NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Amfiteatr w Nîmes

Amfiteatr w Nîmes – starożytny rzymski amfiteatr znajdujący się we francuskim Nîmes, jedna z najlepiej zachowanych budowli tego typu. Od 1840 roku posiada status monument historique, w kategorii classé (zabytek o znaczeniu krajowym). Wzniesiony pod koniec I wieku amfiteatr ma wymiary 133×101 m i 21 m wysokości. Szacuje się, że mógł pomieścić nawet 21 tysięcy widzów. Dwukondygnacyjną budowlę obiega rząd 60 arkad, flankowanych pilastrami zwieńczonymi kapitelami w porządku toskańskim. Amfiteatr przetrwał do czasów współczesnych w doskonałym stanie, zachowały się wszystkie rzędy siedzeń oraz otwory na drągi do rozpinania velarium. Niewiele pozostało natomiast z wieńczącej całość attyki. Amfiteatr przestał pełnić swoją funkcję wraz z upadkiem cesarstwa rzymskiego. Po zajęciu Nîmes przez Wizygotów przekształcono go w twierdzę. W średniowieczu amfiteatr stał się miejscem zamieszkania miejscowej biedoty, w pobudowanych w arenie i na widowni domostwach mogło mieszkać nawet 2 tysiące ludzi. Ich wysiedlenia dokonano w XIX wieku. Współcześnie arena amfiteatru jest miejscem rozmaitych imprez. Przypisy
Arena de Nimes

A Arena de Nimes (Arènes de Nîmes em francês) é um anfiteatro romano situado na cidade francesa de Nimes. Edificado no ano 27 a.C., na actualidade encontra-se remodelado e utiliza-se como Praça de touros para a celebração de corridas de touros desde 1863 (a Arena de Nimes é sede de duas feiras taurinas por ano). Também é utilizada para outro tipo de espectáculos. O recinto tem forma elíptica com 133 metros de comprimento e 101 metros de largura. Está rodeado por 34 arquibancadas, sustentadas por uma construção abobadada. A sua capacidade é de 16.300 espectadores e conta com uma cobertura móvel e um sistema de climatização desde 1989. História Construído no tempo do imperador Augusto, à queda da república, o anfiteatro foi fortificado pelos Visigodos e rodeado por uma muralha. Durante os turbulentos anos que se seguiram ao afundar do poder visigodo na Hispânia e na Septimânia, a invasão muçulmana e posterior conquista pelos reis francos (princípios do século VIII), os viscondes de Nimes construíram o seu palácio-fortaleza dentro do anfiteatro. Mais tarde um pequeno bairro desenvolveu-se no seu interior, o qual contava com umas cem moradias e duas capelas. Setecentas pessoas viviam no seu interior no seu momento de maior esplendor. As construções permaneceram no anfiteatro até o século XVIII, quando foi decidida a sua destruição de modo a devolver ao anfiteatro seu aspecto original. Atualmente A banda alemã "Rammstein" gravou no anfiteatro o CD/DVD "Völkerball" (em Português, "Queimada"), lotando-o com fãs vindos de toda França e de diversas partes do mundo. A banda Britânica Dire Straits Tocou no local em 1992 sendo um dos maiores shows da banda. De forma semelhante, a banda de Thrash Metal "Metallica" gravou também um DVD na arena de Nimes, chamado "Français Pour Une Nuit" ou, em português, "Francês por uma noite", que também lotou o anfiteatro com fãs da banda vindos de diversos paises do mundo. Galeria Ligações externas «Site oficial de Nîmes Arènes»
Амфитеатр в Ниме

