NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Église Sainte-Marie de Frangouille

L'église Sainte-Marie de Frangouille est une église d'origine romane située à Frangouille, hameau de la commune de La Tour-sur-Orb dans le département français de l'Hérault en région Occitanie. Localisation L'église Sainte-Marie se situe à l'est du hameau de Frangouille, à quelques dizaines de mètres du ruisseau de Frangouille, au départ de la route qui mène vers le nord au hameau de Saint-Xist. Historique L'église Sainte-Marie est mentionnée sous le nom de Sancta Maria de Frangolia en 1135 dans le cartulaire de l'abbaye Saint-Pierre-aux-Liens de Joncels, et de Sancta Maria de Frangolano en 1153 dans une bulle du pape Eugène III ainsi qu'en 1216 dans une bulle d'Honorius III. L'état actuel de l'église résulte de plusieurs campagnes de construction : la nef remonte probablement au XIIe siècle tandis que le portail et le chœur, plus tardifs, peuvent être datés respectivement du XIVe siècle et de la fin du XVe siècle voire du XVIe siècle. L'église de Frangouille était jadis une dépendance de l'église Saint-Cyr-et-Sainte-Julite de Saint-Xist. Architecture Plan et maçonnerie L'église Sainte-Marie, composée d'une nef unique voûtée en berceau, et d'une abside pentagonale nervurée plus tardive, est édifiée en grès rouge d'extraction locale, la "ruffe", provenant des terres rouges de l'ancien hameau minier du Ruffas, situé à 2 km au nord-est de Frangouille. Le chevet À l'est, du côté du cimetière, l'église présente un chevet pentagonal de belle facture édifié en blocs de pierre de taille assemblée en appareil et couvert de lauzes. Le chevet est percé de deux baies cintrées à double ébrasement, l'une à l'est (la fenêtre axiale) et l'autre au sud, la travée de chœur étant percée d'une fenêtre au sud. Le côté nord du chevet et de la travée de chœur sont aveugles. La nef La nef, surmontée d'un clocheton, présente un portail méridional de style ogival, en avant-corps. Contrairement au reste de l'église, ce portail est édifié en pierre blanche, sauf la voussure interne qui présente une bichromie obtenue par l'alternance de blocs de pierre blanche et rouge. Le portail possède une triple voussure : les deux premières voussures sont ornées chacune d'un boudin porté par de fines colonnettes tandis que la voussure interne est composée de blocs biseautés. L'arc ogival du portail, dont l'extrados est orné d'une petite frise de dents d'engrenage, est protégé par un larmier porté par des culots ornés de visages humains. La nef présente des traces de destructions, en particulier à la jonction entre la nef et le chevet, où l'on voit les traces de l'arrachement des contreforts au nord et au sud. Sa façade nord est soutenue par trois puissants contreforts. Références Articles connexes La Tour-sur-Orb Église Saint-Cyr-et-Sainte-Julite de Saint-Xist Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Hérault Portail du catholicisme
Château de Laroque (Hérault)

