NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant Andreu d'Angostrina

Sant Andreu d'Angostrina és l'església antigament parroquial, romànica del poble d'Angostrina, pertanyent a la comuna d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord. Es troba enmig del cementiri, al capdamunt del poble d'Angostrina, a ponent del poble. No s'ha de confondre amb l'església neogòtica del mateix nom, erigida el 1889 al centre de la vila. Història L'església és esmentada per primer cop a l'acta de consagració de la catedral d'Urgell, al segle x. L'edifici és del segle xii, però la capçalera és del segle xi i hi ha dues capelles laterals afegides al segle xviii. Va ser protegida com a monument històric el 21 de desembre del 1954. Descripció Té una única nau, una capçalera semicircular i un campanar de cadireta. La capçalera, a l'est, es compon d'un únic absis guarnit amb arcuacions llombardes. A la façana meridional hi ha un portal amb arc de mig punt enquadrat per columnes amb capitells esculpits i quatre arquivoltes. La decoració dels capitells és molt senzilla, amb rostres esculpits emmarcats per ratlles verticals incises. La primera i la tercera arquivolta presenten dovelles bisellades, i la segona és ornamentada amb una motllura cilíndrica. El campanar de cadireta té tres ulls, de manera semblant al de Sant Fruitós de Llo, Sant Romà de Càldegues i la capella la Mare de Déu de Bell-lloc. A l'absis hi ha frescos, del segle xiii, amb el Sant Sopar, els mesos de l'any · . i el Crist en majestat. A l'església s'hi guardava una talla romànica policromada d'un Crist crucificat, que va ser robada el 1976. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. «Cerd 9. Sant Andreu d'Angostrina». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Pladevall i Font, Antoni. Catalunya Romànica: La Cerdanya, el Conflent. Vol. VII. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1995. ISBN 8477399514. P. 82-85 Vegeu també Sant Andreu d'Angostrina (església nova)
Iglesia de San Andrés de Angoustrine

La iglesia de San Andrés de Angoustrine es una iglesia románica de Angoustrine- Villeneuve- des-Escaldes en la comarca de la Alta Cerdaña. Se encuentra en medio del cementerio en lo alto del pueblo de Angoustrine. No se tiene que confundir con la iglesia neogótica del mismo nombre, erigida en el año 1889 en el centro de la villa.​ Historia La iglesia está mencionada en el siglo X por primera vez en el acta de consagración de la catedral de Urgell.​ El edificio es del siglo XII, pero la cabecera es del siglo XI y tiene dos capillas laterales añadidas durante el siglo XVIII.​' Fue protegida como monumento histórico el 21 de diciembre de 1954.​ Descripción Tiene una única nave, una cabecera semicircular y un campanario de espadaña. La cabecera, al este, se compone de un único ábside decorado con arcada ciega. En la fachada meridional hay un portal con arco de medio punto encuadrado por columnas con capiteles esculpidos y cuatro arquivoltas. La decoración de los capiteles es muy sencilla, con rostros esculpidos enmarcados por rayas verticales incisas.​ La primera y la tercera arquivolta presentan dovelas biseladas, y la segunda está ornamentada con una moldura cilíndrica. El campanario de espadaña tiene tres ojos, de manera parecida al de iglesia de Sant Fructuós de Llo, San Romano de Càldegues y la capilla de Nuestra Señora de Benlloch. En el ábside hay frescos, del siglo XIII con la La Última Cena, los meses del año y el Maiestas Domini.​​ En la iglesia se guardaba una talla románica policromada de un Cristo crucificado, que fue robada el año 1976.​ Referencias
St-André (Antugnac)

