NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Aeroportul Carcassonne

Aeroportul Carcassonne (IATA: CCF, ICAO: LFMK) este un aeroport din Carcassonne, Cantonul Carcassonne-Est, Arondismentul Carcassonne, Aude, Occitania, Franța metropolitană, Franța ce deservește zona Carcassonne. Aeroportul a fost tranzitat în 2022 de 279.275 de pasageri. A fost numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 132 m, aeroportul dispune de 2 piste. Este operat de Transdev S.A.⁠(d). Infrastructură Piste Aeroportul dispune de 2 piste. Pista 10/28 are suprafața de asfalt și dimensiunile 2.050 m × 45 m. Pista 10L/28R are suprafața de Iarbă și dimensiunile 800 m × 28 m. Terminale Note Vezi și
Quéribus (hrad)

Quéribus je zřícenina hradu donjonového typu ve Francii, asi třicet kilometrů západně od Perpignanu u vsi Cucugnan. Stojí na skalnatém ostrohu v nadmořské výšce 728 metrů. Quéribus patří mezi pět synů carcassonských (čtyři další hrady Peyrepertuse, Aguilar, Puilaurens, a Termes). Jednou z prvních královských pevností byla Carcassonne, jejíž stavba byla zahájena v roce 1240, a pak následovala stavba linie obranných hradů zvaná pět synů carcassonských. Poloha Hrad se nachází na jihovýchod od pevnosti Carcassonne, která dominuje oblasti Languedoc-Roussillion. Je postaven na úzkém skalnatém vrcholu vysoko nad okolní krajinou, aby ji měl pod kontrolou. Hrad byl jedním z obranných bodů katarské země. Byl postaven v jedenáctém století a v roce 1241 poskytl azyl zbytkům Katarů, kteří zde odolávali až do roku 1255. Historie Hrad byl postaven v 11. století, první písemná zmínka pochází z roku 1020, kdy patřil hrabatům z Besalú. Hrad se proslavil především jako jedno z hlavních center katarského odporu proti křižákům. Roku 1255 se stal posledním katarským útočištěm. V roce 1255 byl jedním z hradů francouzské obrany hranic s Aragonií. V roce 1258 byly stanoveny hranice mezi Francií a Aragonií jižně od Corbières poblíž hradu. Hrad se tak stal součástí francouzskému obrannému systému. Je jedním z pěti synů Carcassonne: Quéribus, Aguilar, Peyrepertuse, Puilaurens a Termes. Během třináctého a čtrnáctého století francouzští králové přestavěli a posílili obrannou funkci hradu. V roce 1659 hrad ztrácí strategický význam po podpisu Pyrenejské smlouvy, která definitivně stanoví francouzsko-španělskou hranici. Posádka je zde ještě několik desítek let udržována. Technický stav hradu se během staletí zhoršoval až do roku 1951, odkdy se postupně obnovuje. Mezi lety 1998 a 2002 došlo ke kompletní rekonstrukci hradu. Popis Hrad se skládá ze tří odstupňovaných celků, které zabezpečovaly obranu hradu. K obraně pevnosti stačilo patnáct až dvacet mužů. Pro nedostatek vody nemohl zajistit přežití větší posádky. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Quéribus na Wikimedia Commons
Quéribus Borg

Quéribus Borg (fransk: Château de Quéribus, occitansk: Castèl de Queribús) er en borgruin i Cucugnan commune i Aude département i Frankrig. Det står opført som historisk monument siden 1907. Queribusborgen er én af de "fem sønner af Carcassonne" sammen med Aguilar, Peyrepertuse, Termes og Puilaurens; fem borge strategisk placeret til at forsvare den franske grænse mod det spanske, indtil grænsen blev flyttet i 1659. Queribusborgen betragtes undertiden som den sidste kathariske højborg. Efter faldet af Montségur Borg i 1244 samledes overlevende katharere sig i et andet fæstningsanlæg på en bjergtop på grænsen til Aragonien (den nuværende grænse mellem Aude og Pyrénées-Orientales). I 1255 blev en fransk hær udsendt for at håndtere disse resterende katharere, men de slap væk uden kamp, sandsynligvis til Aragon eller Piemonte – begge regioner, hvor katharernes overbevisning stadig var almindelige, og hvor det occitanske sprog taltes. Quéribusborgen er høj og isoleret, og ligger i 728 meters højde på toppen af den højeste tinde i miles omkreds. I 1951 påbegyndtes restaurering af tårnet, og mellem 1998-2002 gennemførtes en komplet restaurering af borgen. Borgen er nu tilgængelig for besøgende. Eksterne henvisninger Château de Quéribus (fransk)
Château de Quéribus