Le château de Laroque est une place forte des XIe et XIIe siècles inscrite au titre des monuments historiques. Ancien poste de guet surveillant l'accès à la vallée de l'Hérault, cet édifice domine le village de Laroque, dans le département de l'Hérault. Historique Protection juridique L'escalier d'accès, les façades et les toitures du château médiéval, ainsi que l'ancienne chapelle castrale, font l’objet d’une inscription au titre des monuments historiques depuis un arrêté du 22 janvier 1979. Architecture Le donjon date des Xe siècle et XIIe siècle. Pentagonal, il se dressait à près de 36 mètres de hauteur jusqu'à ce qu'il soit écrêté sur ordre de Richelieu, à la suite des Guerres de Rohan. D'une hauteur actuelle de 27 mètres, sa partie supérieure a été remaniée en pierres à bossage. Il abrite une cloche en son sommet qui a longtemps servi de timbre à l'horloge. Offerte en 1630 par Bertrand de Saussan, coseigneur de Laroque, cette cloche est classée depuis le 18 novembre 1942. Le corps de logis adjacent date des XIIe siècle et XIIIe siècle. La chapelle castrale date du XIe siècle. Elle a été agrandie au XIVe siècle sur la cour du château. Sa sacristie a été installée dans une ancienne échauguette militaire, visible de l'extérieur à l'angle du mur du donjon, reconnaissable à ses mâchicoulis. La demeure seigneuriale, en léger retrait des précédents bâtiments, est une énorme bâtisse remaniée au XVIe siècle. Parmi ses arcades, figure toujours taillé dans la pierre le blason de la famille de La Roque, coseigneurs de Laroque et une cour voisine abrite l'ancienne cuve baptismale en pierre de la chapelle castrale. Galerie Les seigneurs de Laroque Notes et références Voir aussi Articles connexes Laroque Chapelle Saint-Jean de Laroque Liste des châteaux de l'Hérault Liste des monuments historiques de l'Hérault Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’Hérault Portail des monuments historiques français Portail des châteaux de France Portail du Moyen Âge central
Sant Feliu de Vallcebollera

San Feliu de Vallcebollera (francès: Saint-Félix de Valcebollère) és una església romànica del municipi de Vallcebollera ubicat a l'Alta Cerdanya a la Catalunya Nord. El poble, situat a 1.500 msnm, és dominat per l'església parroquial, feta de nou al s. XIX. L'església fou consagrada el 1219 i esmentada al segle xiii com a dependent de la parròquia de Sant Pere d'Oceja, possessió de Santa Maria de Lillet. Va ser restaurada el segle xviii i el seu campanar data de 1867. El mobiliari inclou una estàtua de Sant Hilari, element central d'un retaule que es conserva al Palau dels Reis de Mallorca i realitzat cap al 1685, així com una estàtua de Sant Miquel del segle xviii. El sostre és de pissarra tradicional. En 1867 es va construir el campanar i l'antic porxo afegit a la nau de l'església. La campana va ser beneïda el 13 de gener de 1868. El 1911, algunes parets i sostres de l'església es van ensorrar. El sostre de l'església va ser renovat en 1935. Es tracta d'una església d'una sola nau, amb volta de canó trencat i un absis a l'est. A la part sud i nord es troba la capella. Les parets de la nau són fortament inclinades. Té una porta de granit amb una pedra angular de data 1867. La paret de la torre es troba a l'oest. La part superior té el campanar d'espadanya amb tres ulls en forma d'arc, dos dels quals porten campanes, disposats en un triangle. Està coronat per una creu i un penell. El mobiliari de l'església va ser traslladat a l'església de Sant Pere d'Oceja L'església de Sant Feliu fou restaurada parcialment en l'any 2011-2012 on es va reconstruir la teulada, es van instal·lar canaletes per conduir l'aigua de pluja, es van rehabilitar els revestiments de la façana oest i, parcialment, de les façanes nord i sud, es van recuperar els segells de la torre i la il·luminació interior i exterior. Referències
Église Saint-Félix de Valcebollère

L'église Saint-Félix de Valcebollère (Sant Feliu de Vallcebollera) est une église d'origine romane située dans le village de Valcebollère, dans les Pyrénées-Orientales, en France. Largement restaurée en 1867 dans un style roman, seuls quelques pans de murs semblent dater de l'époque de sa construction. Elle est citée pour la première fois en 1219. Situation Histoire Architecture Mobilier Annexes Articles connexes Liste des églises romanes des Pyrénées-Orientales Valcebollère Bibliographie (ca) « Sant Feliu de Vallcebollera », dans Catalunya romànica, t. VII : La Cerdanya. El Conflent, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1995 (lire en ligne) Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail des Pyrénées Portail des Pyrénées-Orientales
Mare de Déu de l'Arca

