Kiribati

Kiribati, plným názvem Republika Kiribati, je ostrovní stát v mikronéské části Oceánie ve střední části Tichého oceánu. Stát tvoří 32 atolů a jeden odlehlý vyvýšený korálový ostrov, Banaba. Tři hlavní souostroví tvoří Gilbertovy ostrovy, Phoenixské ostrovy a Liniové ostrovy. Ostrovy, od Banaby na západě po Kiritimati na východě, jsou rozloženy i přes rovník a 180. poledník, což z Kiribati činí jediný stát světa, jehož hlavní území se rozkládá na všech čtyřech polokoulích. Datová hranice však Kiribati obchází a všechny ostrovy mají stejný den. Jako jediná země na světě (konkrétně Liniové ostrovy, včetně největšího ostrova Kiritimati) se řídí časovým pásmem UTC+14, což znamená, že jako první vítá nový den, potažmo Nový rok. Ostrovy jsou relativně ploché a nížinné, podnebí je tropické rovníkové. Na ploše 811 km² žije 119 000 obyvatel, rozlohou je šestým nejmenším samostatným státem v Oceánii. Hlavním a největším městem je Jižní Tarawa, kde žije polovina obyvatel státu. Drtivá většina obyvatel jsou domorodí Kiribatčané, úředními jazyky jsou kiribatština a angličtina. Drtivá většina obyvatel se hlásí ke křesťanství. Území, které se dnes nazývá Kiribati, obývají od doby mezi 3 000 př. n. l. a 1 300 n. l. Austronésané hovořící stejným oceánským jazykem. Tato oblast nebyla zcela izolovaná; později sem mořeplavci ze Samoy, Tongy a Fidži přinesli některé polynéské, respektive melanéské kulturní prvky. V letech 1528–1707 byly ostrovy prozkoumány loděmi pod velením Portugalců Fernanda de Magallanesa, Pedra Fernándeze de Quiróse a Španěla Álvara de Saavedra Ceróna. Vzhledem k velké vzdálenosti od hlavních oceánských tras byl budoucí stát Kiribati důkladně prozkoumán evropskými průzkumníky teprve na samém počátku 19. století. Gilbertovy ostrovy byly vůči sobě navzájem i vůči ostatním oblastem víceméně politicky autonomní, dokud je v roce 1892 Britové nepřipojili jako jeden protektorát; v té době neměly žádné politické vazby na Phoenixské ani na Liniové ostrovy. Za druhé světové války ostrovy okupovali Japonci. Okupace skončila v listopadu 1943 americkým vítězstvím v bitvě o Tarawu. Britská anexe nad ostrovy skončila v roce 1979, kdy Kiribati získalo nezávislost na Spojeném království a stalo se suverénním státem. Součástí suverénního státu se staly Gilbertovy, Phoenixské, Liniové ostrovy a Banaba. Republika Kiribati je parlamentní republikou, v níž je Beretitenti, prezident Kiribati, zároveň hlavou státu i hlavou vlády. Zákonodárnou moc má jednokomorové zákonodárné shromáždění. Ekonomicky patří mezi nejméně rozvinuté země, nejchudší stát v Oceánii. Před získáním nezávislosti země vyvážela fosfáty, ale doly se již vyčerpaly. Hospodářství a export jsou z velké části založeny na rybolovu, samozásobitelském zemědělství a produktech z kokosových ořechů. Vláda je velmi závislá na poplatcích za rybářské licence od zahraničních flotil a na mezinárodní kapitálové pomoci. Mnoho rodin žije z peněžních převodů od pracovníků žijících v zahraničí. V indexu lidského rozvoje se umístila na 140. místě. Jako nízko položený ostrovní stát je Kiribati velmi citlivé na vzestup hladiny oceánů a změnu klimatu. K tomu se přidávají hrozby v podobě tsunami, které zde existují již od nepaměti. Kiribati je členem Organizace spojených národů, Světové banky, Mezinárodního měnového fondu, Společenství národů, Organizace afrických, karibských a tichomořských států, Tichomořského společenství, Společenství národů a Aliance malých ostrovních států. Název V kiribatštině se jako -ti zapisuje hláska /s/. [Kiribas] je tedy výslovnost, která se nejvíce blíží domorodé výslovnosti. Současný název Kiribati byl zvolen při získání nezávislosti v roce 1979. Jedná se o kiribatský způsob výslovnosti a zápisu anglického slova Gilberts (Gilberts je přivlastňovací tvar anglického jména Gilbert nebo Gilbert Islands je anglický název Gilbertových ostrovů). V roce 1820 byly tyto ostrovy takto pojmenovány, avšak ve francouzštině, ruským admirálem německo-baltského původu Ivanem Fjodorovičem Kruzenšternem, což potvrdil francouzský kapitán Louis Duperrey. Tento