The Château de Quéribus (in Occitan Castèl de Querbús) is a ruined castle in the commune of Cucugnan in the Aude département of France. It has been listed as a monument historique by the French Ministry of Culture since 1907. Queribus is one of the "Five Sons of Carcassonne", along with Aguilar, Peyrepertuse, Termes and Puilaurens: five castles strategically placed to defend the French border against the Spanish, until the border was moved in 1659. It is sometimes regarded as the last Cathar stronghold. After the fall of Montségur in 1244, surviving Cathars gathered together in another mountain-top stronghold on the border of Aragon (the present border between the Aude and the Pyrénées-Orientales). In 1255, a French army under the command of Olivier de Termes, a former Cathar knight, was dispatched to deal with these last remaining Cathars. Quéribus was defended by Chabert de Barbaira, who surrendered the castle without a fight in unclear circumstances. He may have been deceived by or have made a deal with his former friend Olivier de Termes. The fate of the Cathar occupiers of the castle is unknown, but they possibly slipped away, probably to Aragon or Piedmont - both regions where Cathar beliefs were still common, and where the Occitan language was spoken. Quéribus is high and isolated. It stands on top of the highest peak for kilometres around. In 1951, restoration work on the turret began and, between 1998 and 2002, a complete restoration of the castle was undertaken. The castle is now accessible to visitors. It is at coordinates 42°50′11″N 2°37′16″E and an altitude of 728 metres (2,388 ft). The nearest village is Maury, Pyrénées-Orientales. See also Cathar castles List of castles in France 1255 Siege of Quéribus in the French Wikipedia Further reading (in French) Langlois, Gauthier. Olivier de Termes, le cathare et le croisé (vers 1200-1274), Toulouse : Éditions Privat, 2001, 288 p. (Collection Domaine cathare). (in French) Poudou, Francis and Langlois (Gauthier), (dir.) - Canton de Tuchan et communauté de communes des Hautes Corbières, Narbonne : Fédération audoise Léo Lagrangre, 2003. References External links Base Mérimée: Ruines du château de Quéribus, Ministère français de la Culture. (in French)
Castello di Quéribus

Il castello di Quéribus è un castello cataro della regione della Linguadoca-Rossiglione, penultima fortezza a cadere in mano francese nell'agosto 1255. Si trova nel comune di Cucugnan. Storia Il sito viene citato per la prima volta nel 1020 come Popia Cherbucio. Cadde in seguito sotto i domini della Contea di Barcellona. Nel 1162 fa parte dei possedimenti del Regno d'Aragona, ma dieci anni dopo, nel 1172, entra nei possedimenti della Contea del Rossiglione; infine, alla fine del XII secolo, entrò nei possedimenti del conte di Fenouillèdes. Durante la prima parte della guerra ricordata come crociata albigese Queribus rimane in disparte, assumendo invece un ruolo importante dal 1215 in poi. Nel 1241 vi morì Benoit di Termes, il decano cataro di Razès. In questo periodo signore di Quèribius era il temerario Chabert di Barbera, che tuttavia, dopo un lungo guerreggiare, finì catturato e imprigionato dalle forze reali nel castello di Aguilar dal suo vecchio alleato Olivier di Termes. A quel punto la caduta della roccaforte era solo questione di tempo, e difatti nell'agosto del 1255, sotto il comando di Pierre di Auteuil, le forze reali ne presero possesso. Il castello sorge su una formazione rocciosa, a circa 728 metri di quota, in posizione tale da sorvegliare il passo di Grau de Maury. Le fortificazioni, suddivise su tre differenti livelli, sono in parte del XIII secolo e in parte del XVI, quando il castello venne rimaneggiato. Poco o nulla sappiamo dell'originale castello cataro. Come altre fortezze catare, anche Queribus fu ricostruita in funzione anti-aragonese, e rimase fino alla fine del Settecento possesso diretto della Corona di Francia, che vi tenne una guarnigione. Nel Novecento vi furono effettuati vari interventi di restauro, facendo di Quéribus uno dei castelli catari meglio conservati. Caratteristiche Partendo dal livello più basso troviamo una prima cortina con feritoie e l'ingresso al castello. Salendo quindi lungo l'angusto sentiero vi si trova la seconda cortina, posta a difesa di alcune strutture e varie cisterne: essendo la fortezza posta in cima ad un cocuzzolo roccioso, l'unico approvvigionamneto idrico possibile, comune a molti altri castelli catari, era l'acqua piovana. Anche la seconda cortina mostra varie feritoie, rivolte anche verso la valle per controllare la via per il valico. Nel terzo livello troviamo il dongione poligonale, probabilmente del XIII secolo, con mura alla base spesse quasi 4 metri. All'interno vi è una grande sala con volta ogivale alta 7 metri. Attorno al dongione, una cortina racchiude il cortile contenente un'ulteriore cisterna per l'acqua nonché altre piccole strutture. Bibliografia Peter Dennis. Cathar Castles. Fortresses of the Albigensian Crusade 1209–1300 - (Fortress 55), Ospreypublishing, Londra, novembre 2006 Voci correlate Crociata albigese Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su castello di Quéribus
Kasteel van Quéribus

