NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Баньска (монастырь)

Монастырь Баньска (серб. Бањска, алб. Manastiri i Banjskës) — монастырь Сербской православной церкви, находящийся недалеко от Звечана и Косовской Митровицы в Северном Косове в селе Баньска муниципалитета Звечан. Монастырь Баньска с храмом Св. Стефана был построен между 1313 и 1317 гг. сербским королём Милутином как его «задужбина» (монастырь на помин души). Помимо храма, в монастыре располагались трапезная, библиотека, конак (место отдыха) и царский дворец. Сам Милутин планировал быть похороненным в этом монастыре, и после смерти его воля была исполнена. В 1389 г., после поражения сербов в битве на Косовом поле, прах короля был перенесён в Трепчу, а в 1460 г. — в болгарскую Софию, где ныне и находится. Так как монастырь был царской усыпальницей, его статус был достаточно высок, монастырь был ставропигиальной Лаврой, и считался 4-м по значимости монастырём Сербии (три первых — Студеница, Монастырь Милешева и Сопочаны). Строительством монастыря руководил тогдашний игумен Даниил, позже ставший сербским архиепископом Даниилом II. В средневековых источниках и народной памяти монастырь Баньска называется одним из самых красивых монастырей Сербии. Он был построен в рашском стиле, как и Студеница, которая, по воле Милутина, была взята за образец при постройке нового монастыря. Снаружи собор был облицован плитами голубоватого, розового и белого мрамора. Роспись в храме (плохой сохранности) была выполнена на золотом фоне, в традиционном для сербской живописи стиле XIII в. В диаконнике имеется изображение епископа, в жертвеннике — фрагмент неизвестной композиции, в медальонах на западной арке, в наосе сохранились поясные изображения епископов. Высокое качество росписи указывает на то, что исполнители были приглашены из Константинополя. Аналогичной росписью, но без золотого фона были украшены трапезная мон-ря и др. постройки (сохранились незначительные фрагменты). Сохранилась каменная скульптура Богородицы с младенцем Христом на коленях, ранее находившаяся над порталом храма. Ныне скульптура хранится в соседнем монастыре Соколица. Другие детали фасада храма находятся ныне в Национальном музее в Белграде и Археологическом музее в Скопье. Из церковного убранства, которым храм щедро одарил король Милутин, не сохранилось ничего. В XV веке сгорела библиотека. В XVI в. монастырь был разрушен турками, так как в нём собирались беглецы из турецкой неволи. В дальнейшем турки построили вокруг монастыря стену и превратили его в свою крепость. В XIX в. полуразрушенная церковь была превращена турками в мечеть, существовавшую до Первой мировой войны. В 1938—1939 гг. в здании был вновь создан православный храм. Консервация памятника была проведена в 1939—1940 гг., частичная реставрация храма проведена в 1990 г. В 2004 г. в стены вернулась монашеская жизнь, был построен новый братский корпус, в 2006 г. началась масштабная реставрация. Ныне монастырь Баньска — один из духовных центров сербского Косова. Имеет статус культурного наследия Косова. Кроме того имеет статус недвижимой культурной ценности Сербии. См. также Монастыри Сербской православной церкви в Косове и Метохии Литература Шупут М. Манастир Баньска. Београд, 1989. Примечания
University Clinical Center of Kosovo

