NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Les Halles (Narbona)

Les Halles (en francés "Les Halles", al español «Las Salas») es el principal mercado de la ciudad francesa de Narbona. Está situado en el centro de la ciudad junto al canal Robine. En 2022 recibió el galardón de la televisión pública TF1 como el mercado más bonito del país.​ Características El mercado abre todos los días del año entre las 7 y las 14 horas​ y ofrece en sus 75 puestos todo tipo de productos, desde charcuterías a queserías, pescaderías o carnicerías pasando por bares o floristerías.​ Historia La decisión para crear el mercado data de mediados del siglo XIX pero no sería hasta 1894 cuando se acardó la construcción por retrasos debido a la financiación y por motivos logísticos. La construcción comenzó en 1898 y su apertura pública se realizó en 1901.​ Galería de imágenes Referencias
Parc d'Arménie (Montpellier)

Le parc d'Arménie est un parc de la ville de Montpellier. Inaugurée en mai 2022, elle rend en hommage à l'amitié entre la ville de Montpellier et l'Arménie. Situation et accès Il est situé à côté de l'Hôtel de ville. Odonymie : origine du nom Son nom lui a été donné par la ville de Montpellier en gage d'amitié pour l'Arménie. Historique Le parc d'Arménie remplace en mai 2022 l'ancien jardin public de l'Hôtel de ville. Il est inauguré le 15 mai 2022 par le maire de Montpellier Michaël Delafosse en présence de Hasmik Tolmajian, ambassadrice d'Arménie en France, ou encore du sénateur Hussein Bourgi. D'autres personnalités importantes de la diaspora arménienne de France et de Montpellier y étaient présents comme Hakob Harutyunyan, président de l'amicale arménienne de Montpellier ou encore l'historien Gérard Dédéyan (Université Paul-Valéry), qui est aussi président d'honneur de l'amicale arménienne de Montpellier. En février 2023, afin de consolider les liens entre ce parc et l'Arménie, des plants d'abricotiers et de grenadiers, tous deux symboles végétaux de l'Arménie ont été plantés. Bâtiments remarquables et lieux de mémoire Notes et références Voir aussi Présentation du parc sur le site de la ville de Montpellier (13 mai 2022). Portail de Montpellier Portail de l’Arménie Portail des espaces verts
Tour Barberousse

The Tour Barberousse (in English, Redbeard Tower) is in the coastal village of Gruissan in the Aude département of France. The tower is all that remains of a castle built at the end of the 10th century to observe the approaches to the harbour at Narbonne and to guard against seaborne invasions of the city. Built on a steep, rocky hill, the castle was enlarged in the 12th century by the Archbishop of Narbonne, Guillaume de Broa. In the 16th century it was dismantled on the orders of Richelieu and has been left neglected since then. Today, the village of Gruissan surrounds the castle remains. The view from the castle site over the village and surrounding coastline is quite spectacular. The tower and the ruins of the castle are listed as a monument historique by the French Ministry of Culture. See also List of castles in France References External links Official site of Gruissan (in French) with some parts in English Blog with descriptions of this castle (in French) Only in French Blog with descriptions of all castles in this department with some parts in English
Tour Barberousse

