NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Odéon (Nimes)

L'Odéon de Nimes és un teatre ubicat en el número 7 del carrer de Pierre Semard de Nimes. És el 1993 que aquesta sala de cinema dels anys 50 s'incorpora als grups de teatres de la ciutat. És un espai reduït, modulable per fer-hi cabaret musical o petits espectacles teatrals o coreogràfics. La seva capacitat en seients no supera els 250 espectadors. Enllaços externs Pàgina web Arxivat 2009-01-06 a Wayback Machine.
Pirineos catalanes

Los Pirineos catalanes (en catalán, Pirineu català) forman una unidad de relieve en Cataluña. Corresponden aproximadamente a la mitad oriental de la cordillera de los Pirineos, y dentro de esta mitad principalmente las vertientes meridional y oriental y algún pequeño segmento de la vertiente septentrional en el Valle de Arán, Solana de Andorra y Capcir.​ Lagos En los Pirineo catalanes hay más de 400 lagos. El más grande de todos es el de Certascan en el Pallars Sobirá con más de 100 metros de profundidad.​ Clima La climatología es predominantemente de montaña, con características generales de rigor y valores extremos. Se pueden distinguir cuatro zonas: una claramente de clima alpino y subalpino, una de clima atlántico y dos de clima mediterráneo de montaña alta y de montaña mediana y baja. El clima alpino y subalpino se encuentra en las tierras superiores a los 1500 metros de altitud con rasgos como una pluviosidad elevada, temperatura mediana anual baja, veranos frescos e inviernos rigurosos. El clima atlántico es el característico del Valle de Arán y es un clima lluvioso, fresco y de limitada amplitud térmica por eso hay una persistente humedad y verdor en prados y bosques con bastantes hayedos. Después hay una zona donde los veranos son cálidos y los inviernos suaves, con una gran oscilación térmica anual, es decir el clima mediterráneo de montaña o submediterraneo. Tiene una pluviosidad más reducida que en el resto de zonas, un número de días de lluvia inferior y la presencia de algunos meses secos, pero que por la altitud es más húmedo que el clima mediterráneo y caracterizado por veranos todavía bastante lluviosos. La zona de clima mediterráneo de montaña mediana y baja comprende a los valles más bajos, las cuencas del Pallars Jussá y las vertientes del Montsec, caracterizado por ser más seco que el mediterráneo de alta montaña y menos lluvioso.​ Espacios naturales protegidos Parque nacional de Aiguas Tortas y Lago de San Mauricio Parque nacional de los Pirineos Parque natural del Alto Pirineo Parque natural del Cadí-Moixeró Parque natural del Cabo de Creus Parque natural regional de los Pirineos catalanes Parque natural de la Zona Volcánica de la Garrocha Referencias
Pirenéus catalães

Os Pirenéus catalães (em catalão Pirineus catalans) são uma unidade de relevo na Catalunha. Correspondem aproximadamente à metade oriental dos Pirenéus, e dentro desta metade principalmente as vertentes meridional e oriental e um pequeno segmento da vertente setentrional do Vale de Aran, e Andorra. Existem mais de quatrocentos lagos na zona, que tem um clima alpino. Servem esta zona o Aeroporto de Andorra-La Seu d'Urgell, comboio (linha R3 das Rodalies de Catalunya), e a linha "Lleida - la Pobla de Segur" dos Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya. Picos Pica d'Estats, 3143 m Pic Verdaguer, 3129 m Punta de Gabarró, 3114 m Pic de Comaloforno, 3029 m Besiberri Sul, 3023 m Ponta Alta de Comalesbienes, 3014 m Tuc de Molières, 3010 m Besiberri Norte, 3008 m Rodó de Canalbona, 3004 m Ponta de Passet, 2998 m Besiberri do Meio, 2995 m Parques naturais protegidos Parque Natural Regional dos Pirenéus catalães Parque Nacional de Aigüestortes i Estany de Sant Maurici Parque Nacional dos Pirenéus Parque Natural de l'Alt Pirineu Parque Natural de Cadí-Moixeró Parque Natural da Zona Vulcânica da Garrotxa Estâncias ou Estações de esqui Boí Taüll Resort (estação de esqui), 2020 - 2751 mamsl Vall de Núria (estação de esqui), 1964 - 2552 mamsl Baqueira-Beret (estação de esqui), 1500 - 2510 mamsl Vallter 2000, 1910 - 2535 mamsl La Molina (estação de esqui) (Alp 2.500), 1400 - 1700 mamsl Referências
Sant Andreu d'Oleta

