Katedrála Saint-Pierre-et-Saint-Paul (Villeneuve-lès-Maguelone)

Katedrála svatého Petra a Pavla v Maguelone (francouzsky Cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Maguelone) je románsko-gotická katedrála z 12. a 13. století. Nachází se na území obce Villeneuve-lès-Maguelone ve francouzském departementu Hérault v regionu Okcitánie. Původně byla vybudována na tehdejším ostrovním sídle Visigótů zvaném Maguelone. Už v roce 1840 byla katedrála zařazena na vůbec první oficiální seznam francouzských historických památek (monuments historiques). Historie Původ biskupství Během archeologických výzkumů v roce 1967 byly na tomto bývalém ostrově objeveny římské a etruské památky a také velké množství visigótských sarkofágů. Odkryty byly rovněž základy kostela, který byl zničen v 7. století. Po pádu Západořímské říše v 5. století ovládli Vizigóti část tehdejšího regionu Melgueil včetně ostrova Maguelone, kde se postupně prosadilo křesťanství. Na koncilu v Agde v roce 506, kterého se účastnili všichni biskupové visigótského království, však zástupce Maguelone chyběl. Lze se proto domnívat, že v té době diecéze ještě neexistovala. Biskupství bylo na ostrově zřízeno pravděpodobně kolem roku 533. Mezi první doložené biskupy patřil Boetius (kolem roku 589), který se zúčastnil třetího toledského koncilu, a dále Genies (v letech 597 a 633), přítomný na čtvrtém toledském koncilu. V té době již na ostrově stál katedrální kostel. V písemných pramenech se tak biskupství v Maguelone poprvé jasně objevuje na konci 6. století, přičemž samotný ostrov byl osídlen už v antice. Důvody, proč bylo biskupství založeno právě na tomto izolovaném ostrově mimo hlavní římskou silnici Via Domitia a daleko od jakéhokoli většího osídlení (město Montpellier tehdy ještě neexistovalo), zůstávají nejasné. Jedním z vysvětlení může být skutečnost, že podle římského práva patřilo pobřeží do kategorie ager publicus (veřejný majetek), a visigótští panovníci jej tak získali do svého přímého vlastnictví. Jiná teorie staví na samotném ostrovním charakteru místa – jelikož bylo biskupství dostupné pouze po moři, poloha poskytovala přirozenou izolaci před pustošivým justiniánským morem, který oblast zasáhl po roce 549. Maguelone se stalo nejen sídlem biskupa, ale také visigótského hraběte, který zde vykonával světskou moc. Zatímco z pevniny byla tato strategická poloha velmi dobře chráněna, z mořské strany zůstávala naopak extrémně zranitelná vůči pirátským a vojenským vpádům. Právě kvůli jejímu vojenskému významu ostrovní pevnost v roce 673 oblehl visigótský král Wamba během svého tažení za znovudobytí provincie Gallia Narbonensis. Saracénský přístav V 8. století, kdy visigótská moc slábla a Toledské království se definitivně hroutilo, začali muslimové z Umajjovského chalífátu se sídlem v Damašku (v křesťanském prostředí označovaní jako Saracéni) stupňovat své nájezdy na křesťanská území. Po dobytí Pyrenejského poloostrova překročili v roce 715 Pyreneje a od roku 719 již Septimánie podléhala jejich plné kontrole. Maguelone se díky své klíčové poloze proměnilo v opevněnou námořní základnu známou jako Saracénský přístav (Port Sarrasin). Nad rámec přirozených přírodních podmínek zde byla vybudována přístavní mola, která lodím umožňovala bezpečně kotvit a vykládat zboží. Místní název La Sarrazine dodnes označuje průplav, kterým lodě proplouvaly. Původní křesťanská katedrála byla