název byl zvolen na počest britského kapitána Thomase Gilberta, který spolu s Johnem Marshallem v roce 1788 při plavbě mezi Port Jacksonem a Kantonem proplul kolem některých ostrovů souostroví. Mapy vydané Krusensternem a Duperreyem byly sepsány ve francouzštině. Angloamerická tradice však, zejména po americké průzkumné expedici, někdy spočívala v tom, že se jim říkalo Kingsmillovy ostrovy, jak jsou uvedeny na konci románu Bílá velryba od Hermana Melvilla, což je název, který byl postupně nahrazen jménem Gilbert, jak je tomu v nařízení britské Rady pro západní Pacifik (1877) nebo v nařízení Rady pro Tichomoří z roku 1893. Název britského protektorátu z roku 1892 tedy zahrnuje název Gilbertových ostrovů, stejně jako název britské kolonie z roku 1916, Gilbertovy a Elliceovy ostrovy. Tento název zůstal zachován i po odtržení Tuvalu v říjnu 1975. Název pro obyvatele Kiribati se v písemné podobě objevuje již od roku 1895, ale nepoužíval se jako název země. První zmínka o něm ve slovníku jako o názvu souostroví se objevuje v kiribatsko-francouzském slovníku Ernesta Sabatiera z roku 1952. Historie Starověk Území, které se dnes nazývá Kiribati, obývají od doby mezi 3000 př. n. l. a 1300 n. l. Austronésané hovořící stejným oceánským jazykem, a to od severu k jihu, včetně nejjižnějšího ostrova Nui. Tato oblast nebyla zcela izolovaná; později sem mořeplavci ze Samoy, Tongy a Fidži přinesli některé polynéské, respektive melanéské kulturní prvky. Sňatky mezi jednotlivými kmeny a intenzivní plavby mezi ostrovy vedly ke stírání kulturních rozdílů a vyústily v značnou míru kulturní homogenizace. Koloniální období Ostrovy byly dobyté španělskými loděmi na počátku 16. století. V letech 1528–1707 byly ostrovy prozkoumány loděmi pod velením dvou Portugalců, Fernanda de Magallanesa a Pedra Fernándeze de Quiróse, a jednoho Španěla Álvara de Saavedra Ceróna (španělská nadvláda trvala od roku 1528 do roku 1885). V roce 1820 byly ostrovy přejmenovány na Gilbertovy ostrovy ruským admirálem německo-baltského původu Ivanem Fjodorovičem Kruzenšternem na počest britského kapitána Thomase Gilberta, který proplul kolem některých ostrovů souostroví v roce 1788 („Kiribati“ je místní výslovnost přivlastňovacího pádu slova „Gilbert“ [Gilbert's]). První anglická koloniální osada byla založena v roce 1837. Od roku 1892 byly Gilbertovy ostrovy britským protektorátem spolu s nedalekými Elliceovými ostrovy, ležícími jižněji. Obě souostroví se v roce 1916 staly koloniemi. Atol Kiritimati (Vánoční ostrov) se stal součástí kolonie v roce 1919 a v roce 1937 byly připojeny připojeny Phoenixské ostrovy. Po útoku na Pearl Harbor během druhé světové války byly ostrovy Butaritari, Tarawa a další ostrovy ze severní skupiny Gilbertových ostrovů v letech 1941 až 1943 okupovány Japonskem. Ostrov Betio se stal letištěm a zásobovací základnou. Vyhnání japonských sil na konci roku 1943 provázela jedna z nejkrvavějších bitev v historii amerického námořního sboru. Námořní pěchota se vylodila v listopadu 1943 a následovala bitva o Tarawu. Jako sídlo kolonie byl ostrov Banaba v roce 1942 bombardován, evakuován a obsazen Japonskem a osvobozen byl až v roce 1945, poté co japonské jednotky vyvraždily všechny obyvatele ostrova s výjimkou jediného Gilberťana. V letech 1942 až 1946 pak Funafuti sloužilo jako prozatímní sídlo kolonie, než se do této role vrátila Tarawa. V 50. letech byl atol Kiritimati dějištěm tří velkých jaderných testů britské vlády. Nezávislost Gilbertovy a Elliceovy ostrovy dosáhly autonomie v roce 1971 a oddělily se v roce 1975. O sedm let později, v roce 1978, vyhlásily Elliceovy ostrovy svou nezávislost pod názvem Republika Tuvalu, zatímco Gilbertovy ostrovy počkaly ještě rok a staly se nezávislým státem 10. dubna 1979. Od té doby Spojené státy americké přestaly uplatňovat nárok na Phoenixské ostrovy, souostroví v Tichém oceánu jihovýchodně od Gilbertových ostrovů, a další tři ostrovy v této oblasti. Všechny se od té doby staly součástí území Kiribati. Tyto rozdělení byla odůvodněna etnickými a kulturními rozdíly obyvatel oproti Kiribatcům. V 