Het Kasteel van Quéribus (Frans: Château de Quéribus) is een deels verwoest, deels gerestaureerd kasteel in het zuiden van Frankrijk. Het kasteel bevindt zich op ruim 700 meter hoogte op een bergtop in het huidige Cucugnan in het departement Aude. Geschiedenis Het kasteel werd in 1020 voor het eerst vermeld. Het behoorde toe aan graafschappen die onderdeel waren van het Spaanse Koninkrijk Aragon. Later was het kasteel een van de zogenaamde "vijf zonen van Carcassonne", samen met de kastelen van Peyrepertuse, Puilaurens, Aguilar en Termes. De vijf kastelen waren de buitenposten van de stad Carcassonne en samen dekten ze een deel van de zuidflank van Frankrijk. Het kasteel van Quéribus wordt door sommigen beschouwd als de laatste burcht van de katharen. Na de val van Montségur in 1244 moeten een aantal katharen een veilig heenkomen hebben gezocht in een kasteel aan de grens met Spanje en Quéribus zou dat kasteel geweest kunnen zijn. Vast staat dat de kathaarse bisschop Benoît de Termes er gewoond heeft van 1230 tot 1233. In die tijd werd het een toevluchtsoord voor kathaarse monniken. In 1242 viel het kasteel in handen van de kathaarse ridder Chatbert de Barbeira. In 1254 zond Lodewijk IX soldaten naar het zuiden om deze laatste burcht op te sporen en in te nemen. In mei 1255 viel het kasteel na een belegering van drie weken in handen van de Franse koning. Chatbert de Barbeira had zich daarbij overgegeven in ruil voor vrijheid, waarbij ook de nog aanwezige katharen zonder gevecht wisten te ontsnappen. Met de Vrede van de Pyreneeën in 1659 kwam de grens tussen Frankrijk en Spanje een stuk zuidelijker te liggen, op de huidige locatie. Daarmee verloren de "zonen van Carcassonne" goeddeels hun belang. Heden Het kasteel is een monument historique sinds 1907. In 1951 en tussen 1998 en 2002 werden restauratiewerkzaamheden uitgevoerd en sinds 2002 is het kasteel toegankelijk voor het publiek. In 2019 werden opnieuw restauraties uitgevoerd, waarbij het dak van de donjon werd hersteld, enkele poortjes in het kasteel hun boog terugkregen, en het metselwerk van de zuidelijke muur werd opgeknapt. Het kasteel geldt als een van de burchten van de katharen.
Castelo de Quéribus

