NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Pere de la Roca (Fullà)

Sant Pere de la Roca, actualment anomenada Nostra Senyora de Vida, és una capella del terme comunal de Fullà, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. Està situada al nord del terme de Fullà, a l'esquerra de la Tet, a prop i a ponent de la vila de Vilafranca de Conflent i a llevant del Roc de Campanyà. A causa de la seva situació, molts dels estudiosos la situen erròniament dins del terme de Vilafranca de Conflent. Esmentada des del 1059 (Sanctus Petrus de Rocha), el 1225 Ponç de Serrabou, fundador de l'hospital de Sant Andreu de Vilafranca de Conflent, hi instituí un prevere i un clergue perquè tinguessin cura de la capella de Sant Pere i de l'hospital. Hi llegà també vinyes i camps dels entorns. Això fou l'origen d'un priorat, esmentat des d'aquell mateix any: prioratus Sancti Petri de Ruppe. Set anys més tard, el nebot del fundador sotmeté aquest priorat al de Santa Maria de Cornellà de Conflent; aquesta dependència durà fins a la fi de l'Antic Règim. El priorat fou suprimit el 1342 en una butlla papal de Climent VI. Aleshores els edificis del priorat començaren una gradual decadència. El segle xv era una ermita; els edificis, en ruïnes, foren restaurats el 1627 (una inscripció de la porta ho testimonia). Des del segle xviii es coneix com el santuari de Nostra Senyora, o de la Mare de Déu, de Vida. Restaurada a darreries del segle XX per l'associació vilafranquina Rempart, el seu estat actual és força correcte. Es tracta d'una petita església romànica d'una sola nau coberta amb volta de canó de mig punt. No té capçalera diferenciada exteriorment de la nau. La porta és en el frontis de ponent. L'aparell és de pedres rectangulars desbastades amb el martell, del segle xi. Hi ha dues arcades laterals, que actuen com a capelles, del segle xiii. A la dreta de la porta hi ha una làpida de marbre blanc esculpida amb una inscripció que hom afirma que és la tomba de Peire de Vic, un monjo trobador que hi feu estada i hi morí. La casa prioral, que es comunica amb el porxo de l'església, és a ponent seu. Presenta diversos detalls escultòrics en dos finestrals (un d'ells reconstruït en la restauració esmentada), que remeten al segle xiii. Bibliografia Becat, Joan. «72 - Fullà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 162. La Mare de Déu de Vida o Sant Pere de la Roca». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Fullà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Ponsich, Pere. «Fullà: Mare de Déu de Vida (abans Sant Pere de la Roca)». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Referències
Gorg Blau (Noedes)

El Gorg Blau és un estany d'origen glacial, o gorg, del terme comunal de Noedes, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És el més nord-occidental dels "gorgs de Noedes", a la capçalera de la vall del mateix nom, al peu de la Serra de Madres. La seva aigua s'aboca en el Gorg Estelat, i després, per les rieres de Noedes primer, i del Callan, després, acaba desguassant a la Tet. Jacint Verdaguer canta el Gorg Blau, juntament amb el Corg Negre, que és en terme d'Oleta i Èvol, i el Gorg Estelat en el cant XII del poema Canigó: Bibliografia Becat, Joan. «100 - Noedes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Payré, Didier. «La processó al Gorg Estelat». A: Muntanya, Núm. 801. Octubre 1995. Barcelona: Centre Excursionista de Catalunya, 1995. ISBN ISSN 0212-2111. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Noedes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències Enllaços externs Descripció (francès)(castellà)
Gorg Negre (Èvol)

El Gorg Negre és un estany d'origen glacial, o gorg, del terme comunal d'Oleta i Èvol, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És el més occidental dels "gorgs de Noedes" (els altres són dins del terme veí de Noedes). És a l'extrem septentrional del terme comunal d'Oleta i Èvol. Jacint Verdaguer canta el Gorg Negre, juntament amb el Gorg Blau i el Gorg Estelat, que són en terme de Noedes, en el cant XII del poema Canigó: Bibliografia Becat, Joan. «103 - Oleta i Èvol». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Oleta». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències Enllaços externs Descripció (francès)(castellà)
Estany del Clot