80. letech 20. století představovalo velmi závažný problém přelidnění: v roce 1988 bylo oznámeno, že 4 700 obyvatel hlavního souostroví bude přesídleno na méně obydlené ostrovy. V té době bylo Kiribati Organizací spojených národů označeno za jednu z nejchudších zemí světa, což vedlo k přílivu humanitární pomoci z různých zemí. Další zpráva OSN z roku 1989 ukázala, že Kiribati bude jednou z prvních zemí, které zmizí v důsledku vzestupu hladiny oceánů způsobeného globálním oteplováním. V roce 1994 byl prezidentem zvolen Teburoro Tito. V roce 1995 Kiribati jednostranně posunulo datovou hranici daleko na východ, aby zahrnovala Liniové ostrovy, a země tak již nebyla touto hranicí rozdělena. Tento jeden z volebních slibů prezidenta Tita měl umožnit podnikům na rozsáhlém území zachovat stejný pracovní týden. Díky tomu se Kiribati stalo první zemí, která přivítala úsvit třetího tisíciletí, což byla událost významná pro cestovní ruch. Tito byl znovu zvolen v roce 1998. V roce 1999 se Kiribati stalo plnoprávným členem Organizace spojených národů, 20 let po získání nezávislosti. V roce 2002 přijalo Kiribati kontroverzní zákon, který umožňoval vládě uzavřít vydavatelství novin. Tento zákon následoval po spuštění prvních úspěšných novin v Kiribati, které nebyly provozovány vládou. Prezident Tito byl znovu zvolen v roce 2003, ale v březnu 2003 byl odvolán z funkce hlasováním o nedůvěře a nahrazen Státní radou. Anote Tong z opoziční strany Boutokaan Te Koaua byl v červenci 2003 zvolen Titovým nástupcem. Byl znovu zvolen v roce 2007 a v roce 2011. V červnu 2008 požádali představitelé Kiribati Austrálii a Nový Zéland, aby přijaly občany Kiribati jako trvalé uprchlíky. Očekává se, že Kiribati bude první zemí, která kvůli klimatickým změnám ztratí veškeré své území. V červnu 2008 kiribatský prezident Anote Tong prohlásil, že země dosáhla „bodu, odkud není návratu“. Dodal: „Připravovat se na den, kdy už nebudeme mít vlastní zemi, je sice bolestné, ale myslím, že to musíme udělat.“ V lednu 2012 Anote Tong nastoupil na třetí a poslední po sobě jdoucí funkční období. Na začátku roku 2012 získala vláda Kiribati 2 200 ha velké území Natoavatu na druhém největším ostrově Fidži, Vanua Levu. V té době se široce hovořilo, že vláda plánuje evakuovat celé obyvatelstvo Kiribati na Fidži. V dubnu 2013 začal prezident Tong naléhat na občany, aby opustili ostrovy a přestěhovali se jinam. Kancelář prezidenta potvrdila, že za nákup půdy na Vanua Levu zaplatila cenu 9,3 milionu australských dolarů. V březnu 2016 byl zvolen Taneti Maamau, který nastoupil do úřadu jako pátý prezident Kiribati. V červnu 2020 byl prezident Maamau znovu zvolen na druhé čtyřleté funkční období. Prezident Maamau byl považován za pročínského a podporoval užší vztahy s Pekingem. V listopadu 2021 kiribatská vláda oznámila, že otevře největší mořskou chráněnou oblast na světě komerčnímu rybolovu. V roce 2022 vypukla na souostroví ústavní krize, která začala suspendováním všech pěti hlavních soudců kiribatského soudnictví. V roce 2020 spočívala reakce Kiribati na pandemii covidu-19, stejně jako u většiny ostrovních států v Oceánii, v zavedení přísných omezení cestovního ruchu a komerčních cest. Kiribati oznámilo, že zůstalo v podstatě bez případů covidu-19 (dva případy) až do ledna 2022, kdy první komerční mezinárodní let po dvou letech přepravil 36 cestujících, kteří byli pozitivně testováni. K dubnu 2024 bylo hlášeno 5 085 případů koronaviru, které způsobily 24 úmrtí. Na začátku roku 2023 se Kiribati znovu se připojilo k Fóru tichomořských ostrovů, čímž ukončilo dvouletý spor o vedení. Dne 9. prosince 2025 podepsalo Kiribati globální dohodu o oceánech ve snaze zřídit rozsáhlé chráněné mořské oblasti v pobřežním moři za hranicemi svých národních zón o šířce 200 námořních mil a provádět posouzení vlivů na životní prostředí u činností na volném moři. Státní symboly Vlajka Kiribatská vlajka má heraldický charakter – vychází ze státního znaku. Horní část vlajkového listu o poměru stran 1:2 je červená, dolní je rozdělená na šest vlnitých pruhů střídavě bílých a modrých, ze