O Castelo de Quéribus (em occitano "Castèl de Queribús") localiza-se próximo à vila de Maury, na comuna de Cucugnan na divisa entre os departamentos de Aude e de Pyrénées-Orientales, na região de Languedoc-Roussillon, na França. História É considerado por alguns autores como o último baluarte Cátaro. Após a queda do Castelo de Montségur em 1244, os sobreviventes Cátaros reuniram-se em outro baluarte, no alto da montanha na fronteira com o reino de Aragão (atual fronteira entre o Aude e o Pyrénées-Orientales). Em 1255 um exército francês foi enviado para liquidar estes Cátaros remanescentes, mas eles evadiram-se sem luta, provavelmente para Aragão ou para o Piemonte - ambos regiões onde as crenças Cátaras ainda eram comuns, e onde a língua occitana ainda era falada. O Castelo de Queribus é um do "Cinco filhos de Carcassonne", junto com o de Aguilar, o de Peyrepertuse, o Termes e o de Puilaurens: cinco fortes estrategicamente erguidos para defender a nova (1659) fronteira francesa contra a Espanha. Foi relacionado como monumento histórico pelo Ministério francês de Cultura desde que 1907. Em ruínas, em 1951 foram promovidos trabalhos de restauração em seu torreão. Mais recentemente, entre 1998 e 2002, foi objeto de uma extensa campanha de restauração, encontrando-se atualmente aberto à visitação turística. Características O Castelo de Quéribus ergue-se a 728 metros acima do nível do mar, isolado no topo do pico mais alto da montanha em quilômetros ao seu redor. Ver também Castelos cátaros Bibliografia (em francês) LANGLOIS, Gauthier. Olivier de Termes, le cathare et le croisé (vers 1200-1274). Toulouse: Éditions Privat, 2001, 288p. (Collection Domaine cathare). (em francês) POUDOU, Francis; LANGLOIS, Gauthier (dir.). Canton de Tuchan et communauté de communes des Hautes Corbières. Narbonne: Fédération audoise Léo Lagrangre, 2003. Ligações externas «Entrada do banco de dados do Ministério Francês da Cultura para o "Château de Quéribus".» (em francês)
Керибюс

Керибю́с (фр. Château de Quéribus) — замок в департаменте Од (Окситания). Представляет собой руины на высоте 728 метров над уровнем моря. Постройка замка датируется X столетием. Керибюс назывался одним из пяти Каркасонских братьев, вместе с замками Агилар, Пейрепертюз, Терм и Пюилоран он был главным защитным сооружением этого графства. Также замок принадлежал Бесалу. Позже сооружение служило последним убежищем катаров, после победы над которыми замок стал важной стратегической крепостью на границе. В 1473 году войска Арагона захватили Керибюс. После подписания Пиренейского мира (1659) замок потерял свою значимость. В 1907 году замок был включён в список исторических памятников Франции. В 1950-е и 1998—2002 годах проводились реставрационные работы. Примечания См. также Список замков департамента Од
Roc Saint Gervais

Le roc Saint Gervais est un piton rocheux de 620 m d'altitude, surmonté d'un cimetière attenant à une chapelle du hameau des Douzes, commune d'Hures-La-Parade, Lozère, région Occitanie, France. Localisation Le roc se situe en rive droite de la Jonte, sur un piton rocheux dressé à la confluence du ravin des Bastides et des gorges de la Jonte. Ce site de la bordure du causse Méjean, domine de cent trente mètres la vallée de la Jonte. On y accède par un sentier à partir du village des Douzes. Une chapelle dédiée à saint Gervais et saint Protais La chapelle Saint Gervais est dédiée aux frères jumeaux Gervais et Protais, martyrisés à Milan en l'an 57, sous le règne de Néron. Saints et martyrs, ils sont invoqués contre le rachitisme des enfants, la cécité et pour la prospérité des troupeaux. Les éleveurs des causses ont su maintenir un pèlerinage des bergers, chaque premier dimanche de juillet, qui se termine par la bénédiction des branches de buis cueillies le long du chemin qui mène au roc. Une fois reliés entre eux, ces rameaux sont destinés à être placés dans des bergeries, afin de préserver le bétail de la maladie et de garantir la protection des bâtiments contre la foudre et l'incendie. De nombreux habitants des Douzes reposent dans le cimetière et étaient portés à bras sur le sentier escarpé avant d'être inhumés près de la chapelle. L'abandon du site Il est probable que le roc Saint Gervais ait abrité une petite communauté comme l'indiquent les aménagements dans les rochers (restes de murs, roches taillées, etc.). De même, une citerne située près de la chapelle rappelle les techniques de récupération des eaux de pluie pratiquées par les habitants de ce nid d'aigle. Rassemblés autour de la chapelle et rassurés par la situation dominante du roc, on sait qu'en 1208 les habitants étaient sous la protection d'un seigneur local : Jehan des Douzes, sire de Saint Gervais. Mais au XIVe siècle, les moulins situés près de la rivière sont plus fréquemment cités dans les actes et indiquent un déplacement probable de la population du roc Saint Gervais vers la vallée de la Jonte, dans l'actuel hameau des Douzes. Galerie de photos Notes et références Voir aussi Articles connexes Hures-la-Parade Liens externes Le sentier du roc Saint Gervais Portail de la Lozère et du Gévaudan Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Armand Barbès

