NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Maison Carrée

Maison Carrée i Nîmes i Provence er et romersk tempel, der er et af de bedst bevarede bygningsværker fra Romerriget. Det blev opført mellem 19 f.Kr. og 16 f.Kr. af Marcus Vipsanius Agrippa, som også stod bag Pantheon i Rom. I 4. årh. e.Kr. blev det kirke. Det reddede det fra at blive ødelagt under de plyndringer af hedenske helligdomme, som fandt sted i slutningen af 4. årh. da kristendommen blev Romerrigets eneste tilladte religion. Templets franske navn stammer fra en gammel term: carré long, der betyder rektangel, og som refererer til bygningens form. Historie Templet blev viet til Agrippas to sønner Gaius og Lucius, der blev adopteret af kejser Augustus, men som døde unge. Efter at have været kirke blev bygningen omdannet til mødesal for bystyret. En overgang blev der opbevaret kanoner i den, og under den Franske revolution var den hestestald og derefter magasin for byarkivet. I 1823 blev bygningen restaureret og omdannet til museum, og de bygninger, som omgav den, blev revet ned. I dag bruges templet til udstillinger. Arkitektur I Provence i Sydfrankrig lå en række kolonier, som var grundlagt af Julius Cæsar, og som blev befolket af veteraner fra hans hære. Området havde derfor nær tilknytning til kejser Augustus og hans familie. De offentlige byggerier i disse kolonier blev bekostet af kejseren selv og havde en kvalitet, der var på højde byggerierne i selve Rom. Maison Carrée er et flot eksempel på den augustæiske byggestil. Templet blev bygget på et 2,85 m højt podium og dominerede forum i byen, det danner en rektangel, som er 26,42 m x 13,54 m. Indgangspartiet er en dyb portico eller pronaos, som er næsten en tredjedel af bygningens længde. Søjlerne er af korinthisk stil, og arkitraverne over søjlerne har stadig fine udskæringer. En stor dør fører ind til cellaen. Der er ikke spor af udsmykninger i bygningen. Alle indskrifter, som var af bronze, blev fjernet i middelalderen, men i 1758 lykkedes det den lokale videnskabsmand Jean-François Séguier at rekonstruere teksten ud fra de huller, som bronzebogstaverne efterlod. Teksten lyder: Til Gaius Caesar, søn af Augustus, konsul; til Lucius Caesar, søn af Augustus, designeret konsul; til Ungdommens prinser. Fra 1988 til 1992 gennemgik templet og det gamle forum, der omgiver det, en omfattende restaurering. Norman Foster fik til opgave at tegne et nyt kunstmuseum over for Maison Carrée, og han skabte en moderne fortolkning af det 2000 år gamle tempel. Maison Carrée inspirerede til den nyklassicistiske kirke La Madeleine i Paris (1807-42) og til Virginia State Capitol i USA. Se også Gallo-romersk kultur Pantheon i Rom Eksterne link Officiel hjemmeside Arkiveret 8. marts 2008 hos Wayback Machine (på engelsk)
Maison Carrée