La tour Barberousse se situe dans le village côtier de Gruissan dans le département de l'Aude, en région Occitanie. Elle surplombe les ruines d'un château fort qui fait l’objet d’une inscription au titre des monuments historiques depuis le 14 avril 1948. Localisation La tour, construite sur un roc tabulaire et abrupt, domine le village fortifié de Gruissan qui s'est développé à ses pieds, dans le département français de l'Aude. Historique La tour est l'un des derniers vestiges d'un château bâti à la fin du Xe siècle pour observer les alentours du port de Narbonne et protéger la cité contre les raids des pirates sarrasins. Construit sur une colline rocheuse et abrupte, le château a été agrandi au XIIIe siècle par l'archevêque de Narbonne, Guillaume de Broa. Au XVIIe siècle, Richelieu ordonna la destruction de l'édifice qui fut, ensuite, laissé à l'abandon. Aujourd'hui, le village de Gruissan, construit en circulade, entoure les ruines du château, au pied desquelles se trouve l’église paroissiale Notre-Dame de l’Assomption. Le site de la tour offre un panorama assez spectaculaire, d'où l'on peut admirer tout le village ainsi que la côte, l'étang, les marais salants et le port de Gruissan. La tour et les ruines du château sont inscrites au titre des monuments historiques par le ministère de la Culture français. Description Le donjon cylindrique, fin XIIIe début XIVe siècle, est construit en pierre à bosse. Notes et références Annexes Bibliographie Sous la direction de Jean-Marie Pérouse de Montclos, Le guide du patrimoine Languedoc Roussillon, Hachette, Paris, 1996, p. 255, (ISBN 978-2-01-242333-6) Valérie Serdon, « Le château de Gruissan (Aude) : observations archéologiques », dans Archéologie du Midi Médiéval, 2007, no 25, p. 73-84 (lire en ligne) Lucien Bayrou, Languedoc Roussillon gothique, éditions A. et J. Picard, Paris, 2013, p. 149-151, (ISBN 978-2-7084-0957-6) Articles connexes Liste des monuments historiques de l'Aude Liste des châteaux de l'Aude Liens externes Ressources relatives à l'architecture : Inventaire Occitanie Mérimée Site officiel de la ville de Gruissan Site de l'office de tourisme de Gruissan Portail des châteaux de France Portail de l’Aude Portail des monuments historiques français Portail du Moyen Âge central
Torre Barberousse

A Torre Barberousse (em português, Torre Barba-ruiva) fica na vila costeira de Gruissan, no departamento de Aude, na França. A torre é tudo o que resta de um castelo construído no final do século X para observar as abordagens ao porto de Narbonne e prevenir as invasões marítimas da cidade. Construído numa colina íngreme e rochosa, o castelo foi ampliado no século XII pelo Arcebispo de Narbonne, Guillaume de Broa. No século XVI, foi desmontado por ordem de Richelieu e foi abandonado desde então. Hoje, a vila de Gruissan circunda o que resta o castelo. A vista do castelo sobre a vila e a linha costeira circundante é impressionante. A torre e as ruínas do castelo foram classificadas como monumento histórico pelo Ministério da Cultura da França. Referências
Castell d'Espirà de Conflent

El Castell d'Espirà de Conflent, també anomenat en l'actualitat El Castellàs, és un edifici de la comuna del mateix nom, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. Està situat dalt d'un esperó rocós al nord del poble, en una situació que li permetia de vigilar l'accés a la vall del Tet alhora que protegia el poble d'Espirà. Història Segons la historiadora Anna de Pous, la fortalesa o castell de villa Aspirano està documentada des del 974, però la manca de documentació d'aquest castell fa que la seva història sigui molt confusa. Existeixen molts dubtes sobre si es tracta d'aquest castell o de la mateixa cellera del poble. Els seus orígens semblen remuntar-se al segle xi, com a possessió dels senyors de Jóc (vinculats als comtes de Cerdanya i posteriorment als de Barcelona), que la van retenir fins al segle xii. En aquell moment, la darrera pubilla, Beatriu d'Urtx, l'aportà en dot en esposar Hug de Saissac, que posteriorment l'incorporà al vescomtat de Fenollet. Aquesta incorporació va durar poc, perquè l'adhesió d'Hug a la causa albigesa va comportar que després de la derrota de Muret, les seves propietats li fossin arrabassades. L'edifici En l'actualitat només en resten algunes ruïnes molt cobertes per la vegetació. S'hi reconeix una planta quasi quadrada, de 14,5 x 14 metres, organitzada a l'entorn d'un pati central. Les cobertes són enfonsades, però s'hi reconeixen dos pisos, amb una alçada d'uns 7 metres, coronats per merlets (en queda tot just un). L'entrada era a ponent, a prop de l'angle nord-oest. Al nord i a l'est es conserven rengleres d'espitlleres, grans i de doble esqueixada. L'aparell és força irregular i primitiu. S'alternen carreus grossos tan sols trencats, sense desbastar, amb còdols de riera. Bibliografia Badia i Homs, Joan. «Espirà de Conflent: Castell d'Espirà de Conflent». A: La Cerdanya. El Conflent. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica, VII). ISBN 84-7739-951-4. Becat, Joan. «59 - Espirà de Conflent». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. De Pous, Anny. Tours et châteaux du Conflent. Prada: Conflent, 1981. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Espirà de Conflent». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències Enllaços externs Descripció i fotografies (francès) Fotografia, com a part d'un joc de geocaching (francès)
Citadelle de Mont-Louis