Sant Andreu d'Oleta és el nom de l'església parroquial del poble d'Oleta, del terme comunal d'Oleta i Èvol, a la comarca del Conflent, de la Catalunya del Nord. És al bell mig de l'allargassat nucli de població principal d'Oleta, al peu de la carretera principal, l'Avinguda del General de Gaulle i just al nord de l'estació del Tren Groc. Història L'edifici està documentat per primer cop el 1069, aleshores sota l'advocació de Santa Maria. Va ser la seu d'una pabordia de canonges de Sant Agustí que depenia de Santa Maria de Cornellà de Conflent fins al 1592. Del 1597 al 1611 l'església fou objecte d'una considerable restauració i ampliada. El 1603 va rebre el títol de parròquia. En beneir-la Antoni Gallart, bisbe d'Elna, la rededicà a Sant Andreu, que era el patró de l'església d'Èvol, que aquell any perdé la categoria de parroquial. S'invertia així el paper de les dues esglésies, atès que fins aleshores Santa Maria d'Oleta era sufragània de Sant Andreu d'Èvol. L'edifici L'església té una nau principal, dues naus laterals simètriques i un presbiteri quadrat. Conserva a l'esquerra de l'altar major l'absis romànic originari. Els retaules estan dedicats als sants Cosme i Damià (1611), al Sant Crist i al Roser (tots dos del segle XVII). El campanar, del segle xix, té punts de semblança amb el de Santa Maria del Voló, del 1861. Finestra romànica del Castell d'Èvol A la façana occidental de l'església hi ha una finestra geminada romànica, amb la columna central dotada d'un capitell esculpit, probablement procedent del Castell d'Èvol. Referències Bibliografia Ponsich, Pere. «Esglésies del Conflent anteriors als 1300: Oleta. Sant Andreu d'Oleta». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Becat, Joan. «103 - Oleta i Èvol». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 98. Sant Andreu d'Oleta». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Oleta». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8.
Église Saint-André d'Olette

L'église Saint-André d'Olette est un lieu de culte catholique situé à Olette, dans le département français des Pyrénées-Orientales. D'abord dédiée à sainte Marie et mentionnée dès 1069, cette église est acquise par le village d'Olette en 1595 et reconstruite pour devenir la nouvelle église paroissiale, à la place de l'église Saint-André d'Évol, en 1603. Elle prend alors le nom d'église Saint-André. Annexes Bibliographie (ca) Pere Ponsich, « Sant Andreu, abans Santa Maria, d’Oleta », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Notes Liens internes Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Évol, Olette Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées Portail du catholicisme
Sant Esteve de Salelles

Sant Esteve de Salelles (Saint Etienne de Saleilles en francès) és el nom de l'església i de la parròquia que encapçala, així com d'una capella que havia estat antigament l'església parroquial del poble rossellonès de Salelles, a la Catalunya del Nord. L'església parroquial de Sant Esteve és un imponent edifici neogòtic construït en pedra i maons. Va ser començat el 1894 per substituir l'antiga església romànica del mateix nom gràcies als donatius d'una rica propietària, la senyora Vimort; la seva defunció el 1911, però, aturà els treballs i feu que mai no se'n pogués acabar de bastir el campanar. La donant va ser enterrada dessota l'altar major. L'església és de nau única, amb la porta a la façana oest, un absis pentagonal en l'extrem i dues capelles laterals que li donen forma de creu llatina. La capella (l'església romànica original) va ser declarada monument històric de França, però no és el cas d'aquesta església; en haver tingut les dues el mateix nom, hom podria arribar a confondre-les. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Salelles». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 249. Sant Esteve de Salelles». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Enllaços externs Descripció molt completa i fotografies de l'Església (francès)
Sant Feliu i Sant Ermengol d'Aiguatèbia