Armand Barbès, właśc. Armand Sigismond Auguste Barbès (ur. 18 września 1809 w Pointe-à-Pitre na Gwadelupie, zm. 26 czerwca 1870 w Hadze) – rewolucjonista francuski, radykalny republikanin. Członek tajnych związków, m.in. Stowarzyszenia Pór Roku. W 1839 wraz z Luisem Blanqui stanął na czele krwawo stłumionego powstania w Paryżu. Po jego stłumieniu skazany na karę śmierci; karę zamieniono mu na długoletnie więzienie w twierdzy Mont-Saint-Michel dzięki interwencji Victora Hugo. Opuścił twierdzę po amnestii w lutym 1848. Z Blanquim i jego utopijnym socjalizmem zerwał krótko po Wiośnie Ludów w 1848 i wycofał się z życia politycznego, dobrowolnie pozostając na wygnaniu. Przypisy Bibliografia Henryk Katz: Historia powszechna 1789-1870 w zarysie. Wyd. 1. Warszawa: Państwowe Zakłady Wydawnictw Szkolnych, 1961.
Armand Barbès

Armand Barbès, född 18 september 1809 på Guadeloupe, död 26 juni 1870 i Haag, var en fransk revolutionär demokrat. Barbès kom 1830 till Paris för att studera juridik. Där fördes han av sina republikanska åsikter in i flera hemliga sällskap och blev två gånger (1834 och 1836) dömd till fängelse. Efter upprorsförsöket i maj 1839 blev Barbès som en av huvudledarna dömd till döden av pärskammaren, men benådades på Victor Hugos förbön av kungen med livstidsfängelse. Februarirevolutionen 1848 återgav honom friheten, och han blev därefter guvernör över Luxembourg-palatset, överste för en legion av det parisiska nationalgardet och medlem av nationalförsamlingen. I förening med Louis Auguste Blanqui och François-Vincent Raspail gjorde han den 15 maj 1848 ett försök att spränga nationalförsamlingen och bilda en ny, radikal styrelse. Detta misslyckades, och Barbès dömdes till deportation för livstid. Straffet förvandlades till fängelse på ön Belle-île vid Bretagnes kust), där han satt till 1854, då Napoleon III skänkte honom friheten. Han ville dock inte ta emot den kejserliga nåden, utan begav sig till Paris för att protestera och åter ställa sig inför rätta. Då emellertid ingen där brydde sig om honom, reste han till Nederländerna. Någon tid därefter begav han sig till Spanien och sedan åter till Nederländerna. Han avled i Haag 1870. Källor Barbès, Armand i Nordisk familjebok (andra upplagan, 1904)
Мезон Каре