A Maison Carrée (franciául: négyszögletes ház) az egyik legjobb állapotban fennmaradt ókori római templom Nîmesben, Franciaországban található. Marcus Vipsanius Agrippa parancsára kezdték építeni Kr. e. 19-ben, ő volt egyben az eredeti római Pantheon alapítója is. A templomot két fiának, Augustus császár örökbe fogadott gyermekeinek, Gaiusnak és Luciusnak ajánlották fel, de ők fiatalon elhunytak. Az eredeti ezen ajánlást tartalmazó feliratot a középkorban eltávolították ugyan, de egy helybeli tudós, Jean-François Séguier a feliratot 1758-ban rekonstruálni tudta. Ez azon lyukak számának segítségével sikerült, amelyek a körfolyosó homlokzati falában voltak, itt rögzítették a bronz betűket. Az szöveg fordítása így szól: „Gaius Caesarnak, Augustus fiának, konzulnak; Lucius Caesarnak, Augustus fiának, választott konzulnak; a fiatalság hercegeinek” Története A templom épülete azért maradt meg, mert a 4. században keresztény templommá szentelték. Így elkerülhette sok más ókori (és pogány) templom sorsát, a totális lerombolást. Később a város szenátorainak gyülekezőhelye lett, a francia forradalom idején istálló volt, majd városi levéltár, 1823-tól múzeum. Az épület mai neve a 16. századból származik, akkoriban a carré jelentése még négyszög(letű) volt, s nem négyzet. A négyzetet akkoriban franciául úgy hívták, hogy „carré parfait”. Ezért a név pontos fordítása négyszögletű ház és nem négyzet alakú ház, ami ellentmondana a formának is. A Maison Carrée kiváló példája a klasszikus augusztini templomnak. 2,85 méter magas talapzaton (Podium) nyugszik, amely így az egykori római város fóruma fölé emelkedett. A négyzet alaprajz majdnem kétszer olyan hosszú, mint széles (26,42 m × 13,54 m). A bejárati felőli oldalon oszlopsor található, amely az épület hosszúságának egyharmadát teszi ki. Tiz oszlopnak korinthoszi oszlopfője van, különösen fontos és érdekes művészettörténeti szempontból, hogy a további húsz oszlop csak féloszlop!. Ez akkor egyedülálló újítás volt. Az architráv az oszlopok fölött csak plasztika, rozetta és akantuszlevelek formájában. Nagy ajtó (6,87 m magas és 3,27 m széles) nyílik a nagyon kicsi és ablaktalan cellába. Ez a terem szolgál ma időnként kiállítások helyszínéül. A belsőtér ókori díszítőelemeiből nem maradt meg semmi. Az épületet az évszázadok során többször átépítették. A 19. századig egy nagyméretű komplexum része volt, több épülettel a szomszédságban. A többi épületet lebontották, a Maison Carrée viszont múzeum lett. Így az épület újra eredeti, római kori állapotának megfelelően egyedül áll. Amikor a múlt század elején felújították a tetőt, a pronaoszt is helyreállították. A mai ajtót 1824-ben készítették. 1988 és 1992 között újabb felújításra került sor, a tetőt is ismét felújították. Ekkor fedezték fel a római fórum külső falait. Norman Fostert bízták meg azzal, hogy a tér átellenes oldalán modern galériát építsen, ez lett a Carré d’Art. A modern épület egyben a Maison Carrée kontrasztja, de a római templom sok építészeti elemét kölcsönzi, így a portikuszt és az oszlopokat – bár ezek acélból és üvegből készültek. Források Wilfried Koch: Baustilkunde. (25. kiadás) 2005 München. ISBN 9783577104579 Lásd még Nîmes
Maison Carrée

Maison Carrée (pol. kwadratowy dom) – starożytna rzymska świątynia znajdująca się we francuskim Nîmes, poświęcona Gajuszowi i Lucjuszowi, synom Marka Agrypy i przybranym wnukom Oktawiana Augusta. Należy do najlepiej zachowanych rzymskich świątyń. Od 1840 roku posiada status monument historique (pol. pomnik historii), w kategorii classé (zabytek o znaczeniu krajowym). Mająca formę pseudoperipteralnej świątyni korynckiej budowla stanowi doskonały przykład klasycyzującego stylu w architekturze epoki Augusta. Jej fasada frontowa wspiera się na sześciu kolumnach. Do posadowionej na podium budowli prowadzą liczące 15 stopni schody. Ze względu na swój doskonały stan zachowania świątynia począwszy od okresu renesansu stanowiła źródło inspiracji dla poszukujących klasycznych wzorców architektów. Thomas Jefferson uznawał ją za jeden z najwspanialszych zabytków starożytności. W 2023 roku świątynię wpisano na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Przypisy
Maison Carrée