kterých vychází žluté slunce s devíti rovnými a osmi zvlněnými paprsky, nad ním letí žlutá fregatka. Znak Kiribatský státní znak je tvořen červeným štítem se třemi stříbrnými a třemi modrými, zvlněnými břevny v dolní části, nad nimiž vychází zlaté slunce s devíti rovnými a osmi zvlněnými paprsky. Nad vycházejícím sluncem je (heraldicky) doprava letící zlatá fregatka, pod štítem zlatá, červeně podšitá stuha s mottem v kiribatštině: TE MAURI TE RAOI AO TE TABOMOA (česky Štěstí, mír a prosperita). Geografie Kiribati je ostrovní země v mikronéské části Oceánie ve střední části Tichého oceánu. Zemi tvoří 32 atolů, útesů a jeden odlehlý vyvýšený korálový ostrov, Banaba. Země je rozdělena do tří samostatných souostroví: Gilbertovy ostrovy (16 ostrovů) na západě, Phoenixské ostrovy (8 ostrovů) uprostřed a Liniové ostrovy (11 ostrovů; z nichž 8 patří pod Kiribati) na východě. Gilbertovy ostrovy se nachází přibližně 1 500 km severně od Fidži, mezi Tuvalu na jihu a Marshallovými ostrovy na severu. Phoenixské ostrovy leží přibližně 1 800 km jihovýchodně od Gilbertových ostrovů a Liniové ostrovy přibližně 3 300 km na východ. Součástí země je také odlehlý sopečný ostrov Banaba, který leží 400 km západně od Gilbertových ostrovů. Země se táhne se v délce 4 000 km. S celkovou rozlohou pouhých 811 km² je šestým nejmenším suverénním státem v Oceánii, avšak vzhledem k rozptýlenému uspořádání ostrovů má Kiribati 14. největší výlučnou ekonomickou zónu na světě o rozloze 3 600 000 km² (skoro plocha Evropské unie). Leží mezi 11° jižní šířky a 4° severní šířky a mezi 170° západní délky a 150° východní délky, nachází se tudíž nad i pod rovníkem a na obou stranách 180. poledníku. Je to tedy jediný stát na světě, jehož pevninské a mořské území se bez přerušení rozprostírá na všech čtyřech polokoulích (severní, jižní, západní a východní). Datová hranice však Kiribati obchází a všechny ostrovy mají stejný den, ale ve 3 časových pásmech: UTC +12 pro Gilbertovy ostrovy, +13 pro Phoenixské ostrovy a +14 pro Liniové ostrovy (které jsou tak územím s největším časovým posunem oproti světovému času). Před rokem 1997 bylo Kiribati rozděleno na dvě různá data, ale krátce před rokem 2000 byla datová hranice posunuta, aby se republika sjednotila. Až na Banabu jsou všechny ostrovy tvořeny skalnatými ostrůvky, korálovými útesy a písečnými plochami, které jsou vyvýšené jen pár metrů nad mořskou hladinou. Půda je převážně vápenitá, málo zadržuje vodu a má nízký obsah živin a organické hmoty. Podnebí je tropické rovníkové. Skupiny ostrovů Banaba je izolovaný vyvýšený korálový ostrov, nejzápadnější kiribatské území. Leží přes 400 km západně od hlavního řetězce Gilbertových ostrovů a přibližně 300 km východně od Nauru. Má rozlohu 6,29 km² a bydlí zde přibližně 300 obyvatel, největší osadou je Umwa. Zdejší obyvatelé jsou smíšeného mikronésko-melanéského původu. Na ostrově se nachází nejvyšší bod Kiribati s nadmořskou výškou 81 m. Ostrov proslul obrovskými ložisky fosfátů, jejichž těžba byla ve 20. století hlavním zdrojem jeho bohatství. Za druhé světové války zde probíhaly boje mezi Japonci a Američany, většina ze zhruba pěti tisíc ostrovanů byla evakuována na ostrov Rabi v souostroví Fidži, kde po válce také zůstali kvůli devastaci Banaby povrchovou těžbou. V roce 1979 se Banaba stala součástí nezávislého státu Kiribati a zároveň byla těžba ukončena. Gilbertovy ostrovy jsou řetězec šestnácti atolů a korálových ostrovů tvořící centrum a hlavní část Kiribati, leží přibližně na polovině cesty mezi Papuou Novou Guineou a Havají. Na Gilbertových ostrovech žije přibližně 90 % obyvatel Kiribati a nachází se zde hlavní město celého státu, Jižní Tarawa, ve kterém bydlí přibližně 50 % obyvatel státu. Atoly a ostrovy se nacházejí v přibližně severo-jižní linii, mezi atoly Aranuka a Nonouti prochází rovník, který tak dělí skupinu na severní a jižní část. Skupina Gilbertových ostrovů tvoří téměř nejzápadnější část Kiribati, západněji se nachází již pouze samostatný ostrov Banaba. Asi 1 800 km dále na jihovýchod se nacházejí Phoenixské ostrovy (10 ostrovů), které