St-André ist eine römisch-katholische Kirche in Antugnac im Département Aude in Frankreich. Die Kirche wurde 1932 als Monument historique klassifiziert. Geschichte St-André entstand im 12. Jahrhundert im Baustil der Romanik. Im Äußeren wirkt das Gotteshaus als einschiffiges Bauwerk mit Halbkreisapsis im Osten, da die Querhausarme nur wenig über die Breite des Langhauses herausragen. Die Querhausarme beherbergen im Inneren jedoch jeweils eine weitere Halbkreisapside, so dass St-André im Osten für die Größe des Bauwerks einen überraschend aufwendigen Drei-Konchen-Chor besitzt. Vermutlich im 14. Jahrhundert erfolgte der Ausbau der Kirche als Wehrkirche. Im 14. Jahrhundert wurde auch der querrechteckige westriegelartige Glockenturm ausgebaut. Nach Beschädigungen in der Religionskriegen musste der Turm 1580 wieder hergestellt werden. Einzelnachweise Weblinks
Église Saint-André d'Antugnac

L'église Saint-André d'Antugnac est une église située en France sur la commune d'Antugnac, dans le département de l'Aude en région Occitanie. Cet édifice fait l'objet d'un classement au titre des monuments historiques depuis le 14 janvier 1932. Description Localisation L'église est située sur la commune d'Antugnac, dans le département français de l'Aude. Historique L'édifice est classé au titre des monuments historiques en 1932. Références Voir aussi Articles connexes Liste des monuments historiques de l'Aude Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du catholicisme Portail de l’Aude Portail des monuments historiques français Portail de l’architecture chrétienne
Iglesia de San Andrés de Evol

La iglesia de San Andrés, en francés église Saint-André d'Èvol, es una iglesia románica del siglo XI, situada en el pueblo de Evol,​​ en la comuna francesa de Olette, en el departamento francés de los Pirineos Orientales y la región de Occitania, en el Conflent.​ El edificio fue clasificado como monumento histórico de Francia, por decreto, el 25 de marzo de 1943.​ Arquitectura Presenta una arquitectura sobria, típica del románico de la región, con una sola nave flanqueada por un campanario cuadrado de dos plantas y un ábside semicircular decorados todos ellos con arcacuaciones lombardas y arcos ciegos originales, el edificio fue modificado y ampliado el siglo XVIII (en 1723) con la construcción de la Capilla del Rosario.​​ En el exterior del edificio, en el porche, se encuentra el llamado esconjuradero,​ edificado por la Cofradía del Rosario establecida en la iglesia el año 1577. Originalmente formando por un tipo de patio cubierto, únicamente quedan dos arcos de las arcadas, restaurados en 1950.​ Retablo de San Juan Baptista El interior contiene el retablo más antiguo del Rosellón, datado entre 1578 y 1580 y dedicado a Juan el Bautista, también monumento histórico y considerado una obra fundamental para la historia del arte en la región. Fue construido por el llamado Maestro del Rosellón, sobre madera pintada, a manera de tríptico simétrico a lo largo de un eje vertical, y está formado por una parte central donde se representa al santo sosteniendo una linterna y con un hombre arrodillado a sus pies. Las dos solapas laterales están divididas verticalmente en tres paneles cada una. A la izquierda se representan escenas de la vida del santo como su decapitación y, a la derecha, escenas de la pasión de Cristo.​ Notas Referencias Bibliografía Mallet, Géraldine (2003). Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Nouvelles Presses du Languedoc. ISBN 9782859982447. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Andrés de Evol.
Sant Andreu de Bages

Sant Andreu de Bages és l'església parroquial, en part romànica, del poble rossellonès de Bages de Rosselló, a la Catalunya Nord. Està documentada des del 903 (ecclesia S. Andreae de Bagis), però les transformacions posteriors fan difícil de reconèixer l'obra original. L'edifici Inicialment era d'una sola nau amb absis semicircular a llevant, datable al segle xi. En un principi era coberta amb un embigat de fusta, però al segle xii se'n canvià la coberta per una volta de canó llis lleugerament apuntat, de pedra, sobre arcades laterals. Al segle xiii o xiv s'hi afegí una segona nau, al costat de migdia, enllaçada amb la nau principal per un gran arc de mig punt construït amb marbre de Baixàs. També l'absis fou sobrealçat al segle xiv, per tal d'incloure'l en les obres de fortificació del poble. Al nord hi ha una capella funerària coberta amb volta ogival, construïda al segle xiv o xv. Està separada de la nau per una reixa de bella factura. Als segles xvi i xvii encara foren afegides a la nau lateral dues capelles més. La nau principal, a més, té un tram construït més tard, en època indeterminada, que l'allargassa cap a ponent; els dos trams estan units per un arc de diafragma transformat. La porta actual, a ponent, de mig punt, és també tardana, tot i que presenta una ferradura original molt ben conservada. L'absis romànic, semicircular, presenta una base enterrada: la finestra, de doble esqueixada, queda actualment a 80 cm de la base. L'arrebossat que cobreix tot l'exterior de l'església impossibilita d'apreciar l'aparell original romànic, tot i que en alguns trams sí que és visible. Bibliografia Gavín, Josep M. «Ros 17. Sant Andreu de Bages». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Mallet, Géraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003, p. 334. ISBN 978-2-8599-8244-7. Ponsich, Pere. «Bages de Rosselló: Sant Andreu de Bages». A: El Rosselló. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1993 (Catalunya romànica, XIV). ISBN 84-7739-601-9.
Église Saint-André de Bages