A Maison Carrée é um templo romano pseudoperíptero, localizando na cidade francesa de Nîmes, construído durante o Império Romano entre 19 a.C. e 16 a.C., na época do imperador Augusto. Descrição A estrutura do edifício é retangular e mede 26 m de comprimento, 15 m de largura, e tem altura de 17 m. Tem uma cobertura de duas águas e a única escada de acceso está na fachada porticada, que dava para o fórum. O templo é considerado paradigmático da arquitetura romana já que se ergue sobre um grande pódio de paredes verticais e que é um templo pseudoperíptero, cujas semicolunas laterais e traseiras se adossam ao muro do naos — o santuário propriamente dito, reservado à imagem da divindade nos templos romanos, etruscos e gregos — simulando assim galerias abertas. É um edifício hexástilo, ou seja, com seis colunas no pórtico, e a sua decoração é de ordem coríntia. O edifício passou a integrar a lista de Património Mundial da UNESCO em 2023. Ver também Templo Referências Ligações externas Official Website of Maison Carrée (English)
Maison Carrée

Maison Carrée i Nîmes i södra Frankrike är ett av de bäst bevarade romerska templen. Maison Carrée uppfördes år 19 f.Kr. av Marcus Vipsanius Agrippa, som också lät bygga Pantheon i Rom. Han dedicerade det till sina två söner Gaius och Lucius, Augustus arvtagare, och templet tillägnades alltså kejsarkulten. Orsaken till att templet har bevarats så väl är framförallt att det ombildades till en kristen kyrka på 300-talet. Templet som på typiskt romerskt manér placerats på en hög sockel med trappa i ena kortänden, dominerar torget intill. Det är dubbelt så långt som brett och dess portik upptar en tredjedel av byggnadens längd. Templet är en hexastyl, det vill säga det har sex kolonner i fronten med 13 fristående eller engagerade kolonner på långsidan. Inskrifter knyter templet till den kejserliga familjen, och templet skapades troligen av en romersk arkitekt. Cellan eller kultrummet placerades långt bak på templets podium. Fasaderna är nästan intakta och uppvisar korintiska kolonner i deras romerska dekorativa variant, som bar upp ett rikt skulpterat entablement. I Provence i södra Frankrike fanns många kolonier som grundats av Caesar och befolkats av pensionerade romerska soldater och som på många sätt var mera romerska än Rom. Städerna i dessa kolonier, byggda med romerska rikets medel, var påkostade och templen var lika praktfulla som templen i Rom. Maison Carrée gav inspiration till den nyklassicistiska kyrkan La Madeleine i Paris (1807–1842). Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från italienskspråkiga Wikipedia, Maison Carrée, 4 mars 2020. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Maison carrée.﻿
Tour Magdala

Die Tour Magdala (Turm der Magdalena) ist ein Turm im südfranzösischen Dorf Rennes-le-Château. Mit dem Bau wurde im Jahr 1905 nach Fertigstellung der Villa Béthania und der Renovierung der Dorfkirche Sainte Marie-Madeleine auf dem Anwesen des Dorfpfarrers Abbé Saunière begonnen; die Arbeiten wurden 1907 abgeschlossen. Der im neugotischen Stil erbaute Turm war die Bibliothek und der Rückzugsort Saunières. Zu dem Anwesen des Pfarrers gehörte außerdem noch ein kleiner Park. Bereits im Oktober 1903 beratschlagte sich Saunière schriftlich mit seinem Architekten Tibucre Caminade aus Limoux über den Bau. Der Fußboden besteht aus musivischen schachbrettartig angeordneten Fliesen. 22 Stufen führen auf die erste Plattform des Turms hinauf der 22 Zinnen aufweist. Ursprünglich gelangte man über eine Leiter auf die obere Plattform mit 12 Zinnen. Der am Ortsrand von Rennes-le-Château stehende Turm bietet eine Aussicht auf die Dörfer in der Umgebung; von der oberen Plattform aus ist sogar das Dorf Coustaussa einsehbar. Am 25. Juni 1905 besuchte eine Exkursion der Société d’études scientifiques de l’Aude (SESA) Rennes-le-Château und bestieg den sich zu dieser Zeit noch im Bau befindlichen Turm über das Baugerüst (die Treppe zum Turm wurde erst 1906 fertiggestellt). Der Bericht zu besagter Exkursion wurde 1906 von Elie Tisseyre im Bulletin Nr. 17 unter dem Titel Excursion Du 25 Juin 1905 a Rennes-le-Château veröffentlicht und 1931 als Broschüre nachgedruckt, die in der Stadtbibliothek von Carcassonne einsehbar ist. Einen gewissen Bekanntheitsgrad erlangte der Turm durch eine Erwähnung in dem pseudowissenschaftlichen Buch Der Heilige Gral und seine Erben der Autoren Henry Lincoln, Michael Baigent und Richard Leigh und wurde mit weiteren Gebäuden in Rennes-le-Château Gegenstand moderner Legendenbildung. Grafische Darstellungen des Gebäudes finden sich in dem Computerspiel Gabriel Knight 3, das die Gebäude in Rennes-le-Château und auch das Dorf selbst thematisiert. Literatur Tatiana Kletzky-Pradere: Rennes-le-Château. Touristischer Fremdenführer. Sival, Carcassonne 1997, ISBN 2-904556-07-9 Weblinks Dokumente zum Bau des Turms Der S.E.S.A. Bericht von 1906
Tour Magdala