La citadelle de Mont-Louis est un ouvrage militaire bâti au XVIIe siècle avec la ville-neuve de Mont-Louis et son enceinte défensive dans l'actuel département français des Pyrénées-Orientales. Localisation Ce bâtiment est situé à Mont-Louis, dans la région Occitanie. Origines et construction À la suite du traité des Pyrénées (1659) et à la demande du roi Louis XIV, qui souhaite sécuriser ce territoire nouvellement annexé à l'Espagne, Vauban, Commissaire général des fortifications, conçoit cette place forte en 1679. Construction La citadelle est construite suivant un plan carré. Elle est flanquée de quatre bastions à orillons et protégée des demi-lunes sauf sur le côté situé en face de la ville. Elle est entourée de fossés secs. Les remparts sont précédés de fossés secs, de trois demi-lunes, dont l’une sur le front tourné vers la ville, d’une contre-garde et d’un chemin couvert. Les casernes de la citadelle sont intégrées aux remparts sur toute la longueur de ses courtines, ainsi que le long d’un mur coupant son espace intérieur en deux. Les façades des casernes intégrées aux remparts ne s'ouvrent que sur la cour de la citadelle. et les chambres sont voûtées à l'épreuve des boulets. Vauban a inventé les casernes pour supprimer la servitude du logement chez l'habitant. Elles pouvaient accueillir jusqu'à 2 500 soldats. La citadelle comprenait aussi deux magasins à poudre, la maison du lieutenant du Roi, trois puits dont le puits dit puits des forçats, et l'église, désaffectée à la Révolution française. La porte Saint-Louis, côté sud permet la communication directe avec la ville. Elle est surmontée d'un clocher et d'une horloge. Elle est précédée par une demi-lune. Côté nord on trouve la porte de secours reliée à la route de France. Notes et sources Crédits internes Cet article est partiellement ou en totalité issu de l'article intitulé « Enceinte de Mont-Louis » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Bibliographie Nicolas Faucherre et Sylvie Candau, Mont-Louis la militaire, Collection "Les patrimoines" - Réseau des sites majeurs Vauban, éditions Dauphiné Libéré, 2013, 52 p. Alain Ayats, Les fortifications de Vauban - Découverte guidée en pays catalan, éditions Trabucaire, 109 p. Alain Ayats, Louis XIV et les Pyrénées Catalanes (1659-1681). Frontière politique et frontières militaires, Trabucaire 2002. Articles connexes Enceinte de Mont-Louis Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Réseau des sites majeurs de Vauban Liste des villes créées par Vauban Fortifications et constructions de Vauban Portail des Pyrénées-Orientales Portail des monuments historiques français Portail de l’histoire militaire
Llac de Cauders

L'estany de Calders de Conflent està situat a 1.750 m d'altitud. Al centre hi ha una illeta amb una abundosa vegetació. Es troba a una distància d'uns tres quilòmetres del nucli urbà de Cauders de Conflent i a uns 60 metres de desnivell, la qual cosa fa una excursió fàcil des del poble, mitjançant un camí ben marcat i abundosament senyalitzat. La riba del llac està arranjada amb taules, bancs i focs per a cuinar a la brasa. En el camí de tornada es poden admirar els boscos dels environs, el Pic Pelat, la serra de Madres i el Pic Coronat. Topografia Mapa IGN 2249 ET Font-Romeu-Capcir Top 25 Enllaços externs Fotografies Descripció i fotografies (francès)
Les Fonts (Calce)