The University Clinical Center of Kosovo (UCCK; Albanian: Qendra Klinike Universitare e Kosovës; QKUK) is the largest and most prominent medical institution in Kosovo, located in Pristina, the capital city. The UCCK provides a wide range of medical services, including specialized treatments and surgeries, and plays a crucial role in healthcare delivery and medical education within Kosovo. Overview The University Clinical Center of Kosovo started working in December 1958, initially under the name Hospital of Pristina, until the decision to establish the Faculty of Medicine of the University of Pristina, on June 17, 1969. On November 7, 1973, the Faculty of Medicine joined the Hospital of Pristina, as a United Work Organization. From December 29, 1977, until 1991, it acted as the working organization of the Faculty of Medicine. UCCK serves as both a hospital and an educational institution, affiliated with the University of Pristina. It provides a wide range of medical services to patients from all over Kosovo. The hospital has over 1,000 beds and employs over 4,000 staff members, including doctors, nurses, and other healthcare professionals. The hospital offers both inpatient and outpatient services. Inpatient services include diagnostics, treatment, and rehabilitation for a variety of medical conditions. Outpatient services include primary care, specialty care, and preventive care. UCCK is also a center for medical education and research. The hospital has a medical school that trains future doctors, and it also conducts research in a variety of medical fields. It consists of Emergency Care Center, 12 clinics, National Institute of Public Health, Central Pharmacy, Private Pharmacies, and Institutes like Anatomy, Pathology, Physiology, Pharmacology and Toxicology. UCCK - Human Resources This table shows the overall human resources working in University Clinical Center of Kosovo, including specialized doctors and nurses for 12 clinics, Emergency Care Unit, National Institute of Public Health Kosovo and Central Pharmacy. (Data from 2010) See also Healthcare in Kosovo University of Pristina References External links Official website clinmedimagesjournal.com
Клиничко-болнички центар Приштина

Клиничко-болнички центар Приштина је болница која пружа здравствене услуге терцијарног нивоа за становништво Косова и Метохије, јужне покрајине Србије. Након завршетка рата на Косову и Метохији, постоје две институције КБЦ Приштина које раде под истим именом — КБЦ Приштина који ради на истом месту у Приштини који су узурпирали Албанци, као и КБЦ Приштина-Грачаница који се преселио у Грачаницу а којим управљају Срби. Види још Здравствена заштита у Србији Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Vojinovićova věž

Vojinovićova věž (albánsky Kulla e Vojinovcit, srbsky Војиновића кула/Vojinovića kula) je dochovaná věž (donjon)[zdroj?], která se nachází ve městě Vučitrn v Kosovu. V 15. století byla sídlem Đurađa Brankoviće, který byl místním správcem oblasti před příchodem osmanských Turků. Stáří věže není známo, pravděpodobně vznikla ještě za existence středověkého Srbska za vlády Štěpána Dušana, nebo případně i řadu let před tím.[zdroj?] Věž je jedinou součástí středověké pevnosti, která se na místě dnešního města Vučitrnu nacházela. Své jméno má podle rodu Vojnovićů, o kterých byli v dobách existence Osmanské říše zpívány lidové písně. O zničení původní pevnosti se zmínil ve svých cestopisech i Evlija Čelebi. Osmanští správci, kteří sídlili ve Vučitrnu, využívali areál pevnosti jako sklad obilí, kukuřice a ječmene. Původní jižní brána do areálu byla později zazděna a nahrazena novou bránou, která vznikla na východní straně. V letech 2008–2013 zde probíhal rozsáhlý archeologický průzkum a konzervační práce. Věž byla zbudována ze zdiva o tloušťce tří metrů, z velkých kamenných bloků. Ve zdivu se nacházely různé střílny. Její rozměry činily 11,3 x 11,3 metry. Vstup do ní nevedl z přízemí, nýbrž po dřevěném žebříku z jižní strany. V případě nepřátelského útoku bylo možné žebřík vysunout a snadno tak nepříteli zabránit v proniknutí do věže. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vojinovićova věž na Wikimedia Commons
Vushtrri Castle