L'Estany del Clot, o de les Socarrades, o d'en Clemenç, és un estany d'origen glacial o gorg de la comuna de Noedes, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És l'inferior i més oriental dels estanys de Noedes, a la capçalera de la vall del mateix nom, al peu de la Serra de Madres. La seva aigua prové del Gorg Estelat i d'ací continua per la Ribera de Noedes primer, i del Callan, després, acaba desguassant a la Tet. És un punt de pas obligat per a les excursions de la vall de Noedes, cap als seus estanys, el Gorg Blau i el Gorg Estelat. Referències Bibliografia Becat, Joan. «100 - Noedes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Payré, Didier. «La processó al Gorg Estelat». A: Muntanya, Núm. 801. Octubre 1995. Barcelona: Centre Excursionista de Catalunya, 1995. ISBN ISSN 0212-2111. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Noedes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Enllaços externs Descripció (francès)(castellà)
Sant Martí de Clarà

Sant Martí de Clarà és l'església parroquial d'origen romànic del nucli de Clarà, de la comuna de Clarà i Villerac, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. Està situada en la part central de l'allargassat nucli vell de Clarà. Història La basilica S. Martini és esmentada per primera vegada el 879. En aquesta església es reuniren per aixecar acta notarial els monjos procedents de Sant Andreu d'Eixalada amb els de Sant Germà de Cuixà per tal de reconstruir l'arxiu perdut en l'aiguat de l'octubre anterior que va destruir el monestir d'Eixalada i recuperar les possessions que havia tingut. Aquests monjos s'integraren a continuació en el primitiu monestir de Sant Germà de Cuixà, del qual sortiria el de Sant Miquel de Cuixà. L'edifici L'edifici actual de Sant Martí de Clarà és una amalgama de diverses reformes sobre el temple primitiu romànic, del qual queda poca cosa. Tanmateix, a la façana de llevant es pot veure un fragment de l'absis, on s'obre una finestra d'una sola esqueixada, probablement del primitiu temple preromànic, probablement el que correspon a la reunió abans esmentada. L'aparell visible és també molt primitiu, amb elements que es poden datar al segle x o abans. Bibliografia Adell i Gisbert, Joan-Albert; Ponsich, Pere. «Esglésies del Conflent anteriors al 1300: Clerà. Sant Martí de Clerà». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «40 - Clarà i Villerac». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 26. Sant Martí de Clarà». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Clerà». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències
Église Saint-Martin de Clara

L'église Saint-Martin de Clara (església de Sant Martí de Clarà en catalan), est une église d'origine préromane au cœur du village de Clara dans la commune de Clara-Villerach. Édifice simple souvent remanié, il abrite un riche mobilier. Son clocher récent est surmonté d'un campanile. Situation et histoire Constituant le coeur du village de Clara l'église paroissiale Saint-Martin, à laquelle était rattachée l'Église Saint-Sylvestre de Villerach, est toujours dédiée au culte catholique et fait partie de la communauté de paroisses Saint Michel en Conflent. Elle est mentionnée en 879 comme basilica S Martini Clarinianum, les moines survivants du monastère Saint-André d'Eixalada ayant fui leur monastère détruit par une crue de la Têt s'y retrouvent pour refonder et construire l'abbaye Saint-Michel de Cuxa. La dépendance de cette paroisse à l'abbaye Saint Michel est confirmée par trois bulles papales successives en 950, 968 et 1011. L'édifice actuel, souvent remanié, est construit ou reconstruit sur l'édifice du IXe siècle, seuls des éléments de l'abside et du chœur sont datables d'après les techniques employées du Xe siècle. Description Édifice L'église, orientée, à nef unique, rectangulaire, mesure 17 mètres sur 9 mètres environ. L'entrée, par la façade occidentale, est précédée d'un porche appuyé sur le clocher carré placé à l'angle sud-ouest. La nef est voutée en berceau sans pilier avec une tribune appuyée sur le mur occidental, elle est séparée du chœur par un arc diaphragme légèrement brisé et trois marches[réf. nécessaire]. Le chœur, à une travée voûtée en berceau, se termine en chevet plat par un arc légèrement brisé encadrant le retable. Ce serait la partie la plus ancienne, l'appareil de pierres irrégulières et de mortier, malgré les nombreuses restaurations, évoque une construction pouvant datée du Xe siècle. Mobilier Une riche et nombreuse statuaire peu répertoriée, un retable baroque du XVIIe siècle(?) et dans une petite chapelle au nord en entrant dans la nef des peintures murales, la Vierge et saint Jean, en lien avec un crucifix en bois (vers 1700) sont mis en valeur. L'abbaye Saint-Martin du Canigou qui a récupéré en 2008 des reliques de saint Gaudérique, expose dans un enfeu à côté du reliquaire une grande statue du saint présentée comme venant de Clara. Seul un chrémeau en étain, daté de 1610, est classé. Voir aussi Bibliographie (ca) Joan-Albert Adell i Gisbert et Pere Ponsich, « Sant Martí de Clerà », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelonne, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Articles connexes Abbaye Saint-Michel de Cuxa Monastère Saint-André d'Eixalada Liens externes « Clara Villerach », sur Communauté de communes Conflent Canigo Notes et références Notes Références Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées
Casino de Vernet-les-Bains