Les Fonts és actualment un conjunt d'edificis anomenat Mas de les Fonts del poble rossellonès de Calce, a la Catalunya del Nord, vestigi de l'antic llogaret d'aquest nom. Està situat en el terç meridional del seu terme, uns 2 quilòmetres al sud-sud-oest del poble de Calce. L'antic poble de les Fonts L'indret és esmentat ja al 898, amb el nom de villariunculo de Fonte Tentenata; el nom sembla al·ludir a una font de poc cabal, i potser intermitent al llarg de l'any. El 1119 el poble és documentat en una butlla del papa Gelasi II, fent-ne atribució a l'abadia de la Grassa. Durant l'edat mitjana es tractà d'una senyoria de la família Desfonts (posseïdora del castrum de Fontibus, esmentat el 1273); senyoria que era independent de la del poble principal (que fou dels reis de Mallorca a començaments del segle xiv, per passar posteriorment a mans de Bernat de So (1335), del cavaller Arnau de Ventiola (1370), a la família Vivier (1432) i finalment a la família Oms, fins a la Revolució). El 1424 es registraven a les Fonts 12 focs, cosa que el feia un poble d'una certa entitat; al fogatge del 1515, però, ja no se l'individualitza. En l'actualitat, vora el lloc de les Fonts hom explota una pedrera de marbre. El lloc havia estat fortificat com a castell entre els segles XII al XV. En el present és de propietat municipal i comprèn l'església de Santa Maria de les Fonts, construïda a començaments del segle xii en estil romànic. El conjunt va ser declarat monument històric de França el 1993. Bibliografia Becat, Joan. «24 - Calce». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Calce». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Referències Enllaços externs Breus notes històriques (francès) Breus notes Arxivat 2013-02-02 a Wayback Machine. (francès)
Mas de les Fonts

Le Mas de les Fonts, sur la commune de Calce, dans le département français des Pyrénées-Orientales, est un ancien château édifié du XIIe siècle au XVe siècle. Historique L'église Sainte-Marie de Las Fonts qui se trouve en ce lieu semble dater du XIIe siècle. L'ensemble fortifié qui se trouve autour a été construit entre les XIIe et XVe siècles. Le Mas de les Fonts fait partiellement l'objet d'une inscription des monuments historiques depuis le 29 mars 1993. Les parties protégées sont l'église romane, le porche d'entrée, l'enceinte et sa poterne. Architecture Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Calce Liens externes Notes et références Portail des Pyrénées-Orientales Portail des monuments historiques français Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Mines d'Escaró

Les Mines d'Escaró van ser un complex miner del terme comunal d'Escaró, de la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. Se n'extragué ferro des de l'antiguitat i fins a l'any 1962; les mines eren al mateix poble d'Escaró, i també a prop del Coll de la Llosa i vora el poble d'Aituà. A partir del 1958 i fins al 1991 també s'extragué fluorita, en un emplaçament al Pla de Ganta, al nord-est d'Escaró. Història La presència de mines de ferro al massís del Canigó està documentada des de l'antiguitat romana, encara que es creu que podria ser anterior; la prova més tangible d'aquest passat és una moneda romana que el segle xix hom trobà a la mina d'Aituà. Aquesta explotació hauria estat recorrent tot al llarg de la història (per exemple es documenta que a finals del segle xix la Société des Mines de Riols, que havia succeït la Société des Mines de Rouairoux, explotava les mines de ferro de Vernet, Escaró-nord i Aituà («Albert Rougier, entrepreneur en chemins de fer miniers dans les Pyrénées-Orientales». Arxivat de l'original el 2013-12-19. [Consulta: 15 abril 2013].), però s'hauria exercit de forma intensiva durant la primera meitat del segle xx. El mineral obtingut era transportat per vagonetes suspeses de cables fins a les estacions de tren de Joncet o de Serdinyà, des d'on es portava als Forns de Rià. L'activitat, però se suspengué el 1962. Anecdòticament, les explotacions mineres en el sòl del nucli urbà d'Escaró causaren, els anys 30, la destrucció de l'antiga Casa del Comú i de l'antiga església parroquial de sant Martí; aquesta -després d'un llarg plet amb la companyia minera Denain Anzin Minéraux- va ser reconstruïda en una església de nova planta que imitava l'original. La fluorita d'Escaró fou una explotació moderna, exclusiva de la segona meitat del segle xx. S'inicià el 1958, i la matèria obtinguda a Escaró i a Saorra anava a la fàbrica "Comifluor" a la Bastida d'Oleta, via transportador aeri. Les mines van ser clausurades el 1991, i la fàbrica tancà portes el 1993. La pèrdua de les explotacions causà un daltabaix demogràfic al poble d'Escaró, que passà d'una punta de 537 habitants el 1926, a una xifra de 89 habitants al cens del 2007. En el present, un museu guarda el record del període: una locomotora i una trentena de vagonetes mostren com es transportava el mineral, i diverses altres peces exhibides permeten fer-se la imatge de com eren les explotacions mineres d'Escaró Referències Bibliografia Taurinyà, Alà. Ballades Catalanes - Mines de fer oubliées sur les routes du Canigou [photos de Michèle Maurin]. París: Maglla et Cie, 2001. ISBN 9782914330084. Enllaços externs «Presentació del Museu de la Mina» (en francès). [Consulta: 15 abril 2013]. «La mine de fer d'Escaro (reportage SudVideo Production) [sobre el Museu de la Mina d'Escaró]». [Consulta: 15 abril 2013].
Monestir de Joncels