The Vushtrri Castle (Albanian: Kalaja e Vushtrrisë; Serbian: Војиновића Кула) or Old Tower (Albanian: Kulla e Vjetër; Serbian: Vojinovića Kula) are city fortifications in Vushtrri, Kosovo. It was the seat of despot Đurađ Branković (1427–1456). Later chroniclers (Ami Boué, Aleksandar Giljferding) are noted that the fort itself is derived from the times of Dušan, and that it is an old fortress with a tower in the middle of the town. History The building of the fortress is traditionally attributed to the Vojinović brothers, to whom is also attributed the nearby Stone Bridge, while its style places it at the end of the 14th or early 15th century. The Vojinovići existed as nobility in the first half of 14th century, and according to epic poetry were nephews of Emperor Dušan. However Vučitrn itself was outside their area of control, which was expanding to the nearby Zvečan, even at the time of their greatest power under the Vojislav Vojinović (around 1355 - 1363) and Nikola Altomanović (1366–1373). However, in Vučitrn in the early 15th century, the court of the house of Branković is mentioned, who were related to the Vojinović family: Ratoslava, the sister of Branko Mladenović (father of Vuk Branković) was married to Altoman Vojinović (father of Nikola Altomanović). Vojinović Tower Today, of the entire fort survived only donjon tower that the people called Vojinović Tower with part of wall in the form of a square. On that walls (thick about 3 m), the remains of machicolation, putlog holes or hoardings can be seen, and in addition to the closed ground, had the floor, over which there was an open top of the tower with battlement on. As all Donjon, Vojinović Tower also had no entrance in the basement, but only on the floor with the southern side and it is approached by wooden stairs that in a case of emergency could be easily removed. Remains Most of the former capital of Đurađ Branković disappeared during Ottoman period when the space fortress became the seat of government and administrative Bey, while the ground floor of the tower used as a warehouse for the grain (barley, corn, wheat) that are collected on behalf of Bey taxes. Former entrance gates, located next to the tower (at a distance of 1m) in North wall and has semicircle shape, was embowered and immured, and instead of that one, new was opened on the East wall. Today, of the whole former fortress survived only donjon tower with walls around it to form a square courtyard base. Their height is 4–5 m, with the exception of southern wall that faces the main street with the bottom of the slope (height 1.2–1.5 m, sally 0.35–0.4 m) whose height is 6–7 m. Vojinović Tower was declared Monument of Culture of Exceptional Importance in 1990, and it was protected by the Republic of Serbia. See also Cultural heritage of Kosovo References
Tour Vojinović

La tour Vojinović (en serbe cyrillique : Војиновића кула ; en serbe latin : Vojinovića kula) est un vestige des fortifications de la ville de Vushtrri/Vučitrn, au Kosovo. Peut-être construite par l'empereur Stefan Dušan, elle servit de résidence au despote serbe Đurađ Branković (1427–1456), à l'époque où il administrait le Kosovo. Elle est inscrite sur la liste des monuments culturels d'importance exceptionnelle de la république de Serbie. Références Voir aussi Articles connexes Pont Vojinović Vučitrn Bibliographie Aleksandar Deroko, Medieval towns in Serbia, Montenegro and Macedonia, Belgrade, 1950. Ivan Zdravković, Medieval towns and castles in Kosovo, Belgrade 1975. Portail du Kosovo Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’histoire militaire Portail de la protection du patrimoine
Војиновића кула

Војиновића кула или Вучитрн (стари облик Вучји трн) је тврђава у Вучитрну. Била је седиште Ђурђа Бранковића (1427—1456) у доба док је био обласни господар Косова. Каснији летописци (Ами Буе, Гиљфердинг) су забележили да сама тврђава потиче још из Душановог доба и да је то стара тврђава са неколико кула усред вароши. Међутим, сам Вучитрн је подигнут на месту римског Витијанума (лат. Vitianum), тако да је сама тврђава старија од времена цара Душана (краљ 1331—1346, цар 1346—1355). Кула Војиновића Данас је од целокупног утврђења опстала само Донжон кула која се у народу назива Војиновића кула (по Војиновићима из епских песама) са делом бедема у облику квадрата. Сам Донжон спада у ред најлепших кула тог типа у овом делу Србије због својих лепих пропорција и правилно поређаног камења у њеним зидовима. На њеним зидовима(дебљине око 3m)се виде остаци машикула, стрелница односно пушкарница, а поред затвореног приземља, имала је спрат, над којим се налазио отворени врх куле са грудобраном. Као и сви Донжонови и кула Војиновића није имала улаз у приземљу, већ тек на спрату са јужне стране и њему се прилазило дрвеним степеницама које су се у случају опасности могле лако уклонити. Данашњи остаци Већи део некадашње престонице Ђурђа Бранковића је нестао томом отоманског периода када је простор тврђаве постао седиште административне управе и бега, док је приземље куле коришћено као спремиште за житарице (јечам, кукуруз, пшеница) које су скупљане на име беговског десетка. Некадашња улазна капија, која се налазила уз саму кулу(на удаљености од 1m) на северном бедему и била полукружно засведена, је зазидана, а место ње је пробијена нова на источном делу бедема. У једном тренутку је продат на лицитацији, 1938. га описују као "врло запуштеног" и да "преживљава последње дане". Данас је од целокупне некадашње тврђаве опстао некадашњи Донжон са бедемима око њега који формирају двориште квадратне основе. Њихова висина је 4m—5m, са изузетком јужног дела бедема који је окренут ка главној улици са косином при дну(висина 1.2m—1.5m, испад 0.35m—0.4m) чија је висина 6m—7m. Референце Литература Дероко, Александар (1950). Средњевековни градови у Србији, Црној Гори и Македонији. Београд: Просвета. Иван Здравковић. Средњовековни градови и дворци на Косову. Београд. 1975. . Види још Вучитрн Војиновића мост
Приздрияна