po příchodu muslimů přeměněna na mešitu a místní obyvatelé byli nuceni buď konvertovat k islámu, nebo přijmout podřízený právní status dhimmíů. Katedrální kapitula byla kvůli těmto okolnostem nucena uprchnout do Substantionu (který se nacházel na území dnešní obce Castelnau-le-Lez). V reakci na muslimskou expanzi zahájili Frankové postupující ze severu protiofenzívu. Po bitvě u Poitiers v roce 732 začal Karel Martel vytlačovat Saracény, kteří postupně vyklízeli jih dnešní Francie. Když se Martelovi nepodařilo Septimánii plně dobýt, rozhodl se v roce 737 alespoň zničit první maguelonskou katedrálu, ze které muslimové vytvořili svou mešitu a pevnost. Architektonická podoba této nejstarší církevní stavby zůstává neznámá. Po tomto zásahu zůstala lokalita téměř tři staletí prakticky opuštěná, i když kvůli neustálému strachu z pirátů zde život přetrvával jen ve velmi omezené a provizorní formě. Biskupský stolec byl přenesen o několik kilometrů dál na starověké oppidum Substantion (dnešní Castelnau-le-Lez). Obnova v 11. století Arnaud, biskup z Maguelone v letech 1029–1060, zahájil kolem roku 1030 přestavbu katedrály. Zřídil při ní kapitulu dvanácti řeholních kanovníků žijících podle augustiniánské řehole. Z této stavby se dodnes dochovala pouze kaple svatého Augustina, přiléhající k jižní straně budovy. Do města se původně dalo dostat pouze lodí. Biskup proto nechal mezi ostrovem a Villeneuve-lès-Maguelone vybudovat téměř kilometr dlouhý most, jehož správou pověřil zvláštního hodnostáře kapituly. Místo nechal také opevnit proti útokům muslimů. Díky katedrálním školám se pak biskupství stalo významným centrem vzdělanosti. Arnaudovi nástupci podléhali hrabatům z Melgueil, která však v roce 1085 postoupila svá práva k biskupství papeži Řehořovi VII. Jako majetek Svatého stolce a uznávané útočiště zažívalo Maguelone velký rozkvět. Papež Urban II. navštívil ostrov v roce 1096 a prohlásil jej za „druhé sídlo po Římě“. 12. a 13. století: Vrcholný rozkvět biskupství Kvůli vnitřním rozporům v Itálii hledali někteří papežové útočiště právě v Maguelone. V roce 1118 zde našel azyl papež Gelasius II. V roce 1163 pak Alexandr III. vysvětil hlavní oltář, závěr (kněžiště) byl v té době nově dokončen. Prestiž a bohatství diecéze vedly k rozhodnutí postavit novou katedrálu, která by nahradila stavbu z doby biskupa Arnauda. Do tohoto rozsáhlého projektu se zapojili tři po sobě jdoucí biskupové: Galtier (1104–1129) vybudoval závěr s apsidami a široký opevněný transept; Raymond (1129–1158) pokračoval stavbou hlavního oltáře, biskupského stolce a dvou věží v patě transeptu; Jean de Montlaur (1161–1190) nakonec za finančního přispění věřících vystavěl románskou hlavní loď. Na počátku 13. století vznikly k obraně západního průčelí další dvě věže: věž svatého Jana a Biskupská věž, která se do dnešních dnů dochovala jako zřícenina. Biskupství tak získalo pevnou obranu. Během albigenské křížové výpravy zůstalo Maguelone oporou papežství. Hrabství Melgueil, které původně vlastnil toulouský hrabě Raymond VI., udělil papež Inocenc III. jako léno právě Maguelone. Zdejším arciděkanem byl navíc Pierre de Castelnau, papežský legát v Languedoku, jehož vražda v Saint-Gilles v roce 1208 celé válečné křížové tažení rozpoutala. Úpadek a opuštění Bohaté a prosperující biskupství v Maguelone vzbuzovalo zájem francouzského i aragonského království. Přestože byla přijata různá