Sant Feliu i Sant Ermengol d'Aiguatèbia és l'església parroquial del poble nord-català d'Aiguatèbia, a la comarca del Conflent, pertanyent a la comuna d'Aiguatèbia i Talau. Està situada a l'extrem nord-est del nucli de població d'Aiguatèbia, al costat del cementiri, al capdamunt del carrer de l'Església. Història És esmentada en un document del 984, en un jurament sobre unes possessions de terres en aquesta parròquia. L'església d'Aiguatèbia era propietat dels vescomtes de Conflent, senyors del poble i terme. Més tard, el 1072 que parla d'una donació anterior, del 1046, on també s'hi indica que tenia l'advocació segona de sant Ermengol d'Urgell, que hauria estat nadiu de la zona de les Garrotxes en general i potser d'Aiguatèbia en particular. Entre el 1069 i el 1086 fou donada a la canònica de Santa Maria de la Seu d'Urgell. En ocasió d'una bullanga popular, però, els exèrcits francesos cremaren i destruïren el temple romànic original el 7 de febrer del 1673. Es va refer del tot, i el 1693 es va consagrar l'església nova, a la qual es va afegir el campanar el 1706. De l'església romànica, no en queda res. L'edifici L'edifici actual és la reconstrucció del 1693; la sagristia és de l'any següent i la part baixa del campanar, de planta quadrada i de gran alçaria, del 1706. Va ser declarada monument històric de França el 1967. Mobiliari Com a mobiliari d'interès conserva el retaule del Roser (del primer quart del segle xvii), el retaule de l'altar major, dedicat a sant Fèlix (darrer quart del segle xvii, reformat al segle xix) i un panell amb una Mare de Déu alletant (darrer quart del segle xv). També és de l'església una cadireta de processó amb una marededeu del segle xvii. Bibliografia Becat, Joan. «1 - Aiguatèbia i Talau». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatèbia - Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Cazes, Albert. Les églises de la région d'Oleta. Prades: Imprimerie J. Legrand, 1974. Corts, Ramon; Galtés, Joan; Manent, Albert. Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya I. Barcelona: Generalitat de Catalunya - Editorial Claret, 1998 (Diccionari d'història eclesiàstica de Catalunya I). ISBN 978-84-39346-13-5. Gavín, Josep M. «Conf 1. Sant Feliu d'Aiguatèbia». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Aiguatèbia». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Ponsich, Pere. «Esglésies del Conflent anteriors al 1300: Aiguatèbia i Talau. Sant Feliu d'Aiguatèbia». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 8477399514. Referències Enllaços externs Brevíssims apunts històrics (francès) Fitxes i fotografies (francès) Fotografies
Église Saint-Félix-et-Saint-Armengol d'Ayguatébia