La tour Magdala est un célèbre bâtiment de Rennes-le-Château, commune française du département de l'Aude en région Occitanie. Elle fut construite dans le domaine de l'abbé Saunière peu de temps après la rénovation de l'église (c’est-à-dire à partir de l'année 1900). Cette très petite tour est bâtie sur le modèle des tours médiévales, et surplombe la région, permettant de découvrir de son sommet, une vingtaine de villages des environs. Origine À l'instar de la villa Bethania, maison située à l'entrée du domaine, la tour Magdala a été construite au tout début du XXe siècle à l'initiative de l'abbé Béranger Saunière, alors curé de la paroisse de Rennes-le-Château sur des lots de terrains dont il a fait préalablement l'acquisition (et selon de nombreux ouvrages au nom de sa servante et employée Marie Dénarnaud). Cette tour, à l'instar des autres constructions du domaine de l'abbé, a été entièrement financée sur ses propres ressources. Selon Gérard de Sède, auteur de L'Or de Rennes qui promut le mythe du trésor de Rennes-le-Château, Saunière aurait dépensé un milliard et demi à deux milliards de francs entre 1891 et 1917 ; mais, selon Jean-Jacques Bedu, auteur de Rennes-le-Château, autopsie d'un mythe, cette estimation est fausse en raison d'un calcul erroné, basé sur la valeur actuelle du franc-or de 1900. Description Surplombant les vallées de l'Aude et de la Sals, son affluent, cette tour est à l'époque reliée par un chemin de ronde à une petite tour en verre et peut donc être vue à l'œil nu de très loin. Saunière avait fait de la tour Magdala sa bibliothèque et son lieu de méditation, mais ce bâtiment est devenu aujourd'hui l'emblème du mystère de Rennes, car il symbolise à la fois la richesse de l'abbé et ses goûts assez mystérieux, à l'origine d'une légende de trésor fabuleux. Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Villa Bethania Rennes-le-Château Béranger Saunière Liens externes Présentation de la Tour Magdala sur le site des archives de la ville de Rennes-le-Château. Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’Aude Portail des Pyrénées
Magdalenin stolp

Magdalenin stolp (francosko Tour Magdala) je stolp v južnofrancoski vasi Rennes-le-Château. Zgrajen je bil leta 1907 po prenovi vaške cerkve sv. Marije Magdalene na posestvu župnika Saunièra. Stolp, zgrajen v neogotskem slogu, je bil knjižnica in Saunièrovo zatočišče. Na duhovnikovem posestvu sta bila tudi majhen park in vila Béthania. Tla so sestavljena iz mozaičnih, kot šahovnica položenih ploščic. 22 stopnic vodi do prve ploščadi stolpa. Prvotno je na zgornjo ploščad z dvanajstimi cinami vodila lestev. Stolp na obrobju Rennes-le-Châteauja ponuja pogled na okolico. Stolp je postal slaven z omembo v psevdoznanstveni knjigi Sveta kri in sveti gral (Originalni naslov The Holy Blood and the Holy Grail) avtorjev Henryja Lincolna, Michaela Baigenta in Richarda Leigha, z drugimi zgradbami v Rennes-le-Châteauja pa je postal predmet oblikovanja sodobne legende. Grafične predstavitve stavbe najdemo v računalniški igri Gabriel Knight 3, ki tematizira stavbe v Rennes-le-Château in tudi samo vas. Literatura Tatiana Kletzky-Pradere: Rennes-le-Château. Touristischer Fremdenführer. Sival, Carcassonne 1997, ISBN 2-904556-07-9 Zunanje povezave Bilder des Tour Magdala Arhivirano 2012-03-21 na Wayback Machine.
Temple protestant de Narbonne