Le casino de Vernet-les-Bains est un casino des années 1880 situé à Vernet-les-Bains, dans les Pyrénées-Orientales. Historique Le casino est inscrit au titre des monuments historiques en 2017. Architecture Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Portail des Pyrénées Portail des Pyrénées-Orientales Portail des monuments historiques français Portail des jeux Portail des années 1880
Temple protestant de Gallargues-le-Montueux

Le temple protestant de Gallargues-le-Montueux se situe dans la commune française de Gallargues-le-Montueux, dans le département du Gard. Construit par l'architecte de Lunel, Yzombard en 1813, il est inscrit monument historique par arrêté du 23 janvier 2015. La paroisse est membre de l'Église protestante unie de France. Histoire L’édifice est documenté par les archives nationales, départementales et municipales (série M) communiquées par Bernard Atger, président de l’association du patrimoine gallargois. Le temple est construit sur les ruines du château des seigneurs de Rochemore qui fut incendié à lors de la Révolution. Au début du XIXe siècle les ruines furent rachetées par l'écossais Thomas Burnet, ancien maire de Gallargues, qui l'offrit à la commune pour le transformer en temple. Le projet a été fourni par l'architecte Yzombard venant de la ville de Lunel dans l'Hérault et a été accepté par la Commission de la construction civile en 1809 par de nombreuses modifications. Le monument domine tout le village et est adjacent à la tour médiévale. Le temple de Gallargues le Montueux est classé au titre des Monuments Historiques depuis 2015. Son état sanitaire préoccupant a conduit la Commune de Gallargues, maître d’ouvrage, à engager un important programme de rénovation, dont la 1re phase (réfection du porche et du clocher, toiture, accès aux PMR) a commencé le 16 septembre 2019, pour une durée de 9 mois. Cette réalisation est financièrement soutenue par le Ministère de la Culture, la Région Occitanie, la Fondation du Patrimoine, la Mission Bern. Les phases 2 et 3 des travaux, réalisées en 2022 et 2023, concerneront notamment l'aménagement intérieur, les façades, et l'aménagement du parvis Architecture L’architecte est Gaston Bourdon, le temple forme un grand bâtiment rectangulaire avec un porche à l'entrée centrale, soutenu par quatre colonnes doriques. Des pilastres entourent la porte d'entrée semi-circulaire, les soulignements des coins et le corps avant central sont soulignés. Notes et références Annexes Articles connexes Gallargues-le-Montueux Liste des monuments historiques du Gard Liste des sites retenus pour le loto du patrimoine en 2018 Liens externes Site officiel Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’architecture chrétienne Portail du Gard Portail du protestantisme Portail des monuments historiques français
Étang du Doul