jsou až na atol Kanton neobydlené a jsou součástí rozlehlé mořské chráněné oblasti, která figuruje na seznamu světového přírodního dědictví. V tomto chráněném území bylo napočítáno okolo 200 druhů korálů, 500 rybích druhů, 18 mořských savců a 40 ptáků. Asi 3 300 km východně od Gilbertových ostrovů se nalézají Liniové ostrovy (8 atolů patří pod Kiribati, další tři jsou pod správou Spojených států amerických) s největším atolem na světě – Kiritimati, též zvaným Vánočn ostrov. Liniové ostrovy, které všechny vznikly sopečnou činností, tvoří jeden z nejdelších ostrovních řetězců na světě a táhnou se v délce 2 350 km ze severozápadu na jihovýchod. Jeden z nich, ostrov Starbuck, leží poblíž geografického středu Tichého oceánu (4°58′ j. š., 158°45′ z. d.). Trvalé obyvatelstvo mají pouze Kiritimati, Tabuaeran a Teraina. Kromě 11 potvrzených atolů a ostrovů je na některých mapách vyznačen také útes Filippo, jehož existence je však sporná. Liniové ostrovy protíná datová hranice. Ty, které jsou součástí Kiribati, se nacházejí v nejvýchodnějším časovém pásmu světa, UTC+14:00. Kvůli vzestupu vodní hladiny zmizely v roce 1999 pod vodou dva neobydlené ostrovy, Tebua Tarawa a Abanuea, patřící ke Kiribati. Podnebí, klima Díky své poloze má Kiribati přímořské tropické podnebí (Af v Köppenově klasifikaci podnebí). Teploty se po celý rok pohybují mezi 26 a 32 °C, přičemž teplota vody se celoročně drží na příjemných 28–29 °C. Suché období trvá od prosince do března, zatímco období dešťů trvá od února do května a od září do listopadu. Kiribati je vystaveno stálým pasátům vanoucím od jihovýchodu až severovýchodu. Rozdíly mezi ročními úhrny srážek na jednotlivých ostrovech republiky jsou relativně velké. Například na severu Gilbertových ostrovů činí roční průměr 3 000 mm a na jihu 500 mm, v nejdeštivějších letech to bylo až 4 000 mm a naopak v nejsušších letech jen na 150 mm. Většina ostrovů leží v suchém pásu, rovníkové klimatické zóny. V těchto částech se setkáváme s dlouhotrvajícím obdobím sucha. Na Kiribati se nevyskytují cyklóny, ale občas se zde mohou projevit jejich dopady během cyklónové sezóny, která postihuje sousední tichomořské ostrovní státy, jako jsou například Fidži. Vzhledem k velmi malé průměrné nadmořské výšce je existence Kiribati ohrožena stoupající hladinou světového oceánu, kterou mnozí vědci dávají do souvislosti s globálním oteplováním. Podle odhadů by tak mohl stát zaniknout někdy koncem 21. století. Ohrožení je natolik vážné a akutní, že vláda země požádala sousední Austrálii a Nový Zéland o přijetí obyvatel, jejichž domovy bude moře postupně zaplavovat. Flora a fauna Vzhledem k relativně mladému geologickému stáří ostrovů a atolů a vysoké míře zasolení půdy je rostlinná říše Kiribati poněkud chudá. Na Gilbertových ostrovech se vyskytuje asi 83 původních a 306 introdukovaných rostlin, zatímco na Liniových a Phoenixských ostrovech je to 67 a 283. Žádný z těchto druhů není endemický a asi polovina původních druhů má omezené rozšíření a stala se ohroženou nebo téměř vyhynulou v důsledku lidské činnosti, jako je těžba fosfátů. Nejběžnějšími divokými rostlinami jsou kokosové palmy, pandány a chlebovníky, zatímco pět nejčastěji pěstovaných plodin kromě tradičního babai (Cyrtosperma merkusii) z čeledi áronovité[165] tvoří dovezené čínské zelí, dýně, rajčata, melouny a okurky. Více než osmdesát procent obyvatel se věnuje zemědělství nebo rybolovu. Nevelkou plochu území zaujímají původní tropické lesy, které tvoří jen 1,5 % celkové rozlohy země. Tyto lesy byly většinou nahrazeny kokosovými palmami, důležitými pro místní zemědělství. Mnohem častější jsou různé slanomilné rostliny, již zmíněné kokosové palmy a fíkovníky. V mělkých vodách korálových útesů má svůj domov velké množství podmořských rostlin a živočichů. Politika Politický systém Kiribati je založen na parlamentní zastupitelské demokracii, v níž je Beretitenti, prezident Kiribati, zároveň hlavou státu i hlavou vlády, a na více stranickém systému. Výkonnou moc vykonává prezident, viceprezident a vláda, jejíž členy jsou všichni poslanci. Zákonodárnou