La Mare de Déu de l'Arca és un santuari del terme municipal de Sant Nazari de Rosselló, a la comarca del Rosselló. Està situat a ponent del poble, a prop de la carretera de Cabestany, del Mas de Rocabruna i del lloc on hi havia hagut la Mota de Vila Muntà. És un edifici totalment reconstruït al segle xix, dut a terme amb una alternança de maons i palets de riera, d'una manera molt característica a la comarca, tant edificis religiosos com civils, expecialment caves cooperatives. Compta amb una sola nau capçada per un absis poligonal. Bibliografia Becat, Joan. «157-Sant Nazari». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol-el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN 1243-2032. Becat, Joan; Ponsich, Pere; Gual, Raimon. «Sant Nazari». A: El Rosselló i la Fenolleda. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 14). ISBN 84-85194-59-4. Gavín, Josep M. «Ros 281. La Mare de Déu de l'Arca». A: Inventari d'esglésies 3** Capcir-Cerdanya-Conflent-Vallespir-Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies). ISBN 84-85180-13-5. Referències
Église Saint-Félix de Bayssan

L'église Saint-Félix de Bayssan est une église romane désacralisée située à Béziers dans le département français de l'Hérault en région Occitanie. Elle est aujourd'hui utilisée comme espace de théâtre ou de concert par le Théâtre sortieOuest installé au domaine de Bayssan. Localisation L'église se dresse au domaine de Bayssan, au sud de Béziers, non loin de la route départementale D 66 qui relie Maureilhan à Valras-Plage. Historique L'église Saint-Félix est mentionnée dans le cartulaire de Béziers entre 1118 et 1129. Connue sous le nom de ecclesia San Felici de Baxano, elle dépendait du chapitre Saint-Nazaire de Béziers. Références Liens externes Ressource relative à la religion : Clochers de France Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Hérault
Sant Andreu d'Angostrina (església nova)

Sant Andreu d'Angostrina, església nova, és l'església actualment parroquial del poble d'Angostrina, pertanyent a la comuna d'Angostrina i Vilanova de les Escaldes, de l'Alta Cerdanya, a la Catalunya del Nord. Es troba enmig del cementiri, al centre, aproximadament, de la part nova de l'actual Angostrina, al peu de la carretera D - 618, la Ruta dels Pirineus, a prop i al nord-est de la vella església de Sant Andreu d'Angostrina. És un temple neogòtic d'una sola nau i transsepte, que formen una planta de creu llatina. Referències Bibliografia Gavín, Josep M. «Cerd 10. Sant Andreu d'Angostrina». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3*). ISBN 84-85180-12-7.
Santa Maria de Montalbà

Santa Maria de Montalbà és l'església parroquial del poble de Montalbà dels Banys, del terme comunal dels Banys d'Arles i Palaldà, a la comarca del Vallespir (Catalunya del Nord). Està situada en el petit nucli de Montalbà, al costat de llevant de les cases del poble i al costat nord del cementiri. És una església molt poc documentada, al llarg de la història. Apareix en un testament del 1278, la qual cosa fa pensar que l'església primitiva era romànica. El temple fou totalment construït de bell nou al segle xvii, sense cap mena d'interès arquitectònic, i on no sembla quedar res del temple medieval. L'església, tanmateix, conserva un retaule major barroc, obra d'Honorat Rigau, una Mare de Déu gòtica, del segle xiv, i dos altres retaules dedicats al Sant Crist i a Sant Galderic, del segle xviii. Bibliografia Becat, Joan. «11 - Els Banys d'Arles i Palaldà». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. I. Aiguatébia-Montner. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Gavín, Josep M. «Vall 42. Santa Maria de Montalbà». A: Capcir - Cerdanya - Conflent - Vallespir - Rosselló. Barcelona: Arxiu Gavín, 1978 (Inventari d'esglésies, 3**). ISBN 84-85180-13-5. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Morellàs i les Illes». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Ramos i Martínez, Maria-Lluïsa. «Esglésies del Vallespir anteriors al 1300: Els Banys d'Arles. Santa Maria de Montalbà». A: El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès. Barcelona: Enciclopèdia Catalana, 1996 (Catalunya romànica, XXV). ISBN 84-412-2514-1. Referències
Église Sainte-Marie de Montalba-d'Amélie