L'Abadia de Joncels fou un establiment religiós d'Occitània. El monestir principal ja existia abans del regnat de Pipí el Breu però la data de la seva fundació és desconeguda. Hauria estat destruït pels musulmans vers 720/725 i Pipí el va restaurar. Inicialment fou conegut com a monestir de Sant Pere de Lunas per agafar després el nom de Joncels. És esmentada al catàleg elaborat a la Dieta d'Aquisgrà (817) i en una carta de Pipí II d'Aquitània del 851. Estava situada a la zona muntanyosa al nord de la diòcesi de Besiers prop de la frontera amb el Roergue i la diòcesi de Lodeva, a menys de 10 km al nord-oest de Lodeva i més de 30 al nord de Besiers. Referències Devic, Claude; Vaissette, Joseph. Histoire générale de Languedoc (en francès). Tolosa: Édouard Privat llibreter editor, 1872 (Vegeu altres edicions a Google Books Vol. 1 (1840), Vol. 2 (1840), Vol. 3 (1841), Vol. 4 (1749), Vol. 5 (1842), Vol. 6 (1843), Vol. 7 (1843), Vol. 8 (1844), Vol. 9 (1845)).
Museu de Cotlliure

El Museu d'Art Modern de Cotlliure (també conegut com a Fundació Peské) va ser fundat l'any 1930 pel pintor Jean Peské. La iniciativa va ser incitada per l'atracció que aquest pintor d'origen russopolonès sentia per la vila costanera. El 1930 va convèncer la municipalitat de l'època i va poder finalment obrir una sala de l'ajuntament de la ciutat que reagrupava teles, dibuixos i litografies que havia demanat als seus amics artistes (Louis Valtat, Georges d'Espagnat, Yves Brayer…) fins a un total de 190 obres. Història Als anys 1960, deu anys després de la mort de Jean Peské i acabada la rehabilitació de l'ajuntament, les obres es van deixar d'exposar. A principis dels anys 80, l'associació Amics dels Museus pressionà a la municipalitat per reobrir el museu. Per a la nova seu, la ciutat comprà la vila de l'antic Sénateur Gaston Pams (Villa Pams), aprofitant l'operació per salvar el tossal que porta el mateix nom i rehabilitar-lo com a parc públic. Avui dia el museu ha desenvolupat àmpliament el seu fons en matèria d'art històric del segle XX i d'art contemporani, gràcies especialment a diverses donacions de les quals destaca la de l'artista valencià Balbino Giner. L'edifici que alberga el museu ha estat remodelat per a permetre presentar les obres en un context museogràfic adient. Des del trasllat del museu a la Ville Pams es porta a terme una política d'exposicions temporals molt activa. Le prix Collioure A principis dels anys 1990 es va crear Le prix Collioure (El premi Cotlliure). Aquest premi és atribuït cada dos anys per la ciutat, i reconeix els joves artistes europeus, posant a la seva disposició el taller del museu durant un any. En finalitzar aquest any, se celebra una gran exposició on l'artista exposa el seu treball i abans d'abandonar el taller dona una de les seves obres al museu, que passa a formar part del seu fons. La col·lecció Art històric del segle XX Yves Brayer Pierre Brune Charles Camoin Jean Cocteau Camille Descossy Georges d'Espagnat Balbino Giner Augustin Hanicotte Henri Marre Henri Martin Henri Matisse René Perrot Edouard Pignon Jean Peské Léopold Survage Louis Valtat Martin Vivès Art contemporani Sophie Benson Vincent Bioulès Bleda y Rosa Jacques Capdeville Jean Capdeville Mario Chichorro Brian Day-Parson Hervé Di Rosa Serge Fauchier Rafa Forteza Marc Fourquet Dominique Gaultier Tina Gillen Renée Lavaillante Joel Kermarrec Frédéric Khodja François Martin Carlos Pazos Anne-Marie Pêcheur Hélène Saule-sorbé Aurore Valade - Claude Viallat Jean-Louis Vila Referències Enllaços externs (francès) Web del museu Arxivat 2011-06-23 a Wayback Machine.
Museo de Colliure

