NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estadio Nacional Bairiki

El Estadio Nacional Bairiki​ (en inglés: Bairiki National Stadium ) se encuentra en Bairiki, Kiribati. Es el estadio nacional y el hogar del equipo de fútbol nacional de Kiribati. La capacidad del estadio es de alrededor de 2500 espectadores. El estadio a pesar de ser la sede oficial del equipo nacional nunca se ha utilizado durante un partido internacional porque Kiribati nunca ha jugado un partido de fútbol internacional en su propio territorio, debido al hecho de que la superficie del terreno de juego en el estadio es de arena compactada extraída del arrecife, no la hierba que se requiere.​ La superficie de arena en el estadio es también un factor que ha impedido a Kiribati convertirse en un miembro oficial de la FIFA, por el momento. Véase también Estadio Instalación deportiva Estadios de fútbol con mayor capacidad Referencias
Bairiki National Stadium

Le Bairiki National Stadium est un stade de football situé à Tarawa-Sud, capitale des Kiribati. Il s'agit du principal stade du pays. Il porte le nom de Reuben Uatioa. Il compte environ 2 500 places. Surface La surface est constituée de sable corallien et non d'herbe, ce qui rend difficile la pratique du football sur ce stade. Ce facteur est un obstacle à l'intégration de l'équipe nationale dans la FIFA. Matches Jusqu'à présent, aucun match international n'a été disputé au Bairiki National Stadium. Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l’athlétisme Portail des Kiribati
Nacionalni stadion Bairiki

Nacionalni stadion Bairiki je nogometni stadion koji se nalazi u kiribatskom glavnom gradu Bairikiju. Ima kapacitet od 2500 mjesta te je dom nogometne reprezentacije Kiribatija. Unatoč tome, Kiribati ondje nije nikada odigrao službenu utakmicu zbog činjenice da je teren od pijeska, a ne od trave kako nalažu pravila. Pješčani teren je i razlog zbog čega FIFA ne želi primiti Kiribati u svoje članstvo. Izvori
Bairiki National Stadium

Bairiki National Stadium – to wielofunkcyjny stadion w Bairiki na Kiribati. Jest to stadion narodowy i domowa arena reprezentacji Kiribati w piłce nożnej. Stadion ma pojemność około 2500 osób. Bibliografia Informacje o stadionie [online], Worldstadiums.com [dostęp 2011-12-14] [zarchiwizowane z adresu 2006-09-09] (ang.). Reuben Kiraua Uatioa Stadium, [w:] baza Soccerway (stadiony) [dostęp 2021-01-02] . Informacje o stadionie na wikimapia
Национальный стадион (Баирики)

Национальный стадион (англ. Bairiki National Stadium) — футбольный стадион, расположенный в Кирибати. Описание Стадион расположен в Баирики, одном из муниципалитетов Южной Таравы, столицы Кирибати. Его официальное название — Стадион Рубена К. Уатиоа (англ. National Reuben K. Uatioa Stadium), которое он получил в честь Рубена Уатиоа. Вместимость составляет около 2500 человек. Главная и единственная трибуна имеет типичную и традиционную крышу манеаба. Вокруг поля расположены беговые дорожки. Является домашней ареной сборной Кирибати по футболу. Несмотря на это, он никогда не использовался для проведения международных матчей, потому что Кирибати никогда не проводила международные футбольные матчи дома. Причина в покрытии поля, которое преимущественно состоит из песка, а трава присутствует только по его периметру, тогда как согласно правилам вся поверхность должна быть покрыта травой. Песчаная поверхность стадиона также является фактором, который пока не позволяет Кирибати стать официальным членом ФИФА. В настоящее время[когда?] стадион перестраивается, чтобы сделать его соответствующим стандартам ФИФА. Планируется, что перепланировка будет проведена в 3 этапа. Примечания Ссылки Soccerway Stadium Database Wildstats World Stadiums Архивная копия от 16 марта 2010 на Wayback Machine
Illa Carolina