moc vykonává Maneaba ni Maungatabu, jednokomorové zákonodárné shromáždění. Soudní moc v Kiribati je nezávislá na výkonné i zákonodárné moci. Ústava Kiribati, vyhlášená při získání nezávislosti dne 12. července 1979, zakládá Republiku Kiribati jako suverénní demokratickou republiku a zaručuje základní práva jejích občanů a obyvatel. Vládu tvoří prezident, viceprezident a 13 ministrů (jmenovaných prezidentem), kteří jsou zároveň členy parlamentu. Zákonodárnou moc představuje jednokomorové Maneaba ni Maungatabu, zákonodárné shromáždění. Jeho členové jsou voleni, včetně ústavně stanoveného nominovaného zástupce obyvatel Banaby na ostrově Rabi na Fidži (Banabané), a do roku 2016 také generálního prokurátora, který v letech 1979 až 2016 působil jako člen z úřední moci. Zákonodárci jsou voleni na čtyřleté funkční období. Ústavní ustanovení upravující výkon spravedlnosti jsou podobná jiným bývalým britským koloniím v tom, že soudnictví je nezávislé na vládě. Soudní moc tvoří vrchní soud (v Betiu) a odvolací soud. Předsedy soudů jmenuje prezident. Administrativní dělení Kiribati má celkem 21 obydlených ostrovů. Ty jsou seskupeny do tří ostrovních skupin s vlastní samosprávou. Těmito skupinami jsou Gilbertovy ostrovy, Phoenixské ostrovy, které jsou druhou největší chráněnou mořskou rezervací na světě, Liniové ostrovy. Místní samosprávu zajišťují ostrovní rady s volenými členy. Místní záležitosti se řeší podobným způsobem jako na městských shromážděních v koloniální Americe. Ostrovní rady sestavují vlastní odhady příjmů a výdajů a obecně nejsou pod kontrolou ústřední vlády. Kiribati je v současné době rozděleno do 5 okresů: Severní Kiribati, Střední Kiribati, Jižní Kiribati, Jižní Tarawa a Liniové & Phoenixské ostrovy. Ekonomika Ekonomicky patří Kiribati mezi nejméně rozvinuté země, jedná se o nejchudší stát v Oceánii. Před získáním nezávislosti země vyvážela fosfáty, ale doly se již vyčerpaly. Hospodářství je z velké části založeno na rybolovu, samozásobitelském zemědělství a vývozu produktů z kokosových ořechů (kokosový olej, kopra). Vláda je velmi závislá na poplatcích za rybářské licence od zahraničních flotil a na mezinárodní kapitálové pomoci. Mnoho rodin žije z peněžních převodů od pracovníků žijících v zahraničí. Na hrubém domácím produktu se s 66 % podílí nejvíce sektor služeb, následuje zemědělství s 28 % a průmysl s 10 % (k roku 2022). Zemědělská půda tvoří 42 % země; přičemž orná půda jen 2,5 % a trvalé porosty: 39,5 % plochy země (odhad k roku 2022). Zdaleka nejvíce se pěstují kokosové ořechy (177 000 tun), dále banány (7 000 tun), zelenina (6 000 tun), taro (2 000 tun), tropické ovoce (1 700 t) (čísla za rok 2024). Přitom plocha, na které se pěstují kokosové ořechy je 290 km2, což je více než třetina rozlohy země. Chovají se prasata a kuřata. Z hlediska exportu neživočišných zemědělských výrobků tvoří největší finanční objem kokosový olej (680 000 USD), kopra (350 000 USD) (čísla za rok 2024). V roce 2024 patřily mezi zdaleka nejvýznamnější vývozní položky Kiribati zmražené ryby (92 mil. USD, 84 % exportu), dále pak osobní a nákladní lodě (8 mil. USD), rybí filé (6 mil. USD), živé ryby (1 mil. USD), kokosový olej (800 000 USD) a kopra (400 000 USD). Mezi hlavní obchodní partnery patří Thajsko (70 mil. USD), Kolumbie (14 mil. USD), Indonésie (8 mil. USD), Japonsko (5 mil. USD) a Filipíny (3 mil. USD). Cestovní ruch je malý. Vzhledem ke své poloze patří Kiribati k nejméně navštěvovaným zemím na světě. V roce 2024 sem zavítalo necelých 10 000 zahraničních návštěvníků. Dobře rozvinutá jsou řemesla. Velká část obyvatel země se zabývá pletením rohoží, košíků, lan a sítí. Ručně se vyrábí také čluny a menší lodě. Obyvatelstvo Při posledním sčítání lidu z roku 2021 žilo na Kiribati 119 438 obyvatel, což představuje skoro trojnásobný nárůst oproti roku 1963 (o 57 let dříve) s průměrným ročním přírůstkem 1,8 %. Hustota zalidnění je kolem 148 obyvatel na km2. Ženy tvoří 51,6 % celkové populace a muži 48,4 %. Střední délka života je 68,5 let (muži 65,9, ženy 71,3), medián věku je 27,3 let (k roku 2024). Podíl obyvatel mladších 15 let činil 27 %, 68 % je ve věku 15 až 64 let a 5 % obyvatel je starších 65 let (k roku 2024). K roku 2023 žilo 58 % obyvatel ve městských oblastech, s ročním nárůstem 2,8 %. Populace na Kiribati zůstává je mladou, zatímco střední délka života, neboli naděje dožití při narození, je jedna z nejnižších v Oceánii (spolu s Papuou Novou Guineou a Nauru). Přibližně 90,5 % obyvatel žije na Gilbertových ostrovech, a z celého počtu obyvatel státu 53 % na atolu Jižní Tarawa, včetně největšího sídla Betio.