Амфитеатр (Арена) Нима (фр. Arènes de Nîmes) — римский амфитеатр, расположенный во французском городе Ним. В 1840 году был внесён в первый перечень исторических памятников Франции. Арена была возведена в I веке н. э. (возможно, при императоре Домициане) по образцу римского Колизея. Амфитеатр достигал 133 м в длину, 101 м в ширину и 21 м в высоту; размеры большой и малой оси эллиптической арены — 69 и 38 м соответственно. Она могла принять до 25 000 зрителей. В Немаусе (античном Ниме) существовала школа гладиаторов; сохранились многочисленные граффити с их именами и сведениями о боях. На арене проводились бои заключённых, приговорённых к смерти, также здесь можно было увидеть схватку гладиаторов и животных. Публику забавляли видом разрывания поверженных бойцов дикими животными. Во время Великого переселения народов сооружение стало использоваться как крепость; убежище внутри амфитеатра находили сотни жителей. В 673 году укреплённый амфитеатр штурмом взял Вамба, король вестготов, подавив восстание своих вассалов Хильдерика и Флавия Павла. В Средние века использование арены в качестве замка продолжилось: с XII века здесь пребывал виконт Нимский, вассалы которого носили титул «рыцарей Арены». С вхождением Лангедока в состав Франции амфитеатр утратил оборонное значение, однако до конца XVIII века внутри него продолжали жить люди: здесь располагались жилые дома, рынки и даже церкви. В 1786 году обитатели арен были выселены, а внутренние постройки снесены; началась реставрация здания. Первоначальный облик к нему вернулся лишь к середине XIX века. С 1853 года амфитеатр используется для проведения камаргских бегов, корриды, а также других зрелищных мероприятий. В наше время здесь проходят концерты музыкальных групп. Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Амфитеатр в Ниме Сайт (фр.)
Арени Німа

Арени Німа (фр. Arènes de Nîmes) — римський амфітеатр, розташований у французькому місті Нім. З 1840 року занесений до переліку історичних пам'яток Франції. Історія Арени було споруджено в I столітті н. е. (можливо, за імператора Доміціана) за зразком римського Колізею. Амфітеатр мав 133 м у довжину, 101 м у ширину і 21 м у висоту; розміри великої та малої осі еліптичної арени — 69 і 38 м відповідно. Амфітеатр міг прийняти до 25 000 глядачів. В Немаусі (античному Німі) існувала школа гладіаторів; збереглися численні графіті їхніх іменен з відомостями про бої. У Арені проводилися бої ув'язнених, засуджених до смерті, а також сутички гладіаторів і тварин. Під час Великого переселення народів арени стали використовуватися як фортеця; притулок всередині амфітеатру знаходили сотні жителів. 673 року укріплений амфітеатр штурмом узяв Вамба, король вестготів, придушивши повстання своїх васалів Хільдерика та Флавія Павла. У середньовіччі арени й далі використовувалися як замок. З XII століття тут перебував віконт Німський, а його васали носили титул «лицарів Арени». З входженням Лангедоку до складу Франції арени втратили оборонне значення, однак до кінця XVIII століття всередині амфітеатру продовжували жити люди: у ньому розташовувалися житлові будинки, ринки й навіть церкви. [1786]] року мешканців арен було виселено, а споруди всередині амфітеатру знесено; почалася реставрація будівлі. Первісний вигляд будівлі було відтворено лише в середині XIX століття. З 1853 року амфітеатр використовується для проведення камарзьких перегонів, кориди, концертів та інших видовищних заходів. Галерея Див. також Арени Арля Мезон Карре Вежа Мань Примітки Література Dominique Darde, Nîmes antique, Paris, Monum, Éditions du patrimoine, coll. « Guides archéologiques de la France », 1er mars 2005 (перевидання 2006), 128 p. (ISBN 2-85822-797-7) Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Амфітеатр в Німі Офіційний сайт [Архівовано 30 листопада 2011 у Wayback Machine.] (фр.)
Lac de Villefort

Der Lac de Villefort ist ein Stausee des Flusses Altier in der französischen Region Languedoc-Roussillon. Er ist in den Cevennen ca. 40 km östlich von Mende gelegen. Das Dorf Villefort liegt direkt südlich des Sees. Der See dient vor allem der Stromerzeugung. Ferner ist er heute ein beliebtes Erholungsgebiet. Die Cevennenbahn überquert den See. Weblinks Lac de Villefort auf der Website des Fremdenverkehrsamts (Office de Tourisme) von Villefort en Cévennes (französisch)
Estany Blau (Angostrina)

L'Estany Blau, o Estany Gran de la Portella d'Espanya, és un estany del Pirineu, situat en el terme comunal d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord. És a 2.395 metres d'altitud, entre el Puig Peric, que fa 2.810 metres d'altitud, i el Puig de la Cometa, de 2.763 metres. Té a llevant seu el Petit Estany Blau i a ponent l'Estany de la Grava. S'hi pot accedir a peu des de l'Estany de Lanós i des de la vall d'Orlú. L'Estany Blau és un indret visitat habitualment per les rutes excursionistes del sector nord del Massís del Carlit. Referències Bibliografia Becat, Joan. «5 - Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Mercadal (coord.), Oriol; Giménez (fot.), Emili. «El Capcir. Els Angles». A: Patrimoni medieval de la Cerdanya i el Capcir. Barcelona: Rafael Dalmau, Editor, 2017, p. 240-241 (Col·lecció Camí Ral, núm. 39). ISBN 978-84-232-0830-2. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Angostrina i Vilanova de les Escaldes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
Edifici de les cases solars Trombe-Michel