L' étang du Doul est situé en France, dans le département l'Aude, sur la commune de Peyriac-de-Mer. Géographie L'étang du Doul se situe dans l'ancien golfe de Narbonne à l'est des Corbières maritimes. Cet ancien golfe autrefois ouvert sur la Méditerranée est maintenant l'étang de Bages-Sigean. La physionomie particulière, et notamment fragmentée, de cet ancien golfe l'a protégé d'une urbanisation trop importante et les berges des lagunes restent encore relativement sauvages. Histoire L'étang du Doul a été exploité pour le sel pendant trois siècles par les Salins du Midi, cette exploitation cesse en 1979 en raison de la diminution de la production de sel et des conditions d'accès au site. Deux ans plus tard, le 11 mars 1981, le site est acquis par le Conservatoire du littoral et sa gestion est assurée depuis lors par le commune de Peyriac-de-Mer ainsi que par parc naturel régional de la Narbonnaise en Méditerranée dans lequel l'étang se situe. Notes et références Annexes Portail de l’Aude Portail de la conservation de la nature Portail des lacs et cours d'eau
Castell de Prats de Balaguer

El Castell de Prats de Balaguer és una edificació defensiva medieval del poble de Prats de Balaguer, de la comuna de Fontpedrosa, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És al sud del poble de Prats de Balaguer, a la partida encara denominada el Castell. És damunt d'un esperó rocós que s'alça a la dreta de la Riberola, uns 400 metres al sud del poble de Prats de Balaguer. Història Des del 962, almenys, i fins a la fi de l'Antic Règim, el castell i el territori de Prats de Balaguer foren possessió de l'abadia de Sant Miquel de Cuixà. Anteriorment, almenys des del 854-855, a més, la villa Balagari fou possessió de Sant Andreu d'Eixalada, el monestir antecessor del de Cuixà. L'any 962, la comtessa Ava llegava a Sant Miquel de Cuixà els seus béns in valle Confluente, in locum quem dicunt Pratos, vel in valle Balagaria. En el document on es reflecteix aquest llegat, i pels topònims esmentats, es veu que els termes d'aquella vall de Balaguer pràcticament coincideixen amb el terme actual de Fontpedrosa. Tanmateix, no és fins al 1267 que surt esmentat el castell: villa et castrum de Pratis de Balagerio. Les restes del castell El castell constava d'un recinte dins del qual es trobava la torre de l'homenatge, quadrada, de 7,4 metres a l'exterior. Un mur que s'anava adaptant al terreny tancava el clos del castell. Es conserven fins a uns 9 metres d'alçada els murs de llevant i de migdia (l'angle és el punt de més alçada conservat). El mur de ponent només fa 1,5 m, actualment. Un mur d'un gruix d'1,3 m, amb una porta, es conserva a l'angle sud-est de la torre, que continua cap al sud. Arriba a uns 3 metres d'alçada, i assoleix uns 13 de llargària. Restes més petites dels altres murs de tancament es troben a l'entorn de la torre. Pel conjunt dels aparells, es pot datar aquest castell en el segle xiii. Referències Bibliografia Badia i Homs, Joan; Bolòs i Masclans, Jordi. «Fontpedrosa: Castell de Prats de Balaguer». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «67 - Fontpedrosa». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Fontpedrosa». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
Château d'Aujargues

Le château d'Aujargues est un château d’époque médiévale situé sur le territoire de la commune d'Aujargues près de Sommières dans le département français du Gard en région Occitanie. Le château est inscrit comme monument historique depuis le 3 juillet 2014. Historique Architecture Références Voir aussi Articles connexes Aujargues Liste des châteaux du Gard Liste des monuments historiques du Gard Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail des châteaux de France Portail du Gard Portail des monuments historiques français Portail du XVIIe siècle
ГЕС П'є-де-Борн