L'illa Carolina, en anglès Caroline Island o Caroline Atoll, també coneguda com a Millennium Island i Beccisa Island, és l'illa més a l'est dels atols de corall que comprenen el sud de les illes de la Línia al centre de l'oceà Pacífic. Actualment està deshabitada. Els europeus les albiraren l'any 1606, i van ser reclamades pel Regne Unit l'any 1868, i formen part de la República de Kiribati des de la seva independència el 1979. L'illa Carolina ha romàs relativament intacta malgrat que s'hi va fer recol·lecció del guano i s'hi va collir la copra amb habitants humans als segles xix i xx. És el lloc del món amb més població del cranc del cocoter i lloc de cria per ocells marins com el Onychoprion fuscatus. En aquest atol es va celebrar l'arribada de l'any 2000 (per això el nom alternatiu de 'Millennium Island), ja que és un dels primers llocs de la Terra on va eixir el Sol el dia 1 de gener de 2000. Geografia i clima L'illa Carolina es troba a 1.500 km al sud-est de les illes Hawaii. Fa 3,76 km² i consta de 39 illots separats envoltats per una llacuna estreta de 8,7 per 1,2 km² amb una superfície de 6,3 km². L'atol en conjunt fa 13 per 2,5 km, o 24 km². Els illots només arriben a 6 metres d'altitud màxima. Tres grans illots formen la part més important de la superfície de l'illa Carolina: Nake Islet d'1,04 km² al nord; Long Islet de 0,76 km² al nord-est i South Islet de 0,7 km². El clima de Carolina és tropical marítim càlid i humit. Les temperatures mitjanes normalment varien entre els 28 i 32 °C. La pluviometria interanual és variable i de mitjana s'estima que és de 1.500 litres. Notes Referències Bennett, Frederick Debell. Narrative of a Whaling Voyage Round the Globe From the Year 1833–1836. Nova York: Da Capo Press, 1970. ISBN 90-6072-037-7. Bryan, E.H.. American Polynesia and the Hawaiian Chain. Honolulu: Tongg Publishing Company, 1942. (Text of "Caroline Island" chapter online at: «Caroline Island (Millennium Island), Line Islands, Republic of Kiribati». Jane's Oceania Home Page. Arxivat de l'original el 2012-04-11. [Consulta: 10 octubre 2011].) Falconer, Ron. Together Alone. Australia: Bantam Books, 2004. ISBN 1-86325-428-5. Kepler, A.K.; C.B. Kepler «The natural history of the Caroline Atoll, Southern Line Islands». Atoll Research Bulletin, 397–398, February 1994. Arxivat de l'original el 2006-09-09 [Consulta: 10 octubre 2011]. Scott, D.A.. A Directory of Wetlands in Oceania. Slimbridge, UK: International Waterfowl and Wetlands Research Bureau, 1993. ISBN 0-9505731-2-4. (Text of "Caroline Island" profile online at: «Caroline Atoll». Protected Areas and World Heritage Programme Profiles. Arxivat de l'original el 2007-09-29. [Consulta: 10 octubre 2011].) Enllaços externs Oceandots: Caroline Island Arxivat 2010-12-23 a Wayback Machine. High-resolution photo map of Caroline Island Arxivat 2010-12-23 a Wayback Machine. An Astronomer's Voyage to Fairy-Land, from The Young Folks' Library, Volume XI, by Prof. E.S. Holden The Looking for Nemo Expedition, by Wayne and Karen Brown.
Caroline (atol)

Caroline (také Beccisa nebo Millennium Island) je korály tvořený atol v Tichém oceánu. Patří k Liniovým ostrovům, které jsou součástí státu Kiribati. Od hlavního města Jižní Tarawy je vzdálen 4200 km. V roce 1606 ho objevil Pedro Fernandes de Queirós. V roce 1795 byl pojmenován podle dcery Philipa Stephense, prvního lorda britské Admirality. Atol navštěvovali Polynésané, kteří na něm vybudovali marae, pobývali zde také sběrači guána a kopry. Od roku 1991 je bez stálého lidského osídlení. Lagunu obklopuje 39 ostrovů, které mají dohromady rozlohu 3,76 km². Nejvyšší bod leží šest metrů nad mořskou hladinou a ostrovům tak hrozí v dohledné době zaplavení. Atol patří k ekosystémům, které jsou nejméně poznamenány lidskou činností. Místní populace kraba palmového patří k největším na světě. Hnízdí zde fregatka obecná a rybák černohřbetý. V roce 1995 byla datová hranice posunuta tak, aby celý stát Kiribati byl západně od ní, ačkoliv celé Liniové ostrovy leží východně od ní. Caroline tak leží v časovém pásmu UTC+14:00, a protože je nejvýchodnějším ze všech ostrovů a atolů Kiribati, je prvním místem na Zemi, kde začíná nový den i nový rok. Uskutečnilo se zde velké vítání příchodu 21. století, které dalo místu alternativní název Millenium Island. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Caroline na Wikimedia Commons
Isla Caroline