L'edifici de les cases solars Trombe-Michel és un edifici del poble d'Odelló, del terme comunal de Font-romeu, Odelló i Vià, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord. Està situat en el número 6 del carrer del Camí del Sol, a Odelló, al sud del poble. Consta de tres habitatges amb calefacció solar basada en el "mur Trombe", consistent en un mur massís exposat al sud (o sigui, al sol) darrere un vidre, de manera que acumula la calor solar i la distribueix per la casa gràcies a unes obertures que comuniquen amb l'interior de l'habitatge. Va ser iniciativa de l'enginyer Félix Trombe en col·laboració amb l'arquitecte Jacques Michel. Es compon de tres cases: la casa Trombe a l'oest, la casa Armas al mig i la casa Ducarroir a l'est. L'estructura, de formigó armat, està fonamentada sobre la roca. Aquest conjunt es considera la primera demostració a França d'un sistema solar passiu per calefacció. Va ser protegit com a monument històric el 2011. Referències
Immeuble des maisons solaires Trombe-Michel

L'immeuble des maisons solaires Trombe-Michel est un immeuble d'habitation situé à Font-Romeu-Odeillo-Via dans les Pyrénées-Orientales. Suivant un projet de l'ingénieur Félix Trombe et conçu par l'architecte Jacques Michel, cet édifice construit en 1974 est considéré comme le premier exemple en France d'emploi du système du solaire passif à des fins de chauffage domestique. Historique L'immeuble des maisons solaires Trombe-Michel est construit en 1974. Ses façades et toitures ainsi que le système du mur Trombe sont inscrits monuments historiques depuis le 25 mai 2011. Architecture La façade sud de l'immeuble applique le principe du mur Trombe. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Liens externes Notice no PA66000030, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Mérimée, ministère français de la Culture Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des énergies renouvelables Portail des monuments historiques français Portail des Pyrénées Portail des Pyrénées-Orientales
Pont de les Baus

El Pont (o aqüeducte) de les Baus és un aqüeducte que permetia saltar la Tet al Canal Reial de Tuïr entre els termer rossellonesos de Bulaternera i d'Illa, a la Catalunya del Nord. Està situat a l'extrem nord-oest del terme de la comuna de Bulaternera. La meitat meridional és íntegrament en terme de Bulaternera, el tros conservat, però a prop del termenal amb Rodès, del Conflent, mentre que l'altre costat de la Tet hi ha la partida anomenada del Pont de les Baus, que pertany a Illa, i és el lloc on hi ha les restes de la meitat septentrional del pont. Actualment en queden només restes de les piles a les dues ribes del riu. La pila de la riba dreta implica una doble sèrie d'arcs, alts i amb un mur d'opus spicatum al damunt, i les piles laterals tenien els angles fets amb carreus de marbre rosa. Les piles que donen al riu conserven emplaçaments per bigues que fan pensar que el tram sobre el riu devia ser de fusta. Referències
Pont aqueduc d'en Labau