Приздрияна или Призренското кале е средновековен град, съществувал до днешния Призрен на хълма досами града над река Призренска Бистрица. Построен е от византийците като погранично укрепление след падането на Първата българска държава под византийска власт (1018). История Крепостта е построена на стратегическо място за охрана на керванския път, свързващ Адриатическото крайбрежие и Шкодра посредством долината на Дрин с Полога и Македония. За първи път крепостта под името Приздрияна се споменава в грамота от 1019 г. на Василий II Българоубиец. Тук е прогласено възстановяването на българската държавност при въстанието на Георги Войтех през 1072 г. След възстановяване на българската държавност е в границите на Втората българска държава от 1204 г. След смъртта на Коломан I Асен е във владение на Никейската империя и на възстановената повторно Византия (1261). Стефан Милутин, сключвайки брак с Анна Тертер, започва македонската си военна кампания. След приключването ѝ през 1299 г. по силата на мирния договор между Рашка и Византия Призрен е включен във владенията на Стефан Милутин. Неговият внук Стефан Душан разширява крепостта и я прави заедно с околния средновековен комплекс столица на своето царство. Стефан Душан изгражда в района средновековен комплекс който се състои от манастира „Свети Архангели“ и обграждащата и охраняваща го крепост Призренец. След смъртта на цар Стефан Урош на 4 декември 1371 година с последвалото я разпадане на Душановото царство, крепостта ведно с околния комплекс преминава под властта на крал Вълкашин Мърнявчевич, а по-сетне и на Крали Марко. През 1376 кратковременно попада под властта на черногорската управляваща династия Балшичи. Впоследствие е в патримониума на косовския владетел Вук Бранкович (Вълкашин Бранков) от династията Бранковичи (Бранкови) по произход от Охрид. През 1433 година крепостта е упомената като пустеещо място. Има спорове в историографията дали градът крепост пада окончателно под османско владичество на 21 юни 1455 или това става ведно с владенията на Бранковичи през 1459 г. По време на османското владичество крепостта се ползва за оръжеен склад, а днес е в руини. Укрепление Укрепеното място на крепостта има неправилна форма, следваща извивките на релефа на платото над река Призренска Бистрица. Крепостта се състои от 2 обособени части – източен Голям град и югозападен Висок/а/ град /част/ (охранително и известяващо укрепление). Вижте също Манастир „Свети Архангели“ Призренец
Festung von Prizren

Die Festung von Prizren (albanisch Kalaja e Prizrenit oder kurz Kalaja, serbisch Призренски град Prizrenski grad oder dialektal Каљаја/Kaljaja) ist eine mittelalterliche Burg in Prizren im Süden des Kosovo. Sie wurde auf einer Anhöhe oberhalb der Stadt errichtet, unter welcher sich Prizren Schritt für Schritt zur Großstadt entwickelte. Die Festung wurde im Jahre 1948 zu einem Kulturdenkmal von besonderer Wichtigkeit erklärt. Die Festung besteht aus drei Teilen, der Oberstadt, der Unterstadt und der Südlichen Stadt. Sie entstand bereits in der Antike und wurde bis in die osmanische Zeit genutzt. Archäologische Grabungen fanden 1969, dann wieder im Jahr 2004 und erneut 2009 bis 2011 statt. Die Burg ist eines der meistbesuchten Touristenziele im Kosovo. Seit 2014 wird sie mit Hilfe der US-amerikanischen Botschaft restauriert. Weblinks Einzelnachweise
Fortaleza de Prizren