L'église Sainte-Marie de Montalba-d'Amélie est un lieu de culte catholique du XVIIe siècle, héritier d'une autre église romane plus ancienne, situé à Montalba-d'Amélie, dans le département français des Pyrénées-Orientales. Situation Historique Architecture Mobilier Annexes Bibliographie (ca) « Santa Maria de Montalbà », dans Catalunya romànica, t. XXV : El Vallespir. El Capcir. El Donasà. La Fenolleda. El Perapertusès, Barcelone, Fundació Enciclopèdia Catalana, 1996 (lire en ligne). « Retable de la Vierge : la Naissance de la Vierge, la Présentation de la Vierge au Temple, l'Assomption, la Visitation, la Charité de saint Martin, l'Annonciation, le Père éternel, le Christ bénissant entre la Vierge et saint Jean, les quatre évangélistes », notice no PM66000013, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Palissy, ministère français de la Culture. Jean-Bernard Mathon (dir.), Guillaume Dalmau et Catherine Rogé-Bonneau, Corpus des Vierges à l'Enfant (XIIe – XVe siècle) des Pyrénées-Orientales, Presses universitaires de Perpignan, coll. « Histoire de l'art », 2013 (ISBN 9782354121853, lire en ligne). Notes et références Portail des Pyrénées-Orientales Portail des Pyrénées Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Casa Jacomet

La Casa Jacomet, o Casa Jordà, és una casa de la Plaça de la República de la vila de Prada, de la comuna del mateix nom, a la comarca del Conflent, a la Catalunya del Nord. Està situada a la Plaça de la República, a la cantonada meridional amb el Carrer del Palau de Justícia, amb l'entrada en el número 1 d'aquest carrer. És pràcticament al davant de l'església de Sant Pere de Prada i al costat septentrional de l'antiga Casa de la Vila. És una casa de planta baixa, dos pisos i golfes, modernament habilitades com un pis més, on, malauradament, la planta baixa ha estat del tot alterada per la instal·lació d'una oficina bancària. El primer esment d'aquesta casa es troba en un capbreu fet l'any 1504, quan Bartomeu Saura, de Prada, confessà tenir una casa al costat de la plaça d'aquesta població. Vegeu també Llista de monuments del Conflent Bibliografia Becat, Joan. «124 - Prada». A: Atles toponímic de Catalunya Nord. II. Montoriol - el Voló. Perpinyà: Terra Nostra, 2015 (Biblioteca de Catalunya Nord, XVIII). ISBN ISSN 1243-2032. Huser, Astrid; Catafau, Aymat. La maison Jacomet de Prades. Contexte historique et étude archéologique d'une maison à pan-de-bois (XVe-XIXe siècles). Prada: Association Culturelle de Cuxa, 2011, p. 120. Ponsich, Pere; Lloret, Teresa; Gual, Raimon. «Prada». A: Vallespir, Conflent, Capcir, Baixa Cerdanya, Alta Cerdanya. Barcelona: Fundació Enciclopèdia Catalana, 1985 (Gran Geografia Comarcal de Catalunya, 15). ISBN 84-85194-60-8. Referències Enllaços externs Blogspot de Viure a la baixa edat mitjana
Maison Jacomet

La maison Jacomet, ou maison Jourda, est une maison du XVe siècle à pan de bois située à Prades (Pyrénées-Orientales). La maison est inscrite au titre des monuments historiques en 2001. Annexes Bibliographie Catafau et Huser, La maison Jacomet de Prades : contexte historique et archéologique d'une maison à pan-de-bois, (XVe – XIXe siècles), Prades, Association culturelle de Cuxa, 2011, 120 p. (ISBN 978-2-9537149-2-0, lire en ligne). Liens externes « Maison Jourda (maison Jacomet) », notice no PA66000012, sur la plateforme ouverte du patrimoine, base Mérimée, ministère français de la Culture « Dossier de protection, Maison Jourda (maison Jacomet) » [PDF], base Mérimée, ministère français de la Culture Notes Articles connexes Pan de bois Liste des monuments historiques des Pyrénées-Orientales Portail des Pyrénées-Orientales Portail des monuments historiques français Portail de l’architecture et de l’urbanisme
Torre de la Babotte