opatření k zastavení úpadku, v 15. století již biskup sídlil v Montpellier. V Maguelone zůstali pouze kanovníci, přičemž správu místa měl na starosti probošt kapituly. Biskupský stolec v roce 1536 zrušil papež Pavel III. na žádost biskupa Guillauma Pelliciera II. (Přibližně ve stejné době, v roce 1537, došlo k sekularizaci opatství Psalmody. Zdejší mniši klášter opustili a přesídlili do městečka Aigues-Mortes, přičemž tento krok odůvodnili nezdravým a nebezpečným ovzduším v původní lokalitě.) Biskup se poté natrvalo usadil v Montpellier. Klášterní budovy kanovníci rozprodali a ty byly postupně zbourány. Samotná opevněná katedrála, která v té době sloužila jako protestantská pevnost, byla v roce 1632 na příkaz kardinála Richelieua částečně pobořena. Části zdí byly v roce 1708 prodány a posloužily jako stavební materiál při budování kanálu Rhône–Sète, který prochází sousední lagunou. Během Velké francouzské revoluce byla katedrála prodána jako národní majetek. V roce 1840 získala stavba status historické památky (monument historique) a v roce 1852 panství Maguelone koupil Frédéric Fabrège, který zahájil jeho obnovu. Provedl zde archeologické vykopávky, které díky nálezům základů starších staveb osvětlily bohatou minulost tohoto místa. Na ostrově, který byl do té doby zcela bezlesý, vysázel množství středomořských dřevin. V roce 1875 byly v katedrále obnoveny bohoslužby. Fabrègeova dědička nakonec v roce 1949 darovala ostrov montpellierské diecézi. Moderní dějiny V roce 1967 potvrdil rozsáhlý archeologický průzkum starobylost celé lokality. V současnosti zde působí centrum pro pracovní rehabilitaci (ESAT), které spravuje sdružení Compagnons de Maguelone. Místo tak pokračuje ve své historické tradici pohostinnosti a azylu tím, že pomáhá s integrací dospělých osob s mentálním postižením. Mezi hlavní činnosti centra patří zemědělství, akvakultura, rybolov a subdodavatelské práce. V roce 2002 bylo do zrenovovaných oken osazeno sedmnáct vitráží v bleděmodrých a medových tónech, které navrhl Robert Morris a zhotovila dílna Duchemin. Výtvarné ztvárnění představuje vlnění vodní hladiny po dopadu kamene. V katedrále se každoročně v červnu koná hudební festival, který pořádá asociace Les Amis du Festival de Maguelone. Tato vyhledávaná událost pro milovníky středověké hudby nabízí v autentickém prostředí katedrály skladby z období středověku, renesance, baroka i romantismu a často představuje veřejnosti vzácná, zapomenutá díla. Každý rok, první květnovou sobotu, zde v rámci farního dne celebruje mši svatou rektor a arcikněz montpellierské katedrály. Stavba Katedrála byla ve 12. století postavena jako skutečná pevnost, čemuž odpovídá i tloušťka zdí, která běžně přesahuje dva metry. V minulosti byla vybavena také obrannými prvky, které se však do dnešních dnů nedochovaly. Portál Portál tvoří západní průčelí budovy. Původně jej lemovaly dvě mohutné věže, mezi nimiž zůstal jen úzký průchod: věž svatého Jana, která je dnes již zcela zničena, a Biskupská věž, ze které se dochovaly pouze zbytky obvodových zdí. Obě věže byly postaveny ve 13. století z bloků žlutého mušlového vápence. Na ostění portálu se nacházejí dva velmi cenné basreliéfy z bílého mramoru, které zobrazují patrony katedrály – svatého Petra vpravo a svatého Pavla vlevo. Sedící svatý Petr drží v jedné ruce klíče a ve druhé evangelium. Svatý Pavel s pokrčeným kolenem třímá v pravé ruce