La fortaleza de Prizren (en albanés: Каlаја e Prizrenit; en serbio: Призренски град, romanizado: Prizrenski grad) es una fortificación en la cima de una colina en Prizren en Kosovo. Tiene vistas al río Prizren que fluye a través de Prizren, que se desarrolló alrededor de la fortaleza. El sitio de la fortaleza de Prizren ha sido habitado y utilizado desde la Edad del Bronce (c. 2000). En la antigüedad tardía era parte del sistema de fortificación defensivo en el oeste de Dardania y fue reconstruido en la era del emperador bizantino Justiniano I. El dominio bizantino en la región terminó definitivamente en 1219-1220 cuando la Casa de Nemanjić controló la fortaleza hasta 1371. Desde 1371, una serie de gobernantes feudales regionales llegaron a controlar Prizren y su fortaleza: Balšić, Dukagjini, Hrebeljanović y finalmente Branković, a menudo con apoyo otomano. El Imperio otomano asumió el control directo después de 1450 y con el tiempo convirtió el fuerte en un bastión central en el Eyalato de Rumelia. Gran parte de la fortaleza moderna data de la fase de reconstrucción del siglo xviii. La fortaleza está situada en una colina dominante en la parte este de la ciudad de Prizren, ubicada en una posición estratégica, contorneada con líneas que siguen rasgos distintivos de la morfología natural del terreno. Las excavaciones arqueológicas se llevaron a cabo en 1969 y luego nuevamente en 2004 y 2009-2011. Dieron como resultado el descubrimiento de la infraestructura, que incorpora murallas reforzadas con torres, casamatas, pasillos laberínticos, depósitos y otras habitaciones y viviendas interiores que lo acompañan. Fue declarado Monumento Cultural de Excepcional Importancia en 1948.​ Referencias
Forteresse de Prizren

La forteresse de Prizren {en serbe cyrillique : Призренски Град ; en serbe latin : Prizrenski Grad ; en albanais : Каlаја) est une forteresse médiévale située à Prizren au Kosovo. Cette citadelle, édifiée sur les vestiges d'une forteresse byanztine, a été agrandie par l'empereur Stefan Dušan, ce qui lui vaut le surnom de Dušanov grad, la « forteresse de Dušan ». Elle a servi de capitale de l'Empire serbe. En raison de son importance, elle est inscrite sur la liste des monuments culturels d'importance exceptionnelle de la république de Serbie. Emplacement La forteresse de Prizren est construite sur une hauteur dominant la rivière Prizrenska Bistrica. La ville moderne s'est développée à partir de ce centre. Histoire Le site de Prizren se trouvait sur une route commerciale traversant la vallée du Drin et reliant Shkodër et la mer Adriatique à la Métochie et à l'intérieur de la péninsule des Balkans. Prizren s'est développée sur les fondations de l'ancienne ville romaine de Theranda et a pris sa forme médiévale entre le VIe siècle et le IXe siècle. La ville est mentionnée pour la première fois sous son nom actuel en 1019 à l'époque de l'empereur byzantin Basile II (976-1025) sous la forme de Prizdrijana. Constantin Bodin] fut roi de Dioclée de 1081 à 1101, pendant le soulèvement de Georgi Voiteh contre les Byzantins à Skopje. À l'époque de Stefan Nemanjić (1196–1223), Prizren était située en Serbie et la forteresse acquit de l'importance sous le roi Stefan Milutin (1282–1321) et sous les empereurs serbes Dušan (1331–1355) et Uroš (1355–1371). Dusan agrandit les fortifications et, à proximité, il fit construire le monastère des Saints-Archanges à Prizren et la forteresse de Višegrad destinée à protéger le monastère. Tant que dura l'Empire serbe, Prizren fut une capitale impériale, ce qui lui valut le surnom de Constantinople serbe. Pendant la chute de l'Empire serbe, de 1362 à 1372, Prizren fit partie des possessions de la dynastie des Mrnjavčević, Vukašin Mrnjavčević (1366–1371) et Marko Mrnjavčević (1371–1395), puis de celles des Balšić jusqu'en 1376. Elle se retrouva sans doute dans l'État de Vuk Branković (?-1398) mais perdit déjà de son importance commerciale. En 1433, on mentionne la forteresse comme un endroit désert. Les Ottomans finirent par se rendre maîtres des lieux, en 1455 ou en 1459 selon les sources. Pendant les siècles de présence turque, la forteresse connut plusieurs extensions, en fonction du développement des armes à feu. Après la première guerre balkanique et le départ des Ottomans, en 1912, la forteresse fut abandonnée. Références Voir aussi Articles connexes Liste des forteresses de Serbie Moyen Âge serbe Bibliographie Aleksandar Deroko, Medieval towns in Serbia, Montenegro and Macedonia, Belgrade, 1950. Ivan Zdravković, Srednjovekovni gradovi i dvorci na Kosovu, Belgrade, 1975. Portail du Kosovo Portail de la Serbie et du peuple serbe Portail de l’histoire militaire Portail de la protection du patrimoine
Twierdza w Prizrenie