Le temple protestant de Narbonne est un édifice religieux situé 6 boulevard Condorcet à Narbonne et inauguré en 1903. La paroisse est membre de Église protestante unie de France. Histoire En 1869, le pasteur Imbert de Béziers parle de 150 protestants à Narbonne. L'arrivée du phylloxéra favorise l'essor de la communauté, qui compte jusqu'à 500 protestants en 1878. Le temple est inauguré le 12 juillet 1903 par le pasteur Guiraud. Les plans sont de l’architecte de Narbonne Henri Gay. Le maire de Narbonne, le docteur Ernest Ferroul, franc-maçon, de même que le pasteur Guiraud, et dont l'épouse est protestante facilite la construction du temple et offre un terrain municipal, dans la rue de Condorcet qui conduit à la gare de Narbonne. En 1984, la salle de culte est divisée en deux étages au niveau des tribunes, pour créer des salles de réunion. Le 10 novembre 2012, est inaugurée une plaque commémorative en mémoire de Gabriel Amalins, brulé en 1538 à Narbonne par l'Inquisition. Sont présents au côté du pasteur Michel Jas un représentant catholique, Frère François Bustillo, supérieur des franciscains de Narbonne et Vicaire épiscopal, un représentant musulman, et Jacques Bascou, maire de Narbonne. Les statuts d'un association de dialogue interreligieux, le Groupe interreligieux pour la paix de l'Aude (GIP 11) sont déposés en 2014. Notes et références Annexes Articles connexes Réforme protestante Protestantisme en France Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : Observatoire du patrimoine religieux Portail du protestantisme Portail de l’Occitanie Portail de l’architecture chrétienne
Замък Тараскон

Замъкът на Тараскон (на френски: Château de Tarascon), известен също и като Замък на крал Рене, е главната забележителност на град Тараскон в Прованс, Франция, разположен на брега на река Рона срещу град Бокер. Разположение Замъкът е разположен на скалист остров на брега на река Рона, която протича до негова стена. Ров, прокопан в скалата, обкръжава замъка. История Първото военно укрепление на място на съвременния замък е сътворено още от римляните. Строежът е започнат в началото на XII век. Шарл I Анжуйски приспособява за своите нужди традиционния феодален замък. От тогава замъкът охранява западния край на Графство Прованс. През 1368 г. конетабълът Бертран дю Геклен обсажда и превзема Тарасконската крепост. При завръщането си от Италия херцог Луи II Валоа-Анжуйски я намира в руини. Замъкът носи името на Рене I Анжу, макар да е построен от неговия баща и от по-големия му брат през 1400 г. по проект на Жан Робер. По-късно замъкът се използва за затвор. От 1926 г. става худжествен музей (Centre d'art René d'Anjou). Известност Замъкът се прославя след издаването през 1872 г. на книгата „Необичайните приключения на Тартарен Тарасконски“ - сатиричен роман от френския писател Алфонс Доде. Източници Château de Tarascon ((fr)) Замък Тараскон ((ru)) Ministry of Culture database entries for Tarascon ((fr)) Detailed history (click on blue links for details) Архив на оригинала от 2007-06-02 в Wayback Machine. ((fr)) History and pictures of the castle ((fr))
Tarasconi vár

