historique L'existence de la seigneurie de Beaufort est attestée par cartulaire dès le XIe siècle. Protection L'ensemble constitué par les façades et toitures du château, le grand escalier avec sa cage, les grand et petit salons du rez-de-chaussée, la chapelle au premier étage de la tour Nord-Ouest avec décor peint, la chambre du premier étage avec son décor de gypseries, la cuisine, le portail Sud-Est et sa grille — le tout cadastré A 282 — fait l’objet d’une inscription au titre des monuments historiques depuis le 21 décembre 1984. Notes et références Voir aussi Articles connexes Beaufort Liste des châteaux de l'Hérault Liste des monuments historiques de l'Hérault Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’Hérault Portail des monuments historiques français Portail des châteaux de France
Tornac

Tornac (okzitanisch gleichlautend) ist eine französische Gemeinde mit 945 Einwohnern (Stand: 1. Januar 2023) im Département Gard der Region Okzitanien. Sie gehört zum Arrondissement Alès und zum Kanton Quissac. Geographie Tornac liegt etwa neun Kilometer südlich von Alès. Der Fluss Gardon d’Anduze begrenzt die Gemeinde im Nordosten. Umgeben wird Tornac von den Nachbargemeinden Anduze im Norden, Boisset-et-Gaujac im Nordosten, Massillargues-Attuech im Osten, Saint-Nazaire-des-Gardies im Südosten und Süden, Durfort-et-Saint-Martin-de-Sossenac im Süden und Südwesten sowie Thoiras-Corbès (Berührungspunkt) und Saint-Félix-de-Pallières im Nordwesten. Bevölkerungsentwicklung Sehenswürdigkeiten Kirche Saint-Baudile aus dem 12. Jahrhundert, im 16. Jahrhundert zerstört, wieder aufgebaut, 1702 abgebrannt, seit 1911 Monument historique Burgruine Tornac aus dem 11./12. Jahrhundert, Monument historique Kloster Tornac, teilweise zerstört, Monument historique frühere Kirche Saint-Pierre in Sauvignac aus dem 12. Jahrhundert Weblinks
Tornac

Tornac település Franciaországban, Gard megyében. Lakosainak száma 945 fő (2023. január 1.). Tornac Anduze, Boisset-et-Gaujac, Durfort-et-Saint-Martin-de-Sossenac, Massillargues-Attuech, Saint-Félix-de-Pallières és Saint-Nazaire-des-Gardies községekkel határos. Népesség A település népessége az elmúlt években az alábbi módon változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal (francia)
Tornac

Tornac is een gemeente in het Franse departement Gard (regio Occitanie). De plaats maakt deel uit van het arrondissement Alès. Tornac telde op 1 januari 2023 945 inwoners. Geografie De oppervlakte van Tornac bedroeg op 1 januari 2023 19,68 vierkante kilometer; de bevolkingsdichtheid was toen 48 inwoners per km². Demografie Onderstaande figuur toont het verloop van het inwonertal (bron: INSEE-tellingen). Externe links (fr) Statistische informatie op de website van het Franse bureau voor statistiek INSEE
Tornac

Tornac – miejscowość i gmina we Francji, w regionie Oksytania, w departamencie Gard. Według danych na rok 1990 gminę zamieszkiwało 650 osób, a gęstość zaludnienia wynosiła 33 osoby/km² (wśród 1545 gmin Langwedocji-Roussillon Tornac plasuje się na 447. miejscu pod względem liczby ludności, natomiast pod względem powierzchni na miejscu 387.). Bibliografia Francuski urząd statystyczny. (fr.).
Tornac

Tornac är en kommun i departementet Gard i regionen Occitanien i södra Frankrike. Kommunen ligger i kantonen Anduze som tillhör arrondissementet Alès. År 2023 hade Tornac 945 invånare. Befolkningsutveckling Antalet invånare i kommunen Tornac Referens:INSEE Se även Lista över kommuner i departementet Gard Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Tornac.
Торнак

Торна́к (фр. Tornac) — муніципалітет у Франції, у регіоні Окситанія, департамент Гар. Населення — 944 особи (2022). Муніципалітет розташований на відстані близько 560 км на південь від Парижа, 50 км на північ від Монпельє, 36 км на північний захід від Німа. Історія До 2015 року муніципалітет перебував у складі регіону Лангедок-Русійон. Від 1 січня 2016 року належить до нового об'єднаного регіону Окситанія. Демографія Динаміка населення (INSEE ): Розподіл населення за віком та статтю (2006): Економіка 2010 року серед 569 осіб працездатного віку (15—64 років) 374 були активними, 195 — неактивними (показник активності 65,7%, у 1999 році було 66,5%). З 374 активних мешканців працювало 320 осіб (177 чоловіків та 143 жінки), безробітними було 54 (19 чоловіків та 35 жінок). Серед 195 неактивних 46 осіб було учнями чи студентами, 82 — пенсіонерами, 67 були неактивними з інших причин. У 2010 році в муніципалітеті числилось 393 оподатковані домогосподарства, у яких проживали 895,0 особи, медіана доходів виносила 17 035 євро на одного особоспоживача Посилання Офіційний сайт муніципалітету Торнак Торнак на сайті французького Національного інституту географії Торнак на сайті французького Національного інституту статистики й економічних досліджень Торнак на сайті Quid (загальні відомості, історія, пам'ятки, фото, адреси) Мапа муніципалітету Торнак на сайті Mapquest Див. також Список муніципалітетів департаменту Гар Примітки
Odeillo-solovnen