Le pont aqueduc d'en Labau est un aqueduc médiéval ruiné situé à Rodès pour sa partie principale, et à Bouleternère et Ille-sur-Têt pour le reste, dans les Pyrénées-Orientales. Il franchit le cours de la Têt au sein des gorges de la Guillera. Localisation Le pont aqueduc d'en Labau est situé sur le cours de la Têt dans les gorges de la Guillera, à la rencontre des limites territoriales entre les communes de Rodès, Bouleternère et Ille-sur-Têt. Les principaux vestiges sont situés sur la rive droite, au-dessus de laquelle en surplomb circule le canal de Corbère. Il est la propriété dans ses différentes parties du syndicat d'arrosage du canal d'Ille, de la commune de Rodès et de propriétaires privés. Toponymie On trouve dès le XIVe siècle la mention de La Baur de Belloch. Belloch est une référence à l'église Saint-Pierre de Belloch, qui surplombe les environs. Le terme baur désigne un grand ravin, en l’occurrence les gorges de la Guillera, très encaissées. Histoire Mentionné dans des textes datés de 1337 et 1418, le pont aqueduc d'en Labau est réputé avoir été construit autour de cette époque, sans doute en plusieurs fois pour les différents étages et remanié par la suite. Son objectif était de permettre à l'ancien canal royal de Thuir de franchir la Têt. Les vestiges du pont aqueduc d'en Labau et des arches de la roche Colomère situés en limite des communes de Rodès, Bouleternère et Ille-sur-Têt sont inscrits monument historique le 19 décembre 2011. En juin 2022, l'Association pour la Sauvegarde du Patrimoine Artistique et Historique Roussillonnais (ASPAHR) effectue une visite d'inspection du monument et constate son état fragile ainsi que la nécessité de réparations urgentes. Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Liens externes « Pont aqueduc d'en Labau », notice no PA66000036, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Mérimée, ministère français de la Culture Références Portail des Pyrénées-Orientales Portail des ponts Portail des monuments historiques français Portail des lacs et cours d'eau
Château de Carol

Le château de Carol ou de Querol est un ancien château fort situé à Porta, dans le département français des Pyrénées-Orientales Histoire Bien que le lieu soit mentionné dès l'an 1011, le château de Carol lui-même n'est pas mentionné avant le 2 janvier 1243 dans un document de Jacques Ier d'Aragon rédigé à Puigcerdà. Les tours ont été construites au XIIe ou XIIIe siècle. L'enceinte est un peu postérieure. Le château appartient au roi Jacques III de Majorque et doit se soumettre à Pierre IV d'Aragon en 1344 après son entrée en guerre contre le roi de Majorque. La garnison est composée de cinq hommes l'année suivante. Dans l'inventaire du 27 juillet 1399, on constate qu'il y a au château deux bombardes, une dizaine d'arbalètes, des cuirasses et des boucliers. Après le traité d'Olite signé le 12 avril 1462 entre Jean II d'Aragon et Louis XI, ce dernier fait occuper les comtés de Roussillon et de Cerdagne. Les Français occupent le château en 1463. Après le traité de Narbonne ou Barcelone, en 1493, ces deux comtés sont rendus à Ferdinand II d'Aragon. Ce dernier y nomme un châtelain. Peu après, le commandement du château de Carol et de la tour Cerdane est rattaché à Puigcerdà. Le château est démoli par les Français après le traité des Pyrénées qui rattache le Roussillon au royaume de France. En 1719, il est envisagé de reconstruire un fort car « sa situation est avantageuse, c'est un rocher escarpé et isolé sur le bord de la rivière sur lequel on ne peut monter que par une rampe qu'on y a pratiquée ». Propriété de la commune, le château de Carol fait l’objet d’une inscription au titre des monuments historiques le 2 mai 1927. Description L'ensemble du château est bâti sur un roc à pic. Il ne subsiste aujourd'hui que deux tours quadrangulaires, connues sous le nom de tours de Carol et munies de meurtrières et de créneaux en hauteur, ainsi que les vestiges de l'enceinte avec une porte en plein-cintre Références Annexes Bibliographie (ca) « Castell de Querol », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 Lucien Bayrou, Languedoc-Roussillon gothique : L’architecture militaire de Carcassonne à Perpignan, Paris, Picard, 2013, 288 p. (ISBN 978-2708409576, présentation en ligne), p. 263-266 Articles connexes Liste des châteaux des Pyrénées-Orientales Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Les Pyrénées-Orientales : Château de Carol Portail des châteaux de France Portail des Pyrénées-Orientales Portail des monuments historiques français Portail du Moyen Âge central
Sant Quirc i Santa Julita de Pià