La Torre de la Babotte, (en francés: Tour de la Babotte) es una construcción defensiva, único resto, junto con la Torre de los Pinos (Tour des Pins) que queda de las murallas de la ciudad francesa de Montpellier. En el siglo XVIII estuvo instalado en ella un observatorio astronómico. En el siglo XX el citado observatorio volvió a tener actividad. Actualmente la torre está ocupada por la Federación de Astronomía Popular del Midi. Historia La Torre de la Babotte era una de las 25 torres de que constaba la fortificación que defendía la ciudad de Montpellier, construida entre finales del siglo XII y principios del XIII, de la que únicamente sobreviven dos, la de la Babotte y la de los Pinos. Tiene una altura de 26 metros. En 1739, la Sociedad Real de las Ciencias solicitó la autorización para construir un observatorio astronómico, lo que fue concedido por el Estado del Languedoc en 1740. El emplazamiento elegido fue una de las torres de la muralla sobre la que se construyó un edificio para sede del observatorio. Los trabajos finalizaron en 1745. El 23 de diciembre de 1783, Louis-Sébastien Lenormand, inventor francés del paracaídas, se lanzó desde la torre para hacer una demostración de su invento. El observatorio se mantuvo en funcionamiento hasta que en 1793 la Sociedad Real de las Ciencias fue disuelta durante la Revolución francesa. En 1832 fue instalado en la torre un telégrafo óptico que estuvo en funcionamiento durante veintitrés años, cuando se popularizó el telégrafo a hilo. De 1855 a 1890 la Facultad de Ciencias de Montpellier se instaló en el edificio donde se volvieron a realizar estudios astronómicos y meteorológicos. Con el traslado de la facultad a unos nuevos locales, el edificio pasó a ser ocupado por la Sociedad Colombófila de Montpellier instalando allí sus palomares. En 1903 el edificio volvió de nuevo a manos de una sociedad astronómica, la Sociedad Flammarion, hasta 1950 en que el Ayuntamiento de Montpellier instaló en él un Museo de Historia de la ciudad. En 1981 el edificio fue entregado a la Federación de Astronomía Popular del Midi que lo sigue ocupando en la actualidad. Como observatorio astronómico, figura en la Lista de Códigos de Observatorios del Minor Planet Center con el código 003.​ Protección La torre está declarada Monumento Histórico por el Ministerio de Cultura de Francia.​ Referencias Enlaces externos Sitio web de información turística de Montpellier (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última).. Sitio web del Ayuntamiento de Montpellier.
Torre della Babotte

La torre della Babotte, (o della Babote, in francese: Tour de La Babote) è un residuo dei vecchi bastioni di Montpellier, nell'Hérault. Classificato come monumento storico, nel XVIII secolo aveva funzione di osservatorio astronomico. Storia La torre della Babotte è un elemento delle venticinque torri del recinto fortificato o recinto comune (commune clôture) che proteggeva la città di Montpellier tra il XII secolo ed il XIII secolo. Alto ventisei metri, rimane una delle ultime vestigia con la porta della Blanquerie, la porta di Pila Saint Gély e la torre dei Pini. Nel 1739, l'accademia reale delle scienze (in francese Académie des Sciences) chiese il permesso di istituire un osservatorio astronomico, che fu concesso dall'allora direttore generale delle fortificazioni, il maresciallo di Asfeld. L'altezza della torre, dalla balaustra, risale a quel periodo. I lavori terminarono nel 1745 e l'osservatorio rimase attivo sino al 1793. L'osservatorio divenne un famoso centro astronomico fino alla dissoluzione dell'Accademia Reale, durante la rivoluzione francese. Il 26 dicembre 1783 il fisico e inventore Louis-Sébastien Lenormand sfruttò l'altezza della torre per sperimentare il suo primo prototipo di paracadute al mondo, mentre nel 1832 la torre della Babotte fu sfruttata per l'utilizzo del telegrafo Chappe. L'utilizzo a fini astronomici riprese dal 1902 al 1922 e dal 1981 è stata la sede della Fédération d'astronomie populaire amateur du Midi, un'associazione amatoriale di astrofili. La torre è stata dichiarata monumento storico il 4 agosto 1927. All'osservatorio è stato dedicato l'asteroide 24948 Babote. Ricerca Osservazioni astrometriche Fenomeni reciproci nel sistema di satelliti di Giove Eclissi lunari Eclissi solari Determinazione della parallasse durante i transiti di Venere e Mercurio sul disco del Sole Tentativi di calcolare la parallasse nelle comete Osservazioni di Saturno Tentativi di rilevare satelliti di Venere Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su osservatorio della Babotte Collegamenti esterni Società astronomica di Montpellier, gestore attuale dell'osservatorio
Tour de la Babotte