ГЕС П'є-де-Борн (фр. Pied-de-Borne) — гідроелектростанція на південному сході Франції, споруджена на річці Шассезак (права притока Ардеш, яка в свою чергу є правою притокою Рони). Є найпотужнішою у складі каскаду Chassezac, в якому знаходиться між ГЕС Beyssac та ГЕС Lafigere. Ресурс для роботи станції надходить по дериваційному тунелю із нижнього балансуючого резервуару ГЕС Beyssac, до якого окрім відпрацьованої на верхньому ступені води подається додатковий ресурс із: - водосховища Villefort на річці l'Altier (ліва притока Chassezac), яке має об'єм 27,5 млн м3 та утримується арковою греблею висотою 70,5 метрів та довжиною 225 метрів. Окрім прямого стоку, до цього сховища також надходить ресурс із водозабору на Ruisseau-de-Palheres (ліва притока l'Altier); - водосховища Roujanel на річці Borne (права притока Chassezac), яке має об'єм 5,3 млн м3 та утримується арковою греблею висотою 47 метрів та довжиною 212 метрів. Окрім прямого стоку, до цього сховища також надходить ресурс із водозабору на Ruisseau-de-Chamier (ліва притока Borne). Крім того, до дериваційного тунелю від Roujanel до балансуючого резервуару Beyssac подається вода із Ruisseau-de-Fustugeres (права притока Borne). Машинний зал станції П'є-де-Борн розташований на правому березі річки Borne, за кілька сотень метрів від її впадіння у Chassezac. Він обладнаний двома турбінами типу Френсіс потужністю по 55 МВт, які працюють при напорі у 290 метрів. Примітки
ГЕС Nentilla

ГЕС Nentilla — гідроелектростанція на півдні Франції. Є найпотужнішою у складі каскаду на річці Од, яка дренує північно-східну частину Піренеїв та тече у Середземне море. Знаходиться в основній технологічній схемі каскаду між ГЕС Escouloubre, після якої розташовано водозабір до дериваційного тунелю, та ГЕС La Forge (при цьому на ділянці між Escouloubre та La Forge розташовані ще три малі станції Usson, Gesse та St Georges, які працюють у складі іншого технологічного ланцюжка, котрий починається на лівій притоці Оду Bruyante). Відпрацьована на ГЕС Escouloubre вода, доповнена із розташованого поряд водозабору на Оді, спрямовується через гірський масив лівобережжя річки по дериваційному тунелю довжиною 5 км. По дорозі до тунелю також надходить додатковий ресурс зі струмків l'Aiguette (права притока Оду) та la Clarianelle (ліва притока попереднього). Машинний зал обладнано двома турбінами типу Пелтон загальною потужністю 54,6 МВт, які при напорі у 527 метрів забезпечують виробництво 137 млн кВт·год електроенергії на рік. Відпрацьована вода відводиться до Оду. Примітки
ГЕС Совтерр

ГЕС Совтерр (фр. barrage-usine de Sauveterre) — гідроелектростанція на південному сході Франції. Входить до складу каскаду на річці Рона, знаходячись між ГЕС Кадерусс (вище по течії) та Бокер. Особливістю станції Совтерр є її розташування в парі з ГЕС Авіньйон. Остання займає праву протоку Рони, тоді як машинний зал Совтерр інтегрований у греблю, що перекриває ліву протоку. Зазначена гребля включає також три водопропускні шлюзи, має висоту 29,5 метрів, довжину 134 метри та разом зі спорудами станції Авіньйон утримує витягнуте по долині річки водосховище із площею поверхні 7 км2 та об'ємом 47 млн м3. Машинний зал Совтерр обладнаний двома бульбовими турбінами загальною потужністю 52 МВт, які при напорі у 9,5 метрів забезпечують виробництво 257 млн кВт·год електроенергії на рік. Примітки
Sant Martí de Castell de Vernet

Sant Martí Vell és l'antiga església parroquial romànica del poble de Castell de Vernet, de la comarca nord-catalana del Conflent. És a la zona de llevant del poble de Castell de Vernet, al peu del començament del camí de pujada a Sant Martí del Canigó, a la cruïlla dels carrers del Canigó i de Carsalade du Pont. És un edifici d'època moderna, construït a baix el poble per tal de substituir la vella església de sant Martí, Sant Martí Vell, que es va convertir en oratori i gradualment va ser abandonada. Amb l'espoli del monestir de Sant Martí del Canigó, aquesta església en va acollir diverses restes, entre elles capitells i altres elements del claustre, que el 1922 foren restituïdes al monestir. Bibliografia Becat, Joan. «33 - Castell de Vernet». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 16. Sant Martí». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Castell de Vernet». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Pladevall i Font, Antoni. «Castell de Vernet: Sant Martí Vell». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Referències