meč a v levé své epištoly. Tuniky a pláště obou postav jsou vyvedeny v antickém stylu a velmi detailně propracovány. Obě mramorové desky pocházejí ze 12. století a původně byly pravděpodobně součástí velkého půlkruhového tympanonu. Překlad portálu je v poměru k jeho šířce velmi dlouhý a vykazuje pokročilejší umělecké zpracování. Je zdoben nádherným a jemně propracovaným akantovým rozvilivem. Na jeho okraji se nachází latinský nápis z roku 1178 podepsaný Bernardem z Tréviers. Jeho český překlad zní: K tomuto přístavu života pojďte vy, kdož žízníte. Při překročení těchto dveří napravte své mravy. Ty, jenž sem vstupuješ, zaplač vždy nad svými hříchy, neboť jakýkoliv hřích je smyt proudem slz. + Bernard z Tréviers toto učinil v roce od vtělení Páně 1178. Vnitřní překlad nade dveřmi katedrály tvoří druhotně využitý (tzv. spolium) římský milník z doby císaře Tiberia (vládl v letech 14–37 n. l.), který pravděpodobně pochází z historického území města Béziers. Tympanon lemuje lomená archivolta z polychromovaného mramoru, která představuje nejmladší prvek celého portálu. Zobrazuje Krista v majestátu (Krista Vševládce) na kanelovaném trůnu, jak pravicí žehná a v levé ruce drží Knihu života. Kristus je oblečen do bohatě řaseného roucha a zasazen do laločnaté mandorly. Obklopují ho čtyři bytosti z Apokalypsy, které symbolizují čtyři evangelisty: člověk (anděl), orel, lev a býk. Tyto postavy drží dlouhé fylakterie (nápisové pásky) představující jednotlivá evangelia. Celá kompozice je velmi hustá a nese silné prvky antického vlivu. Hlavní loď V interiéru tvoří první dvě klenební pole hlavní lodi nízká valená klenba. Nad ní se nachází kruchta (tribuna) kanovníků, přístupná po schodišti vybudovaném v tloušťce zdi. Do pravé stěny druhého klenebního pole jsou zazděny basreliéfy a epitafy. Ty v roce 1872 objevil Frédéric Fabrège, když prováděl rekonstrukci dlažby katedrály. Za prvními dvěma klenebními poli se zvedá vysoká a strohá klenba, která je typická pro románské stavby. Loď je široká 10 metrů, dosahuje výšky téměř 20 metrů a její zdi mají tloušťku 2 až 2,5 metru. Extrémní strohost prostoru vyvažuje mimořádně kvalitní kamenické zdivo. Hlavní loď zastřešuje mohutná, mírně lomená valená klenba. U každého přízedního polopilíře ji zpevňují pasové oblouky s trojitým odstupněním (archivoltou). Střešní krytina spočívala přímo na klenbě, zcela bez použití dřevěného krovu. Do klenby jsou ve čtyřech řadách zapuštěny nádoby z porézní keramiky, které slouží jako drenáž k odvádění vlhkosti. Hlavní loď je velmi temná. Pouze kruchta je osvětlena třemi okny na jižní straně a dvěma nad sebou umístěnými okny na západě. Podlahu lodi pokrývají náhrobky, z nichž většina je anonymních. Pozoruhodné jsou zejména čtyři náhrobní tumby (gisanty) biskupů z bílého mramoru se sochařskými zobrazeními zesnulých. V blízkosti transeptu, v úrovni kruchty, se v tloušťce zdí nacházejí dvě miniaturní kaple, které kanovníkům sloužily jako soukromé oratoře. Kruchta Kruchta (tribuna) byla postavena na konci 12. století kanovníky, pravděpodobně proto, aby mohli sloužit bohoslužby v odloučení, nebo kvůli vlhkosti v dolní části kostela. Vede na ni monumentální přímé schodiště vybudované v tloušťce severní zdi třetího klenebního pole hlavní lodi. Toto schodiště dříve umožňovalo přístup také do horního patra křížové chodby (klaustru), která se však nedochovala. Kruchta tvoří jakýsi horní