L'église Saint-André de Bages est une église, en partie romane, située à Bages, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation L'église Saint-André se dresse au centre de Bages, un village situé dans la plaine du Roussillon, dans le Sud de la France. Histoire L'église Saint-André de Bages est citée en 1093 (eccl. S. Andree de Bagis). Architecture À l'origine constituée d'une nef unique, l'église Saint-André est de nombreuses fois agrandie et modifiée au cours des siècles, ce qui rend difficile l'étude de l'édifice original, noyé sous les ajouts postérieurs. Notes et références Annexes Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) (ca) « Sant Andreu de Bages de Rosselló », dans Catalunya romànica, t. XIV : Rosselló, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1993 (lire en ligne) Article connexe Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Description de l'église sur le site de la mairie de Bages Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne
Sant Andreu de Vallestàvia

Sant Andreu de Vallestàvia és l'antiga església parroquial, romànica, del poble de Vallestàvia, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És fora del nucli urbà d'aquest poble, uns 300 metres al nord, a l'esquerra de la Lentillà. A l'entorn de l'església es conserva el cementiri del poble, on ha estat sempre. A l'interior de l'església es pot veure una exposició permanent sobre la història de les mines de ferro i de les forges que hi havia hagut en el terme de Vallestàvia i en el veí de Finestret. Història El 1011 pertanyia a l'abadia de Sant Miquel de Cuixà, segons un privilegi del papa Sergi IV. Els documents que esmenten l'església parlen també del vilatge que té al seu entorn. El segle xvii va ser substituïda per l'actual església parroquial, emplaçada al centre del poble actual, anomenat la Torre, dedicada igualment a sant Andreu. Amb el pas del temps, el desús i l'abandó, el temple original romànic s'arruïnà. A partir del 2009, l'associació "Memòria de Sant Andreu de Vallèstavia", que dirigeix Christine Taurinya n'emprengué la restauració, que s'acabà el 2015. Arquitectura D'estil romànic, conserva elements dels segles xi i xii. És de nau única, amb volta de canó, i acabada amb un absis circular cobert amb volta de quart d'esfera. De la paret nord del temple, en surt una capella lateral, potser del segle xv. El campanar d'espadanya que s'aixecava sobre el mur oest i que s'havia esfondrat en part, va ser restaurat el 2010. El 2015 acabà la restauració en què es refeu la teulada de lloses de pissarra. Referències Bibliografia Badia i Homs, Joan; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Sant Andreu de Vallestàvia». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «186 - Vallestàvia». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent, Albert. «Sant Andreu de Vallestàvia». A: Diccionari d'Història Eclesiàstica de Catalunya III: P-Z. Barcelona: Generalitat de Catalunya-Editorial Claret, 2001. ISBN 9788439353652. Gavín, Josep M. «Conf 155. Sant Andreu de Vallestàvia». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Mallet, Geraldine. Églises romanes oubliées du Roussillon. Montpellier: Les Presses du Languedoc, 2003. ISBN 978-2-8599-8244-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Rodès». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Enllaços externs Descripció i fotografia (francès)
Sant Andreu de Bell-lloc