Odeillo-solovnen er et forsøgsanlæg fra 1970, der benytter sollys som energikilde. Den er 54 m høj og 48 m bred, og den omfatter 63 ”heliostater” (bevægelige spejle). Den præsterer en varmemængde, svarende til 1 megawatt. Sammen med solovnen i Parkent i Usbekistan er den én af de største i sin art. Anlæggets laboratorium har skabt sig et internationalt ry inden for udforskningen af af stoffers egenskaber under ekstreme forhold og af de fænomener, der er knyttet til høje temperaturer. Solovnen i Odeillo har fungeret som forbillede for lignende anlæg i hele verden, og den har vist styrken i solenergien og de mange anvendelser, den har. Geografi Solovnen i Odeillo er placeret i kommunen Font-Romeu-Odeillo-Via i landskabet Cerdagne (Katalansk: Cerdanya), som ligger i den østlige ende af Pyrenæerne, og man har valgt dette sted af to grunde: varigheden og styrken i den direkte solindstråling (flere end 2400 timer/år) luftens renhed (stor højde og lav luftfugtighed) I nærheden findes desuden Solovnen i Mont-Louis og forskningscentret for sollys i Targassonne. Virkemåde Man benytter sig af, at solstrålerne kan koncentreres ved hjælp af spejle. De bliver først opfanget af en række bevægelige spejle, som står på en skråning, og derfra bliver de sendt videre til en anden serie af spejle, som er anbragt på en parabolskærm. Derfra sendes de ind mod en rund skive på toppen af tårnet i midten. Denne skive er knap 40 cm i diameter, og dér koncentreres energien, så den svarer til ”10.000 sole”. Fordele I nogle få sekunder kan man opnå temperaturer over 3.500 °C Energien er ”gratis” og ikke forurenende Ovnen giver mulighed for bratte ændringer i temperaturen, sådan at man kan undersøge virkningen af temperaturchok Der er ingen forurening (udstødningsgas, røgafgivelse osv.), da det kun er den undersøgte genstand, der bliver varmet op ved bestråling. Opvarmningen kan foregå i en kontrolleret atmosfære (f.eks. svarende til det tomme rum eller atmosfæren på Mars) Anvendelse Solovnen i Odeillo modtager franske statsmidler til undersøgelse af høje temperaturer, omdannelse af af forskellige energiformer, spaltning af vand (for at skaffe brint) og stoffers opførsel ved høje temperaturer og under ekstreme forhold. Forskningen drejer sig desuden om flyindustri og rumfart, og man kan benytte anlægget til at skabe en høj grad af kemisk renhed. Noter Se også Solarcentret Thémis Solenergi Solovnen i Mont-Louis Solovnen i Parkent Eksterne links Laboratoriet PROMES (PROcedes, Materiaux et Energie Solaire) (fransk) Roussillons historie: Odeillo-solovnen (fransk)
Forno solare di Odeillo

La fornace solare di Odeillo, con una potenza di 1 MW, è il forno solare più potente al mondo assieme a quello di Tashkent in Uzbekistan. Questo laboratorio ha ottenuto conoscenze scientifiche uniche al mondo nello studio dei fenomeni che avvengono ad altissime temperature così come dei comportamenti dei materiali sottoposti ad ambienti estremi attraverso lo sfruttamento dell'irradiazione solare. Geografia La fornace solare di Odeillo è situata nella zona di Font-Romeu-Odeillo-Via in Cerdagne nel dipartimento dei Pirenei Orientali (nella regione Languedoc-Roussillon). Questo sito è stato scelto per le sue caratteristiche climatiche (l'insolazione supera le 3000 ore all'anno) e la purezza della sua atmosfera. Per questo motivo la zona ospita inoltre il forno solare di Mont-Louis e la centrale solare sperimentale Thémis, di Targassonne. Funzionamento Il principio sul quale si basa il funzionamento della fornace è il concentramento dei raggi solari attraverso specchi. La fornace infatti è posizionata in fronte ad una collina sulla quale 63 eliostati indirizzano la luce solare verso una parabola anch'essa specchiata che la converge verso la sommità della torre centrale. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale solare termodinamica di Odeillo Collegamenti esterni (EN) Forno solare di Odeillo, su Structurae.
Odeillo-solugnen

Odeillo-solugnen är en forskningsanläggning i kommunen Font-Romeu-Odeillo-Via i departementet Pyrénées-Orientales i södra Frankrike som utnyttjar solljus som energikälla. Den är 54 meter hög och 48 meter bred och har 63 rörliga speglar, så kallade heliostater, och genererar upp till 1 megawatt energi. Placeringen högt uppe i Pyrenéerna har valts på grund av det stora antalet soltimmar per år (mer än 2 500) och den klara luften. Solugnen fungerar i princip som en avancerad solkokare där solstrålarna koncentreras med hjälp av rörliga speglar i två steg. De reflekteras först med en serie speglar på marken till en annan serie speglar som sitter på en parabol, som i sin tur skickar solstrålarna till en knappt 40 centimeter stor rund skiva i toppen av ett torn. Det reflekterade solljuset motsvarar 10 000 normala solar och kan värma upp ugnen till mer än 3 500 grader (°C). Ugnen används för högtemperaturforskning och studier av materialegenskaper och värmeöverföring i extrema miljöer och drivs av forskningscentret CNS. Den utnämndes till monument historique år 2009. I närheten av Odeillo-solugnen finns ett besökscentrum, solkraftstornet Themis och en mindre solugn i Mont-Louis. Källor