L'église Saint-Félix-et-Saint-Armengol d'Ayguatébia est une église d'origine romane située dans la commune d'Ayguatébia-Talau (Pyrénées-Orientales). Histoire L'église d'Ayguatébia est déjà mentionnée en 1046 (ecclesiae sancti Felicis). Elle est initialement consacrée comme église paroissiale dédiée à saint Pierre et saint Félix. Elle est très vite ré-affectée à saint Félix et saint Armengol (ecclesiae Sancti Felicis et Sancti Ermengaudi (1099) ou Sant Feliu et Sant Ermengol en catalan). Détruite lors de l'incendie du village par les français le 7 février 1673 durant la révolte des Angelets, elle est entièrement reconstruite en 1693, la sacristie est datée de 1694 et le clocher de 1706. L'édifice, en particulier son portail, est inscrit monument historique depuis 1967. Architecture Mobilier L'église contient des retables des XVIIe et XVIIIe siècles, ainsi qu'un panneau peint du XVe siècle et représentant une Vierge allaitant. Références Voir aussi Bibliographie Noël Bailbé, Les portes des églises romanes du Roussillon, Perpignan, Société agricole, scientifique et littéraire des Pyrénées-Orientales, 2000 Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) « L'église Saint-Félix d'Ayguatébia », sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture (ca) « Sant Feliu d’Aiguatèbia », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) « Église Saint-Félix », notice no PA00103965, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Mérimée, ministère français de la Culture « Tableau : la Vierge allaitant », notice no PM66000080, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture « Vantaux », notice no PM66000081, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture « Retable, tabernacle, 5 statues du maître-autel », notice no PM66000082, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture « Retable du Rosaire, 12 tableaux », notice no PM66000084, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture Voir aussi Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées-Orientales Portail des Pyrénées Portail des monuments historiques français
Sant Jaume de Naüja

Sant Jaume de Naüja (Saint-Jacques de Nahuja en francès) és l'església parroquial del poble i terme de Naüja, a l'Alta Cerdanya, de la Catalunya del Nord. Està situada a la zona occidental del poble, a peu de carretera, en el punt on la carretera s'eixampla per formar la plaça de Sant Jaume. Història L'església apareix esmentada a la documentació per primer cop al 839, en l'acta de consagració de la catedral d'Urgell, d'on en depenia (recentment s'ha descobert que aquesta acta és en realitat quasi 200 anys posterior al que es creia). D'origen romànic, va ser modificada els segles xvii i xviii; aquesta segona reconstrucció va ser força important, i només sembla haver-se conservat part del mur meridional original. Al portal de l'església, hi figura la data de 1757, data en què es podrien haver acabat les obres. Descripció L'església és d'una sola nau, amb tres capelles laterals, i està rematada a ponent per un campanar d'espadanya amb obertura per a una campana. De l'obra romànica original es conserva només un fragment del mur meridional, a la part oriental, visible a l'interior hi ha encara traces de l'arc triomfal de mig punt. Mobiliari La decoració interior té diversos elements d'interès. Comprèn dues taules gòtiques pintades, de començaments del segle xvi, que havien format part de l'antic retaule de l'altar major (1743?) i representen dues escenes de la vida de sant Jaume el Major i dues de la de sant Jaume el Menor. L'actual retaule de l'altar major és una peça de 1759 (o 1747, segons altres fonts), d'una factura gòtica una mica ingènua. Destaquen també el retaule del Crist, una obra igualment del 1759, i dues marededeus, una de sedent (segle xiii o començament del XIV) i una altra dedicada al Roser, del segle xviii. La decoració es completa amb una pintura mural que mostra els apòstols, suposadament del segle dissetè. Referències Enllaços externs Breus notes històriques i descriptives Arxivat 2011-09-10 a Wayback Machine. (francès) Fotografies
Sant Jaume de Queixàs

Sant Jaume de Queixàs és l'església parroquial del poble rossellonès de Queixàs, cap de la comuna del mateix nom, a la Catalunya del Nord. En un municipi de població fortament dispersa en diversos nuclis, l'església de Sant Jaume està situada paret per paret amb la Casa del Comú, a un quilòmetre a l'est de la primitiva església romànica del poble. Història L'antiga església parroquial de Sant Cugat, ara de Sant Marc, és esmentada ja el 1271 (eccl. S. Jacobi et Cucuphati de Quaxas), i hauria estat deixada de banda quan la població començà a baixar del turó on estava construïda per establir-se a terrenys més planers. Sant Jaume va ser construïda al segle XV però profundament restaurada en època moderna. És una petita edificació de nau única, rematada per un campanar d'espadanya d'una obertura. Està decorada amb interessants retaules barrocs, un dels quals restaurat el 1878, així com un Crist del segle xvii i un bust-relicari amb relíquies dels segles xvii i XVIII. Bibliografia Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Queixàs». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 52. Sant Jaume de Queixàs». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Referències
Sant Maurici de Sautó