Sant Quirc -o Sant Quirze- i Santa Julita de Pià (Saint Cyr et Sainte Julitte en francès) és l'església parroquial del poble rossellonès de Pià, a la Catalunya del Nord. Està situada al bell mig del recinte de la cellera a partir de la qual es va formar el poble de Pià. És a la placeta formada al davant de la façana meridional de l'església, plaça que s'obre entre el final dels carrers de l'Església, de la Vella Escola i dels Graus. Història Església documentada des del 991 quan la comtessa Guisla de Rosselló, vídua de Gausfred I, fa donació de la població de Pià i la seva església a la Seu d'Elna en compliment de les últimes voluntats del seu marit, comte d'Empúries i de Rosselló (Villa Apiano cum sua ecclesia, que dicunt Sanch Quirici). L'edifici original va ser engrandit i modificat al segle xiii, i reconstruït abans del 1400, i després ampliat el 1449. Destruït l'any 1858, el temple actual és una reconstrucció feta el 1879 que conserva detalls medievalitzants. La nau central té capelles laterals a banda i banda; la de la Sang (del segle xv) té un retaule del gran escultor Lluís Generes, el contracte d'execució del qual encara es conserva. Diversos altres retaules ornen l'església: el de sant Gregori, del segle xvii, per una banda; i per l'altra els de santa Germana, santa Caterina, sant Pere i sant Josep, del segle xviii. Hom pot admirar també la pica baptismal en marbre (d'abans del segle XVII), una creu processional en fusta tallada i el reliquiari de sant Quirze i santa Julita en fusta tallada i daurada. Bibliografia Becat, Joan. «117-Pià». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Ros 226. Sant Quirze i Santa Julita de Pià». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Pià». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Ponsich, Pere. «Esglésies del Rosselló anteriors al 1300: Pià». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9. Referències Enllaços externs Descripció i fotografies (francès)
Santa Caterina de Baixàs

Santa Caterina de Baixàs és un santuari del terme comunal rossellonès de Baixàs, a la Catalunya del Nord. Està situat en el sector nord-oest del terme, al peu de les muntanyes calcàries d'on s'extreu el marbre de Baixàs, just a migdia del sector del Fornàs i del Serrat de la Pietat. Apareix esmentat per primer cop el 1401 com a Capella de la Beata Caterina de l'ermita àlies dels Cannils. És un cas insòlit en les terres nord-catalanes, ja que la major part de les ermites foren bastides en el gran moviment eremític del segle xvii, reaprofitant moltes antigues esglésies abandonades. El 1688, aquesta ja rebé el nom d'ermita de Santa Caterina, i la seva existència activa s'allargà fins a la Revolució Francesa. La nova república sorgida del moviment revolucionari confiscà tots els béns eclesiàstics en favor de l'estat; el 1792 el seu mobiliari fou enviat a l'església parroquial. Al segle següent, quan s'assuaví la normativa anticlerical, l'ermita fou reoberta al culte. L'edifici actual és probablement una reconstrucció del segle xvii. La casa de l'ermità és en ruïnes. De propietat municipal, el consistori la feu restaurar el 1981. En l'actualitat el temple té un mobiliari molt simple: una pica d'aigua beneïda del segle dissetè, quatre imatges de sants dels segles xvii i XVIII i un grup escultòric de la fi del dissetè. Bibliografia Becat, Joan. «10-Baixàs». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Baixàs». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 19. Santa Caterina de Baixàs». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Referències Enllaços externs L'ermita, a Histoire du Roussillon (francès) Fitxa a la base de dades Mérimée (francès)
Ermitage Sainte-Catherine de Baixas

L'ermitage Sainte-Catherine de Baixas est un sanctuaire de la commune de Baixas, dans les Pyrénées-Orientales, en France. Des écrits permettent de dater sa construction en 1401. Il aurait été construit pour héberger un ermite qui vouait son temps à la prière. Lors de la Révolution il fut fermé et son mobilier transféré à l'église de Baixas. L'édifice fut restauré à partir de 1960. Seule la chapelle désormais est ouverte au public deux fois par an. Notes et références Liens externes Ressource relative à la religion : Clochers de France Page du site de la ville de Baixas sur ce lieu (fr) Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne
Sant Genís d'Er

Sant Genís d'Er és l'església parroquial del poble d'Er, de la comarca de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord. És en el Carrer de les Dues Esglésies del poble d'Er. Al seu costat hi ha una altra església, el santuari de la Mare de Déu d'Er, situada a poca distància. El conjunt de les dues esglésies i el cementiri ha estat protegit com a monument històric. Història L'església, que és esmentada a l'acta de consagració de la catedral d'Urgell, conserva dos retaules, un de dedicat al rosari i l'altre a les ànimes del purgatori. A l'arxiu de Bagà hi ha un document que afirma que Pere Carpí era el rector d'Er a l'any 1342. Referències Bibliografia Becat, Joan. «58 - Er». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Cerd 56. Sant Genís d'Er». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Er». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.