kostel, kde kanovníci zasvětili oltář svatému Mikuláši. Celý prostor je mnohem světlejší než zbytek katedrály. Náhrobní kámen biskupa Jeana de Montlaur († 1190) použil Frédéric Fabrège jako náhradu za zaniklý oltář svatého Mikuláše. Tento oltář tvoří víko sarkofágu, na němž je vyryt epitaf v latinských verších. Jeho český překlad zní: V této hrobce (odpočívá tělo) Jana. Nechť Alfa i Omega (Kristus), věčné světlo, navždy září nad tím, kdo ve školách otevíral chudým dary Ducha, a nechť Ten, jehož krev byla za nás prolita, smyje jeho tělesné hříchy. Ten, koho si vybral z tisíce, se jmenuje Bertrand (sakristan). Byl to on, kdo ho pohřbil, jak nejlépe tehdy dovedl, v prvním týdnu postním, roku od vtělení Páně (1191). Jak je psáno na kameni položeném u jeho hlavy, tento věk opustil ve středu, předposlední únorový den. Kaple svatého Augustina Kaple svatého Augustina je jediným pozůstatkem první katedrály z 11. století. Vstupuje se do ní velkým půlkruhovým obloukem se třemi archivoltami (odstupněními). Na pravém ostění se nachází epitaf avignonského biskupa Ariberta (Auberta), který v Maguelone zemřel na počátku 12. století. Kaple je postavena ze studeného, tmavého a vlhkého kamene. Je možné, že původně tvořila jižní rameno příčné lodi tehdejší katedrály. V patře nad ní se dříve nacházela kaple svatého Michala, která se však již zřítila. Oltář v kapli svatého Augustina je z bílého mramoru a nese znak biskupa Jeana de Bonald († 1487). Své epitafy zde nechal vytesat také biskup Arnaud. Transept Transept (příčná loď) byl stejně jako apsida vybudován ve 12. století a dokončen roku 1150 za biskupa Godefroye. Drobné stavební odchylky ukazují, že vznikl dříve než hlavní loď. Tvoří jej rozlehlé obdélníkové pole s mírně lomenou klenbou, z něhož vybíhají dvě kaple jako ramena příčné lodi: kaple svaté Marie na jihu a kaple Božího hrobu na severu. Do těchto kaplí se vstupuje oblouky s dvojitým odstupněním. Kaple svaté Marie byla původně propojena se sousedním hřbitovem prostřednictvím tzv. brány mrtvých. Pozoruhodná je její klenba nesená ranou formou křížových žeber. Toto architektonické řešení vycházející z jihofrancouzského románského umění vykazuje typické lombardské vlivy. U paty románského oltáře odpočívá zachránce katedrály Frédéric Fabrège. V kapli jsou dnes uloženy sarkofágy, jimž uprostřed dominuje mauzoleum biskupa Pierra Adhémara († 1418). Nad kaplí se v Mariánské věži nacházela další kaple určená k rozjímání kanovníků, která však již zanikla. Kaple Božího hrobu má stejný typ křížové žebrové klenby. Její gotické mauzoleum ze 14. století bylo postaveno pro kardinála z Canillacu, bývalého probošta v Maguelone. Dnes v něm stojí vizigótský sarkofág z vyřezávaného šedého mramoru. Nad ní se nachází kaple svatého Pankráce, která je však pro návštěvníky nepřístupná. Podlahu transeptu pokrývají náhrobky, často anonymní. Přesto se zde dochovaly čtyři mramorové desky biskupů: Antoina de Subiet-Cardot (1573–1596), Izarna de Barrière (1488–1498), který obnovil zdejší školy, humanisty Jeana de Bonald (1472–1487) a Guitarda de Ratte (1596–1602). Absida Apsida z počátku 12. století vykazuje typické znaky raně románského slohu, což dokládá její velkorysý rozsah, výška a elegantní dekorativní výzdoba. Sedadla pro kněze (banc presbytéral) vestavěná uprostřed obvodu navazují na raně křesťanskou tradici. Prostor osvětlují tři románská okna s ozdobnými sloupky a