El Museo de Colliure (en francés: Musée d'Art Moderne de Collioure) fue creado por el pintor Jean Peské en 1934. La iniciativa se debió a la atracción que este pintor de origen rusopolaco sentía por la ciudad costera. Posee casi de 1400 obras de arte moderno y contemporáneo. En 1930 convenció al municipio de la época y pudo finalmente abrir una sala del ayuntamiento de la ciudad que reagrupaba telas, dibujos y litografías que había pedido a sus amigos artistas (Louis Valtat, Georges de Espagnat, Yves Brayer...) hasta un total de 190 obras.​ Historia En los años 1960, diez años después de la muerte de Jean Peské y terminada la rehabilitación del ayuntamiento, las obras se dejaron de exponer. A principios de los años 1980, la asociación Amigos de los Museos presionó al municipio para reabrir el museo. Para la nueva sede, la ciudad compró la villa del antiguo Sénateur Gaston Pams (Villa Pams), aprovechando la operación para salvar el cerro que lleva el mismo nombre y rehabilitarlo como parque público. Hoy en día el museo ha desarrollado ampliamente su fondo en materia de arte histórico del siglo XX y de arte contemporáneo, gracias especialmente a varias donaciones de las que destaca la del artista valenciano Balbino Giner García. El edificio que alberga el museo ha sido remodelado para permitir presentar las obras en un contexto museográfico adecuado. Desde el traslado del museo a la Ville Pams se lleva a cabo una política de exposiciones temporales muy activa.​ Prix Collioure A principios de los años 1990 se creó Le prix Collioure (El premio Colliure). Este premio es atribuido cada dos años por la ciudad, y reconoce los jóvenes artistas europeos, poniendo a su disposición el taller del museo durante un año. Al finalizar este año, se celebra una gran exposición donde el artista expone su trabajo y antes de abandonar el taller don una de sus obras en al museo, que pasa a formar parte de su fondo. Colecciones Arte histórico del siglo XX ​ Yves Brayer Pierre Brune Charles Camoin Jean Cocteau miniatura| Jean Cocteau Camille Descossy Georges d'Espagnat Balbino Giner Augustin Hanicotte Henri Marre Henri Martin Henri Matisse René Perrot Edouard Pignon Jean Peské Léopold Survage Louis Valtat Martin Vivès Arte contemporáneo ​ Sophie Benson Vincent Bioulès Bleda y Rosa Jacques Capdeville Jean Capdeville Mario Chichorro Brian Day-Parson Hervé Di Rosa Serge Fauchier Rafa Forteza Marc Fourquet Dominique Gaultier Tina Gillen Renée Lavaillante Joel Kermarrec Frédéric Khodja François Martin Carlos Pazos Anne-Marie Pêcheur Hélène Saule-sorbé Aurore Valade - Claude Viallat Jean-Louis Vila Referencias Enlaces externos