Sant Andreu de Bell-lloc fou l'església parroquial, romànica, del poble de Bell-lloc, del terme comunal de Vilafranca de Conflent, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És situada a prop de l'extrem nord del terme de Vilafranca de Conflent, en el seu enclavament de Bell-lloc. És al nord-est de la muntanya de Bell-lloc i del despoblat de Campelles Història El poble de Bell-lloc està documentat des del 1163, en una butlla papal d'Alexandre III on es confirmen uns béns in parrochia de Belloloco. Una escriptura del 1196 esmenta el sant de la parròquia: Sancti Andrea de Belloch. El 1217 el lloc, juntament amb el de Campelles, passà a mans del priorat de Santa Maria de Cornellà de Conflent per donació d'Arnau de Bell-lloc, fins a aquell moment senyor del lloc. Aquest domini va perdurar fins a la fi de l'Antic Règim. Hi ha constància de l'existència de la parròquia fins a començaments del segle xvii. L'edifici L'església de Sant Andreu de Bell-lloc, recentment restaurada, és un petit temple d'una sola nau, capçat a llevant per un absis quadrat que no es diferencia exteriorment de la resta de la nau. La porta és a la façana meridional, i és constituïda per un sol arc de mig punt fet amb dovelles de pedra sorrenca vermella. El timpà i la llinda són llisos. Al centre de l'absis hi ha una finestra petita, i n'hi ha una altra al frontis occidental, a força alçada, sota l'espadanya de dos arcs. La volta, que s'havia esfondrat, fou substituïda en la reconstrucció empresa per l'entitat Rempart, de Vilafranca de Conflent, per un embigat de fusta. Bibliografia Becat, Joan. «189 - Vilafranca de Conflent». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 65. Sant Andreu de Bell-lloc». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Vilafranca de Conflent». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Ponsich, Pere; Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Vilafranca de Conflent: Sant Andreu de Bell-lloc». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Referències
Église Saint-André de Bernis

L'église Saint-André est une église romane située à Bernis dans le département français du Gard en région Occitanie. Localisation L'église Saint-André ne se trouve pas au centre du vieux village (qui est entouré d'un boulevard circulaire) mais à 300 m à l'est de celui-ci, avenue de Camargue. Historique Le village de Bernis est mentionné dans le cartulaire de la cathédrale de Nîmes sous les noms de Villa Bernices in comitatu Nemausense en 920, Castrum de Bernizes en 1007, De Bernizo en 1027, De Bernice en 1031 et De Bernicis en 1108. L'église Saint-André est construite au XIIe siècle : elle est mentionnée en 1119 sous le nom d'Ecclesia Sancti-Andreæ de Berniz. Il ne subsiste de l'édifice roman que le portail et la nef, le reste ayant été détruit par les guerres de Religion et par un incendie en 1703. L'église est reconstruite une première fois en 1680 après les destructions causées par les guerres de Religion et une deuxième fois au XVIIIe siècle après l'incendie de 1703. Le clocher, quant à lui, est édifié en 1854. Statut patrimonial L'église fait l'objet d'un inscription au titre des monuments historiques depuis le 31 mai 2006. Plusieurs objets sont référencés dans la base Palissy (voir les notices liées). Elle appartient à la commune et est située en « zone de protection du patrimoine architectural, urbain et paysager ». Architecture La façade occidentale La façade de l'église est édifiée en pierre de taille assemblée en grand appareil et présente un portail roman et un oculus. Le portail occidental Le portail roman qui orne la façade occidentale constitue l'élément architectural le plus intéressant de l'église. Bâti en légère saillie et soutenu par deux contreforts, ce portail présente un tympan badigonné et une archivolte composée de quatre voussures dont deux sont ornées d'un arc torique (boudin). La voussure externe est ornée d'un arc en plein cintre dont les claveaux sont plus étroits aux sommiers qu'à la clef (plus étroits à la base qu'au sommet). Le portail est encadré de deux groupes de deux colonnes ornées d'un tore à leur base et surmontées de chapiteaux sculptés sur lesquels les voussures de l'archivolte prennent appui. La corbeille de ces chapiteaux est ornée de sirènes, griffons ailés et autres créatures fantastiques alors que leur tailloir est orné d'entrelacs. À côté des chapiteaux apparaît un motif d'inspiration wisigothique : la roue solaire enserrant une marguerite. Borne milliaire Une des colonnes de la nef de l'église est en fait une borne milliaire haute de 2,90 m utilisée en réemploi. Cette borne porte une inscription au nom de l'empereur Claude et fait l'objet d'un classement depuis le 29 décembre 1906. Références Voir aussi Articles connexes Bernis Liste des monuments historiques du Gard Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail du Languedoc-Roussillon Portail du Gard Portail des monuments historiques français
Église Saint-André de Catllar