hlavicemi. Okna lemují jemné polosloupky spojené pásem obloučků (oblounů) a zakončené zubořezem. V interiéru na jižní stěně se dochovaly zlomky náhrobních kamenů z římské doby. Jedná se o soubor reliéfů a epitafů, které nalezl Frédéric Fabrège při rekonstrukci podlahy. Pocházejí z křížové chodby, hřbitova nebo byly přivezeny jako dekorativní prvky či stavební materiál (spolia) už v antice. Současný hlavní oltář nechal zhotovit Fabrège. Tato profilovaná kamenná deska nahradila původní oltář, který v roce 1163 vysvětil papež Alexandr III. Na původním hlavním oltáři byla vyobrazena flabella – vějíře z pavích per, která symbolizovala přímou podřízenost biskupství Svatému stolci. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Villeneuve-lès-Maguelone na francouzské Wikipedii. Literatura Maurice Oudot de Dainville, Les églises romanes du diocèse de Montpellier : Chapitre X - Maguelone, Monspeliensia : mémoires et documents relatifs à Montpellier et à la région montpelliéraine, sv. 2,‎ 1940, s. 324-339 Jean-Amault Dérens, La cathédrale et la ville : Maguelone-Montpellier (XIIIe – XIVe siècle), in: La cathédrale (XIIe-XIVe s), Toulouse, Éditions Privat, coll. « Cahiers de Fanjeaux » (č. 30), 1995, s. 97-117 Claude Devic et Joseph Vaissète, Note XXX : Époque du rétablissement de la ville et du siège épiscopal de Maguelone et de la dédicace de la nouvelle cathédrale de cette ville. Note additionnelle : Sur la reconstruction de la cathédrale de Maguelone, in: Histoire générale de Languedoc, sv. IV, Toulouse, Édouard Privat libraire-éditeur, 1872, s. 161-164 Claude Devic, Joseph Vaissète, Note LXIII : Église de Maguelone. Évêques de Maguelone, évêques de Montpellier (à partir de 1536), in: Histoire générale de Languedoc, sv. IV, Toulouse, Édouard Privat libraire-éditeur, 1872, s. 311-324 Louis Duchesne, La province de Narbonne : Maguelone, in: Fastes épiscopaux de l'ancienne Gaule : Provinces du Sud-Est, sv. 1, Paris, Albert Fontemoing éditeur, 1907, 376 s., s. 318-319 Jean-Loup Lemaitre, Une cathédrale en son île : Maguelone, in: La cathédrale (XIIe – XIVe siècle), Toulouse, Éditions Privat, coll. « Cahiers de Fanjeaux » (č. 30), 1995, s. 79-95 Jules Renouvier, Histoire, antiquité et architectonique de l'église de Maguelone, in: Monumens de quelques anciens diocèses de Bas-Languedoc, expliqués, dans leur histoire et leur architecture, Montpellier, typographie Vve Picot, 1840. Julien Rouquette a Augustin Villemagne, Bullaire de l'église de Maguelone, sv. I : 1030-1216, Montpellier, Louis Vallat, 1911-1914, 456 s. Julien Rouquette a Augustin Villemagne, Bullaire de l'église de Maguelone, sv. II : 1216-1303, Montpellier, Louis Vallat, 1911-1914, 665 s. Julien Rouquette a Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone, sv. I : 819-1203, Montpellier, Louis Vallat, 1912-1913. Julien Rouquette a Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone, sv. I : fascicule 1, Montpellier, Louis Vallat, 1912. Julien Rouquette a Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone, sv. I : fascicule 2, Montpellier, Louis Vallat, 191, s. 65-106 Julien Rouquette a Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Raimond (1129-1160), sv. I : fascicule 3, Montpellier, Louis Vallat, 1912, s. 107-208 Julien Rouquette s Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Jean de Montlaur I (1160-1190), sv. I : fascicule 4, Montpellier, Louis