De Tour de la Babote of Babotte (13e eeuw) is een middeleeuwse vestingtoren in de stad Montpellier, in het Franse departement Hérault. In de 17e eeuw kwam er een bovenbouw die diende als een observatorium voor astronomen. Van 1832 tot 1855 was het een telegrafietoren volgens de semafoortechnieken van Chappe. Historiek Koninkrijk Frankrijk De Tour de la Babotte was een van de twintig vestingtorens van het middeleeuwse Montpellier. De ringmuren zijn 13e-eeuws. In de 18e eeuw besliste de provincie Languedoc, in het koninkrijk Frankrijk, om bovenop de toren een observatorium te bouwen (1740). Maarschalk d’Asfeld, directeur-generaal van de vestingen, was akkoord gegaan met de vraag van de Académie des Sciences (1739). De werken waren klaar in 1745. Er stonden sterrenkijkers en de directeur van het observatorium betrok een groot appartement in de nieuwbouw. De Académie des Sciences bemande het observatorium voor astronomie tot in 1793. In deze periode vonden experimenten plaats van Louis-Sébastien Lenormand (1783). Lenormand testte een parachute uit door van het terras van het observatorium te springen; van Lenormand komt overigens de naam parachute. Als verder experiment smeet hij dieren van het dak van het observatorium naar beneden. Priester Picard werkte voor de Académie des Sciences: hij publiceerde zijn astronomische observaties bij de Académie. Het werk van Picard werd verder gezet door Barthélemy Tandon. In de jaren na de Franse Revolutie (1789) werd het observatorium niet meer bemand. In 1793 liet de Académie des Sciences de Tour de la Babotte achter voor wat ze was: verwaarloosd en met beschadigde meetinstrumenten. 19e eeuw Van 1832 tot 1855 werd de Tour de la Babotte uitgebouwd als telegrafietoren. De gebroers Chappe bouwden in Montpellier een van de zendmasten zoals Claude Chappe ze ontworpen had. Het was een transmissie van boodschappen zonder kabel die "sneller was dan de postkoets" zoals dat in die tijd heette. De Tour de la Babotte stond op de telegrafielijn Narbonne-Nîmes. Van 1855 tot 1890 betrok de faculteit wetenschappen van de universiteit van Montpellier de toren. Zij richtte er een laboratorium in voor meteorologie en astronomie. Van 1899 tot 1903 verbleven er duivenliefhebbers. De duivenkoten waren eigendom van de duivenbond van het departement Hérault. 20e eeuw en nadien Van 1903 tot 1950 werd de toren opnieuw een observatietoren voor astronomen. Ditmaal werd ze in gebruik genomen door astronomen van de vereniging Société Flammarion. De Tour de la Babotte werd erkend als monument historique van Frankrijk. In een tussenperiode 1950-1980 was de toren een museum, het Musée du Vieux Montpellier. Nadien trokken er amateur-astronomen in de Tour de la Babotte. Het gaat om de Société Astronomique de Montpellier, zoals een herdenkingsplaat in de toren aangeeft.