43.838333, 4.356111 Мезон Каре (на френски: Maison Carrée, буквално „квадратна къща“) е античен римски храм в град Ним, Югоизточна Франция. Сградата е сред най-добре запазените храмове на Римската империя. Френското наименование произлиза от стария термин carré long, буквално значещ „дълъг квадрат“ или правоъгълник, изхождайки от формата на сградата. Храмът е построен около 19 – 16 г. пр.н.е. под патронажа на Марк Агрипа (патрон и на Пантеона в Рим). Посветен е по-късно на синовете му Гай Цезар и Луций Цезар, осиновени от император Август. Синовете на Агрипа умират през 2 – 4 г. Надписът с посвещението към Гай и Луций е премахнат през Средновековието. През 1758 г. местният учен Жан-Франсо Сегие успява да възпроизведе надписа, като напасва направени от него бронзови римски букви в дупките, останали във фасадата. Според възстановката на Сегие текстът на посвещението е следният (в превод): „На Гай Цезар, син на Август, консул; на Луций Цезар, син на Август, назначен за консул; на младите принцове“. Храмът дължи оцеляването си на факта, че е преобразен в християнска църква през IV век – по този начин е спасен от широко разпространеното разрушаване на храмове, в които се почитали древноримските богове, последвало приемането на християнството за официална религия на Рим. Впоследствие Мезон Каре се превръща в място за срещи на градските консули, конюшня по времето на Френската революция и склад за градските архиви. След 1823 г. сградата е обявена за национален музей и вътре е настанена експозиция на древноримски предмети на изкуството. Мезон Каре е идеален пример за витрувиански стил архитектура в най-класическия си вид. Издигнат върху 2,85 метра подиум, храмът доминира на площада (форум) в римския град, образувайки правоъгълник почти два пъти по-дълъг отколкото широк (размери 26,42 м. дължина към 13,54 м. широчина). Фасадата е голям портик с размери почти 1/3 от дължината на сградата. Голяма врата (6,87 м. висока, 3,27 м. широка) води до учудващо малка вътрешност, лишена от прозорци, където се е помещавал олтар. В наше време в помещението не са останали декорации от античността. Мезон Каре е послужил като модел на неокласическата църква „Света Мария Магдалена“ в Париж. През семпетмври 2023 г. е обявен за обект на Световното културно наследство на ЮНЕСКО Бележки Литература Wheeler, Mortimer. Roman Art and Architecture. Thames and Hudson, (1964). ISBN 0500200211. Външни препратки Официален сайт на Мезон Каре ((en)) Снимки и кратки текстове Архив на оригинала от 2004-02-08 в Wayback Machine. ((en))
Maison carrée

Maison carrée (v překladu „čtvercový dům“) je starověký římský chrám ve francouzském městě Nîmes. Je to jeden z nejlépe dochovaných římských chrámů na světě. Stal se vzorem řady jiných staveb, mj. kostela La Madeleine. Je klasickým příkladem vitruviánské architektury, protože je téměř přesnou replikou římského chrámu v toskánském stylu popsaného ve spisech architekta Vitruvia. Chrám je vyvýšený na 2,85 metrů vysokém pódiu a má rozměry 26,42 × 13,54 metru. Velké dveře (6,87 m vysoké a 3,27 m široké) vedou do překvapivě malého interiéru bez oken, kde byla původně svatyně. Nyní se prostor používá k promítání filmu o římské historii Nîmes. Uvnitř celly nezůstala žádná starobylá výzdoba. Dějiny Chrám byl snad postaven okolo roku 12 př. n. l. Asi v letech 4–7 našeho letopočtu byl zasvěcen Gaiovi a Luciusovi Caesarovi, adoptivním dědicům Augusta, kteří oba zemřeli mladí. Nápis zasvěcující chrám Gaiovi a Luciovi byl ve středověku odstraněn. Místní učenec Jean-François Séguier však dokázal v roce 1758 nápis rekonstruovat. Podle Séguierovy rekonstrukce text věnování zněl (v překladu): „Gaiovi Caesarovi, synu Augusta, konzulovi; Luciusu Caesarovi, synovi Augusta, jmenovanému konzulovi; knížatům mládí.“ Během 19. století začal být chrám obnovován díky úsilí Victora Grangenta. Až do konce 19. století tvořil součást většího komplexu přilehlých budov. Ty byly postupně strženy, takže okolo roku 1907 se chrám stal znovu solitérní stavbou, tak jako v římských časech. Britský architekt Norman Foster byl pověřen vybudováním galerie moderního umění a veřejné knihovny, známé jako Carré d'Art, na opačné straně náměstí, aby nahradila městské divadlo v Nîmes, které vyhořelo v roce 1952. Budova byla dostavěna roku 1993. Poskytuje překvapivý kontrast k Maison carrée, ale mnohé z jeho prvků, jako je portikus a sloupy, kopíruje, byť z oceli a skla. Kontrast je tak utlumen fyzickou podobností obou budov. Fotogalerie Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Maison carrée na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Maison carrée na anglické Wikipedii.