Vallat, 1912, s. 209-368 Julien Rouquette a Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Guillaume Raimond (1190-1197). Épiscopat de Guillaume de Fleix (1197-1203), sv. I : fascicule 5, Montpellier, Louis Vallat, 1913, s. 369-522 Julien Rouquette a Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Guillaume d'Autignac (1204-1216), sv. II : fascicule 6, Montpellier, Louis Vallat, 1913, 160 s. Julien Rouquette a Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Bernard de Mèze (1216-1230), sv. II : fascicule 7, Montpellier, Louis Vallat, 1913. Julien Rouquette s Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone : Épiscopats de Jean de Montlaur II (1231-1247) et de Rainier (1247-1249), sv. II : fascicule 8, Montpellier, Louis Vallat, 1913, s. 469-500 Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Pierre de Conques (1249-1256), sv. II : fascicule 9, Paris, Montpellier, Picard fils, Louis Vallat, 1914, s. 469-500 Augustin Villemagne, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Guillaume Christol (1256-1262), sv. II : fascicule 10, Paris, Montpellier, Picard fils, Louis Vallat, 1914. Julien Rouquette, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Bérenger-Frédol (février 1263-août 1296), sv. III : fascicule 11, Vic-la-Gardiole, chez l'auteur, 1920-1921. Julien Rouquette, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Gaucelin de la Garde (août 1296-décembre 1305), sv. III : fascicules 12-14, Vic-la-Gardiole, chez l'auteur, 1922. Julien Rouquette, Cartulaire de Maguelone : De Pierre de Mirepoix à André Frédol (septembre 1306-avril 1328)., sv. IV : fascicules 15-19, Montpellier, chez l'auteur, 1923-1924. Julien Rouquette (abbé), Cartulaire de Maguelone : Épiscopats de Jean de Vissec et de Pictavin de Montesquiou (14 mars 1328-15 mars 1339), sv. V : fascicules 20-23, Montpellier, chez l'auteur, 1923-1924, s. 513-720 Julien Rouquette, Cartulaire de Maguelone : Suite. 1353-1379, sv. V : fascicule 1, Montpellier, Paris, chez l'auteur, Champion, 1923-1924, 168 p. Julien Rouquette, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Pierre Adhémar : 1405-1418., sv. V : fascicule 3, Montpellier, Paris, chez l'auteur, Champion, 1925, 182 s. Julien Rouquette, Cartulaire de Maguelone : Épiscopat de Guillaume Forestier : 1423-1429., sv. V : fascicule 5, Montpellier, Paris, chez l'auteur, Champion, 1922, 133 s. Julien Rouquette, Cartulaire de Maguelone : Tables générales, sv. VII, Montpellier, l'auteur, 1923. Julien Rouquette, Histoire du diocèse de Maguelone, Vic-la-Gardiole, chez l'auteur, 1921-1923, 576 s. Julien Rouquette, La Réforme à Maguelone au XIIIe siècle, Montpellier, Louis Vallat, 1915, 111 s. Jean Vallery-Radot, L'ancienne cathédrale de Maguelone, in: Congrès archéologique de France. 108e session. Montpellier. 1950, Paris, Société française d'archéologie, 1951, 356 s., s. 60-89 Jacques Lugand, Jean Nougaret, Robert Saint-Jean, Ancienne cathédrale Saint-Pierre de Maguelone, in: Languedoc roman : le Languedoc méditerranéen, Saint-Léger-Vauban, Zodiaque, coll. « La nuit des temps no 43 », 1985, 419 s. (ISBN 2-7369-0017-0), s. 226–244. Pierre A. Clément, Églises romanes oubliées du Bas Languedoc, Montpellier, Presses du Languedoc, 1993, 480 s. (ISBN 2-85998-118-7), s. 309–311. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Saint-Pierre-et-Saint-Paul de Villeneuve-lès-Maguelone na Wikimedia Commons