[195] Na Liniových ostrovech žije 9,5 % obyvatel státu, na celých Phoenixských ostrovech jen 40 osob, všichni na atolu Kanton. Etnické skupiny Původní obyvatelé Kiribati se nazývají Kiribatčané, dnes se za ně s 96 % považuje drtivá většina populace země. Etnicky patří Kiribatčané k Mikronésanům, což je subetnická skupina Austronésanů. Nedávné archeologické nálezy naznačují, že Austronésané osídlili ostrovy původně před tisíci lety.[zdroj?] Kolem 14. století ostrovy napadli Fidžané, Samoané a Tongánci, čímž se rozmanitost etnik zvýšila a do jazyka se dostaly polynéské prvky. Smíšená manželství mezi všemi původními skupinami však vedla k populaci, která je vzhledem i tradicemi poměrně homogenní. Jazyk Obyvatelé Kiribati mluví kiribatštinou, což je oceánský jazyk, patřící mezi austronéské jazyky. Druhým úředním jazykem je angličtina, která se však mimo hlavní město Tarawa příliš často nepoužívá. Je spíše běžné, že se do kiribatštiny vkládají některá anglická slova. Starší generace Kiribatčanů mají tendenci používat složitější verze jazyka. Kiribatština používá pro zápis latinku a má jen 13 písmen: A, B, E, I, K, M, N, NG, O, R, T, U a W (NG se považuje za jedno písmeno, podobně jako ch v češtině). Několik slov v kiribatštině bylo převzato od evropských osadníků, například kamea je jedno z kiribatských slov pro psa, přičemž kiri je oceánské slovo, které má svůj původ v tom, že Kiribatčané slyšeli evropské osadníky říkat svým psům „pojď sem“ (come here) a převzali to jako kamea. Bylo převzato mnoho dalších přejatých slov (jako buun, lžíce, moko, kouř, beeki, prase, batoro, láhev), ale některá typická kiribatská slova jsou docela běžná, a to i pro západní předměty (jako wanikiba, letadlo – létající kánoe, rebwerebwe, motorka – podle zvuku motoru, kauniwae, boty – kráva pro nohy). Náboženství Kiribati je sekulární stát a svoboda vyznání je zakotvena v jeho ústavě. Křesťanství je hlavním náboženstvím (96,2 % obyvatel) a bylo přivezeno misionáři teprve nedávno, v 19. století, a to kvůli odlehlosti ostrovů a absenci jakékoli významnější evropské přítomnosti až do druhé poloviny 19. století. Obyvatelstvo je převážně římskokatolické (58,9 %), přičemž dvě hlavní protestantské denominace (Kiribatská protestantská církev 8,4 % a Kiribatská sjednocená církev 21,2 %) tvoří 29,6 %. Církev Ježíše Krista Svatých posledních dnů vyznává 5,6 % populace, bahá'í 2,1 %, Adventisty sedmého dne 2,1 %. Letniční hnutí, svědkové Jehovovi a další menší náboženské skupiny dohromady tvoří méně než 2 % (čísla ze sčítání lidu 2020). Zdraví Gilbertovy ostrovy, kde žije 90 % obyvatel Kiribati, se pyšní jednou z nejvyšších hustot osídlení v Tichomoří (např. na Jižní Taravě žije na ploše necelých 16 km² přes 63 000 obyvatel, což dává hustotu 4 000 obyvatel na km²) a mohou se měřit s městy jako Hongkong nebo Singapur, a to bez mrakodrapů či jiných forem konvenčního bydlení s vysokou hustotou osídlení. Toto přeplnění způsobuje značné znečištění, které zhoršuje kvalitu i délku života. Kvůli nedostatečným hygienickým zařízením a systémům filtrace vody, což ještě zhoršuje křehkost vodní čočky atolů a klimatické změny, má přístup k čisté vodě jen asi 66 % obyvatel. Nemoci přenášené vodou se na ostrovech šíří v rekordním měřítku. Špatné hygienické podmínky vedly k nárůstu případů zánětu spojivek, průjmů, úplavice a plísňových infekcí. Kiribati je zemí s třetí nejvyšší prevalencí kouření na světě, přičemž 54–57 % populace uvádí, že kouří. Rozšířeny jsou i další „civilizační choroby“, jako je cukrovka 2. typu. Vzdělání Základní školní docházka