A Tarasconi vár egy középkori vár a dél-franciaországi Tarascon városban, Bouches-du-Rhône megyében épült. Az erődítmény a Rhône partján áll, a Szent Márta társaskáptalani templomnál található és a Provence nyugati határa biztonságát biztosította. Lerombolták és újjáépítették a 15. század első felében. Gótikus és reneszánsz stílusokban építették újra fel. Az erődítmény helyszine volt olyan eseményeknek, gyűléseknek, ünnepeknek, amiket René nápolyi királynak tartottak. Katonai börtönné alakitották át a 18. század végén. Ma az épitmény helyzete: az egyik legjobban megőrzött vár a világon és 1840-től nemzeti történelmi helyszínnek minősítették. Első vár Védeni az ellenséges támadásoktól, a Rhône folyó területének ellenőrzését megszerezni, ezekből a célokból épitette a várat II. Rotbald, Provence grófja 994 és 1010 között. Ókori római katonai tábor romokra épült. Az erődítmény komolyan megsérült egy felkelésben 1232-ben. A várat újraépítette és birtokában tartotta I. Károly szicíliai király. Fia, II. Károly nápolyi király által jelenlegi elrendezésben teljes körűen felújíttatta. Jelenlegi vár Miután lerombolták, az Anjou család elhatározta, hogy újjáépiti az erődítményt. 1401-ben elkezdődtek az építkezések, amit III. Lajos címzetes nápolyi király folytatott. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Château de Tarascon című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Külső hivatkozások Tarasconi vár Avignon et provence
Тараскон (замок )

Замок короля Рене — основная достопримечательность города Тараскон в Провансе, расположена на берегу реки Роны, напротив города Бокер. Первое военное укрепление на месте современного замка сооружено ещё римлянами. Замок начали строить в XII веке. Традиционный феодальный замок приспособил для своих нужд Карл I Анжуйский. С тех пор замок охранял западный рубеж графства Прованс. В 1368 году Тарасконскую крепость осадил и взял Бертран Дюгеклен. По возвращении из Италии Людовик II Анжуйский нашёл её в руинах. Ныне существующее здание носит имя Рене Анжуйского, хотя построено оно было при его отце и старшем брате вскоре после 1400 года по проекту Жана Робера. Замок расположен на скалистом островке на берегу Роны, которая протекает вдоль одной из его стен, а ров, вырубленный в скале, окружает замок. Позднее замок становится тюрьмой до 1926 года. Замок прославился после публикации в 1872 году «Необычных приключений Тартарена из Тараскона» — сатирического романа Альфонса Доде. В 1926 году замок становится музеем (Fine Art Museum). Ссылки Официальный веб-сайт замка Тараскон (фр.) Замок Тараскон (недоступная ссылка)
Fort Libèria

El Fort Libèria és una fortificació situada damunt de la vila de Vilafranca de Conflent (comarca del Conflent, Catalunya del Nord), en el vessant meridional de la muntanya de Bell-lloc. Va ser construïda per Sébastien Le Prestre de Vauban el 1681, després de la divisió de Catalunya entre els regnes francès i castellà en virtut del Tractat dels Pirineus. El fort s'enllaça amb la vila de Vilafranca de Conflent per una escala subterrània de 734 esglaons i domina la població des d'una altura d'uns 150 metres. Referències Enllaços externs Lloc web del fort (francès) El Fort Libèria en els ortofotomapes de l'IGN El Fort Libèria a Monumentum. Carte des Monuments Historiques Français
Fuerte Libéria

El Fuerte Libéria es una fortificación situada en la parte alta del pueblo de Villafranca de Conflent en la cima del monte Belloc. Fue construido por Sébastien Le Preste de Vauban en 1681, tras la división de Cataluña entre los reinos francés y español por el Tratado de los Pirineos. El fuerte se comunica con el pueblo de Villafranca por una escalera subterránea de 734 peldaños y domina la población desde una altura de 150 metros. Fue ocupado por las tropas españolas en agosto de 1793 y recuperado por el ejército francés después de la victoria en la batalla de Peyrestortes.​ Monumento histórico Antigua prisión de las envenenadoras de la corte Luis XIV, se encuentra situado en la confluencia de los valles del Têt y del Cady. El fuerte Libéria domina la ciudad de Villafranca de Conflent. En junio de 2008 fue declarado "monumento" por la Comisión Regional de patrimonio y de la región de Languedoc-Rosellón (que emanan de la Dirección Regional de Asuntos Culturales), después de haber sido declarado Patrimonio de la Humanidad por la Unesco como parte de las fortificaciones de Vauban. El arquitecto jefe de monumentos históricos intervino en una restauración de este monumento. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Fuerte Libéria. Sitio web del Fort Libéria.