Twierdza w Prizrenie (alb. Kaleja e Prizrenit) – twierdza założona około V wieku w Prizrenie w Kosowie, rozbudowana w średniowieczu (XIV wiek) oraz wiekach późniejszych, zachowana w stanie ruiny, częściowo zrekonstruowana. Historia Badania archeologiczne prowadzone na początku XXI wieku wykazały, że teren twierdzy był zamieszkany w epoce brązu i we wczesnej epoce żelaza. Twierdza powstała około V wieku. Pierwsza wzmianka o budowli pod nazwą Petrizen pojawia się w dziele O budowlach (De aedificiis) autorstwa Prokopiusza z Cezarei. Pojawia się także w źródle pisanym z XI wieku. Rozbudowywano ją w czasach rzymskich, bizantyjskich, dynastii Nemaniczów (głównie w XIV wieku) i tureckich (osmańskich). Za panowania cara Stefana Urosza IV Duszana wzniesiono m.in. południową wieżę. Badania archeologiczne przeprowadzone w 1969 oraz 2004 roku wykazały, że twierdza obejmowała wieże, koszary, labirynty i magazyny. Za czasów osmańskich dobudowano hammam, meczet oraz dodatkową infrastrukturę obronną. Budownictwo z tego okresu podzielono na 5 faz, z czego największa rozbudowa przypadła na XVII wiek. Obiekt należał do bogatej rodziny Rotlayów w XIX wieku był wykorzystywany jako forteca do 1912 roku. Następnie uległ stopniowej degradacji. Podczas XX-wiecznych wojen bałkańskich twierdza została zaminowana, została jednak rozminowana do 2007 roku. Obiekt został wpisany do rejestru zabytków w 1948 roku (nr rej. RZ-1585/48). Z oryginalnej twierdzy zachowało się niewiele, lecz była ona poddawana rekonstrukcji w latach 2008-2010. Twierdza stanowi doskonały punkt widokowy na miasto i okoliczne góry, co stanowi jej główny atut turystyczny. Architektura Twierdza znajduje we wschodniej części miasta, na wzgórzu, na wychodni skalnej i składa się z 3 części: fortecy wyższej, niższej oraz południowej. Ma nieregularny kształt, dostosowany do geometrii terenu. W jej obrębie założono także cmentarz. Zachowały się głównie rozciągające się na planie owalu mury obronne położone zgodnie z warstwicami. Nieregularna elipsa obwarowań ma wymiary około 150 na 190 m. Wejście główne znajdowało się w obrębie zachodnich murów. Galeria Przypisy