L'église Saint-André de Catllar est une église en partie romane située à Catllar, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Histoire L'église est mentionnée dès 948. L'église a été fortement remaniée au XVIIe siècle, mais certaines parties datant encore des XIe et XIIe siècles sont encore visibles, dont les premiers niveaux du clocher. Bibliographie Noël Bailbé, Les clochers-tours du Roussillon, Perpignan, Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, 1989 (ISSN 0767-368X) Albert Cazes, Les Églises de la Vallée de Molig, Villefranche-de-Conflent, coll. « Guide touristique Conflent », 1969, 44 p. (BNF 36267693) Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Jean-Bernard Mathon (dir.), Guillaume Dalmau et Catherine Rogé-Bonneau, Corpus des Vierges à l'Enfant (XIIe – XVe siècle) des Pyrénées-Orientales, Presses universitaires de Perpignan, coll. « Histoire de l'art », 2013 (ISBN 9782354121853, lire en ligne) (ca) « Sant Andreu de Catllà », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Notes et références Voir aussi Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des monuments historiques français
Église Saint-André de Roquefère

L'église Saint-André de Roquefère est une église située sur la commune de Roquefère en proximité de la commune de Labastide-Esparbairenque dont elle est église paroissiale, dans le département français de l'Aude en région Occitanie. L'Abside, la chapelle de la Vierge Marie, et le clocher ont été inscrits au titre des monuments historiques en 1948. Description Localisation Bien qu'église paroissiale de Labastide-Esparbairenque, en raison de sa localisation à l'écart du village, elle est située sur le territoire communal de Roquefère. Historique Annexes Liens internes Liste des monuments historiques de l'Aude Références Portail de l’Aude Portail des monuments historiques français Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Sant Andreu de Llar (església vella)

Sant Andreu de Llar és l'església, antigament sufragània del poble nord-català de Llar, del terme comunal de Canavelles, de la comarca del Conflent. Està situada allunyada uns 500 metres al nord-est del poble de Llar. Té al seu costat meridional l'antic cementiri parroquial. Història Sant Andreu de Llar fou probablement una possessió de Sant Miquel de Cuixà, procedent del monestir desaparegut de Sant Andreu d'Eixalada. És possible que sigui l'església de Sant Andreu de prop de Canavelles esmentada el 846 en una donació al monestir d'Eixalada feta pel comte Berà I. Un segon esment, aquest més segur que l'anterior, del 950, és la confirmació feta pel papa Agapit II de les propietats de Cuixà, tornades a confirmar el 1.011 pel papa Sergi IV. El segle xix es construí la nova església de Sant Andreu, i aquesta església quedà desafectada, i aviat abandonada. L'edifici És una petita església de nau única capçada a llevant per un absis semicircular. La volta que cobreix la nau és de canó llis, lleugerament apuntada, com ho és també l'arc triomfal. Exteriorment, l'absis és mig enterrat, cosa que ha tapiat la finestra de doble biaix del centre de l'absis. Una altra finestra estreta i llarga, amb llinda, és al mur de ponent. La porta, senzilla, és a migdia. La part nord de l'església és assentada damunt de la roca viva, que és tallada a plom fins a l'alçada d'un metre. L'aparell és d'esquist, i correspon a una obra del segle xi. Bibliografia Becat, Joan. «28 - Canavelles i Llar». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 12. Sant Andreu de Llar». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Canavelles». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Ponsich, Pere; Puigferrat i Oliva, Carles. «Canavelles: Sant Andreu de Llar». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995, p. 545-546 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Referències