Sant Maurici de Sautó és l'església parroquial del poble de Sautó, a la comuna del mateix nom, de l'Alt Conflent, a la Catalunya del Nord. Està situada al costat del cementiri del poble, en el costat de ponent del centre del nucli urbà de Sautó. Història L'església està documentada ja al 968, data d'un privilegi del papa Joan XIII que en confirma la dependència a l'abadia de Sant Miquel de Cuixà. L'edifici, romànic del segle xii, va ser restaurat entre el 1769 i el 1780. L'edifici A l'església actual, fortificada, hom hi accedeix per una escalinata de pedra. És una església de nau única, coberta amb volta de canó llis apuntat, l'absis romànic de la qual va ser enderrocat el segle xviii i substituït per una capçalera rectangular, que conté una sagristia al costat nord. La porta, senzilla, feta amb un arc de mig punt, s'obre a la façana meridional, on hi ha també una finestra de doble esqueixada i arc de mig punt. Al frontis de ponent s'obre una segona finestra idèntica a la primera. L'aparell és molt acurat, fet de carreus de granit ben escairats i polits. Damunt del sector oest de l'església s'aixeca una torre quadrada, amb més aspecte de torre de defensa que de campanar, assentada damunt la roca del penyal on es troba. Té espitlleres, i al costat nord es conserva un fragment de la muralla del castell, en el qual s'integrava l'església. La part superior de la torre és fet amb aparell de més qualitat que la inferior, possiblement corresponent a la conversió de torre defensiva en campanar. Mobiliari A l'interior, s'hi poden admirar els retaules del Sant Crist del segle xvii i, del segle xviii, els de la Verge i el de l'Altar Major. Unes altres peces d'interès són una creu processional del segle xvii feta de fusta, diverses escultures, entre les quals destaca una marededeu amb l'Infant, del segle xiv de fusta policromada; i calzes i encensers d'entre els segles xv i xix. Bibliografia Becat, Joan. «160 - Sautó i Fetges». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Conf 131. Sant Maurici de Saltó». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Sautó». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Ponsich, Pere. «Sautó: Sant Maurici de Sautó». A: La Cerdanya, el Conflent. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (Catalunya romànica. Volum VII). ISBN 84-77399-51-4. Referències
Église Saint-Maurice de Sauto

L'église Saint-Maurice de Sauto est une église romane située à Sauto, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Architecture Mobilier Une douzaine d'œuvres situées dans l'église sont classées comme monuments historiques au titre objet, parmi lesquelles : une croix de procession en bois du XVIIe siècle ; le retable et plusieurs statues dont une Vierge à l'Enfant en bois polychrome du XIVe siècle ; des calices et encensoirs du XVe au XIXe siècle ; une cloche en bronze datant de 1448. Voir aussi Bibliographie Géraldine Mallet, Églises romanes oubliées du Roussillon, Montpellier, Les Presses du Languedoc, 2003, 334 p. (ISBN 978-2-8599-8244-7) Jean-Bernard Mathon (dir.), Guillaume Dalmau et Catherine Rogé-Bonneau, Corpus des Vierges à l'Enfant (XIIe – XVe siècle) des Pyrénées-Orientales, Presses universitaires de Perpignan, coll. « Histoire de l'art », 2013 (ISBN 9782354121853, lire en ligne) (ca) « Sant Maurici de Sautó », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Notes Portail du catholicisme Portail des Pyrénées-Orientales Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pyrénées