je bezplatná a povinná po dobu prvních devíti let, počínaje šesti lety věku. Misionářské školy jsou postupně začleňovány do státního systému základního školství. Vysokoškolské vzdělávání se rozšiřuje; studenti mohou absolvovat technické, učitelské nebo námořní vzdělání, případně studovat v jiných zemích. Většina těch, kteří se rozhodli pro druhou možnost, odešla na Fidži, aby studovala na Jihopacifické univerzitě, a ti, kteří chtějí absolvovat lékařské vzdělání, byli vysláni do Austrálie, na Nový Zéland nebo na Kubu. Míra gramotnosti je kolem 98 %. Největší sídla Jižní Tarawa – 63 000 obyvatel (hlavní město) Taburao – 6 000 obyvatel Bonriki – 4 000 obyvatel Buariki – 3 000 obyvatel Temaraia – 3 000 obyvatel Butaritari – 3 000 obyvatel Kultura Kiribatská kultura je díky rozlehlosti země rozmanitá, ta současná se soustředí na rodinu, církev a moře. Díky relativní izolaci Kiribati se podařilo zachovat „tradiční hodnoty“ a dovednosti. Vysokou úctu si zasluhují písně (te anene) a tance (te mwaie). Maneaba Maneaba, novějším pravopisem mwaneaba, je tradiční společenský dům, který má většinou sakrální i světskou funkci, a funguje jako centrum vesnice. Hned po válečné kánoi je maneaba „vrcholem“ kiribatské kultury. Stejně jako obytné domy má obdélníkový tvar. Architektem maneaby je obvykle starší muž, který se svému řemeslu naučil díky zkušenostem a tradicím své rodiny. Tohoto staršího muže lze také považovat za šamana, protože stavba maneaby vyžaduje vyvolání ducha zvaného Anti. Maneaba je dobře přizpůsobena klimatu ostrova a své funkci. Střecha je podepřena kamennými sloupy ve výšce ramen. Hudba a tanec Lidová hudba Kiribati je obecně založena na zpěvu nebo jiných formách vokální interpretace, doprovázených perkusí těla. Veřejná vystoupení v moderním Kiribati jsou obvykle prováděna sedícím sborem za doprovodu kytary. Během formálních vystoupení stojícího tance (Te Kaimatoa) nebo tance boků (Te Buki) se však jako perkuse používá dřevěná bedna. Tato bedna je konstruována tak, aby vydávala dutý a dozvukový tón, když na ni současně udeří sbor mužů sedících kolem ní. Tradiční písně mají často milostnou tematiku, ale existují také soutěžní, náboženské, dětské, vlastenecké, válečné a svatební písně. Existují také tance s tyčemi, které doprovázejí legendy a polohistorické příběhy. Tyto tance s tyčemi nebo tirere (vyslovuje se „seerere“) se provádějí během významných festivalů. Kuchyně Kiribatská kuchyně je založena především na rybách a mořských plodech a kokosových ořeších. Ryby se připravují na mnoho způsobů, mohou se smažit, vařit nebo grilovat. Zdrojů sacharidů na bázi škrobu není mnoho kvůli nepříznivému podnebí na atolech, většinu surovin je nutné dovážet. Příklady kiribatských pokrmů: te bua toro ni baukin, nakládané maso zapečené se zelím a dýní; kari; batátová kaše; palu sami, pokrm z nakrájené cibule, kokosového mléka a kari, zabalený v listu taro; toddy, nápoj z kokosové mízy. Sport Nejoblíbenějším sportem je fotbal. Kiribatská fotbalová federace je přidruženým členem Fotbalové konfederace Oceánie, nikoli však světové fotbalové federace FIFA. Místo toho je členem organizace CONIFA. Kiribatská reprezentace odehrála deset zápasů, z nichž všechny prohrála, a to výhradně na Pacifických hrách v letech 1979 až 2011. Fotbalovým stadionem Kiribati je Národní stadion Bairiki, který má kapacitu 2 500 diváků. Kiribati se účastní Her Commonwealthu od roku 1998 a letních olympijských her od roku 2004. Na své první olympijské hry vyslalo tři sportovce, dva sprintery a jednoho vzpěrače.[219] Kiribati získalo svou vůbec první medaili na Hrách Commonwealthu v roce 2014, kdy vzpěrač David Katoatau vybojoval zlatou medaili ve váhové kategorii do 105 kg. Odkazy Poznámky Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kiribati na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kiribati na Wikimedia Commons Slovníkové heslo Kiribati ve Wikislovníku CIA. Kiribati - The World Factbook [online]. Dostupné v archivu pořízeném dne 2026-01-16. (anglicky) Kiribati [online]. Encyclopaedia Britannica. Dostupné online. (anglicky)