La isla Caroline o atolón Caroline (también conocida como isla del Milenio),​ es el más oriental de los atolones coralinos habitados que comprenden las islas de la Línea australes en el océano Pacífico central. Hay evidencias de asentamientos polinesios, pero estaba deshabitada al llegar los europeos. Fue descubierta por el navegante portugués al servicio de España Pedro Fernández de Quirós el 21 de febrero de 1606, nombrándola como San Bernardo o Isla del Pescado.​ En 1795 la redescubre el inglés Willian Broughton y le puso el nombre de la hija del primer Lord del Almirantado.​ No hay que confundir la isla Carolina con las islas Carolinas en los Estados Federados de Micronesia. Históricamente también se ha conocido con los nombres de Thornton, Hirst, Clark e Independence.​​​ En 1868 fue reclamada por el Reino Unido; y desde su independencia en 1979, forma parte de la República de Kiribati. La isla Caroline ha permanecido relativamente sin cambios por parte del hombre y es considerada una de las islas tropicales más primitivas del mundo, a pesar de la explotación de guano, la cosecha de copra y la presencia humana durante los siglos XIX y XX. El atolón alberga una de las mayores poblaciones de cangrejos de cocotero del mundo y es un importante lugar de cría para las aves marinas, sobre todo para el Onychoprion fuscata. La isla es conocida por su rol en la celebración de la llegada del nuevo milenio, ya que debido a que se sitúa justo al oeste de la línea internacional de cambio de fecha constituye uno de los primeros territorios en donde comienza cualquier día y por ende también fue uno de los primeros lugares en donde empezó el día 1 de enero de 2000; debido a esto el atolón fue recientemente bautizado como isla del Milenio. Cuestiones medioambientales La isla Caroline es baja y su altitud no supera los 6 metros sobre el nivel del mar.​ La temperatura regional de la superficie del mar ha aumentado alrededor de 0,1 °C por década desde la década de 1950​ y, en 2006, las Naciones Unidas clasificaron a la isla entre las más vulnerables a la subida del nivel del mar.​​ El PNUMA informó en 2006 de que Carolina podría desaparecer "en los próximos 30-50 años".​ La isla Caroline se ha recuperado de la destrucción causada por colonos y oportunistas comerciales. Las especies animales y vegetales autóctonas de la isla prosperan,​ y en 2010 se informó que sus arrecifes de coral se encuentran entre los más prístinos del mundo.​ El cocotero introducido es una planta muy competitiva que bloquea la luz e impide así el crecimiento de otras especies, pero sólo prevalece en el islote Sur.​ La fauna puede verse afectada negativamente por la presencia de turistas o cazadores,​​ y desde 1979 todos los animales de la isla están protegidos por la Lista 2 de la Ordenanza de Conservación de la Fauna de Kiribati.​ En 2014 no se había elaborado ningún plan de gestión gubernamental ni programa de seguimiento para la isla.​ Referencias
Millennium

Caroline (Millennium island) je nenaseljeni koraljni otok u sastavu Kiribata. Zemljopis Nalazi se u otočnoj skupini polinezijskih Sporada, tj. Ekvatorskoga otočja (Line Islands), istočno od Vostoka i sjeveroistočno od Flinta. Nastao je od niza manjih otočića izgrađenih na koraljnim grebenima. Koraljni grebeni izrasli su oko potopljenog vulkana, ostavljajući koraljni prsten oko lagune. Izvori Vanjske poveznice
Isola Carolina

Carolina (in inglese, Caroline) anche chiamata isola del Millennio (dal 2000) è un piccolo atollo disabitato dell'Oceano Pacifico appartenente alla Repubblica di Kiribati. Fa parte dell'arcipelago delle Sporadi equatoriali, anche se si trova distante dal resto dell'arcipelago. È anche chiamata Millennium Island, visto che è il tratto di terra emersa più a est rispetto alla linea del cambio di data, ed è stata quindi il primo luogo ad assistere all'alba del nuovo millennio. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Isola Caroline Collegamenti esterni (EN) Caroline Atoll, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Caroline-atol

Het Caroline-atol (ook wel het Millennium-atol genoemd) behoort tot het land Kiribati, in het midden van de Grote Oceaan. Het atol is onbewoond en een beschermd natuurgebied. Het atol moet niet verward worden met de Carolinen. Zonsopgang Oorspronkelijk liep de internationale datumgrens dwars door Kiribati. In 1995 werd deze verplaatst zodat het overal in Kiribati dezelfde datum is. Hierdoor is het Caroline-atol het meest oostelijke stuk land ten westen van de datumgrens, waardoor dit de eerste plaats ter wereld is waar de nieuwe dag begint. Tijdens de laatste eeuwwisseling werd het atol dan ook Millenniumeiland genoemd.
Caroline (atol)

Caroline, ang. Caroline Atol, pierwotnie Millennium Island (pol. Wyspa Milenijna) – najbardziej wysunięty na wschód spośród niezamieszkanych atoli koralowych archipelagu Line Islands, należącego do państwa wyspiarskiego Kiribati na Oceanie Spokojnym. Wyspa została odkryta przez Europejczyków w 1606 roku. W 1868 roku roszczenia do niej wysunęli Brytyjczycy, a od 1979 roku jest częścią niepodległego państwa Kiribati. Caroline ma stosunkowo nietknięte środowisko naturalne i jest uważana za jedną z najbardziej dziewiczych tropikalnych wysp, pomimo eksploatacji guana, zbiorów kopry i osadnictwa z XIX i XX wieku. Znajduje się na niej jedna z największych populacji krabów palmowych, jest także ważnym siedliskiem lęgowym wielu gatunków ptaków morskich, przede wszystkim rybitwy czarnogrzebietej. Jako że wyspa Caroline wznosi się tylko sześć metrów nad poziomem morza, jest zagrożona potencjalnym wzrostem poziomu wód w oceanach. Rząd szacuje, że wyspa może zostać całkowicie pochłonięta przez wody w roku 2025. Organizacja Narodów Zjednoczonych oceniła, że wyspa znajduje się wśród najbardziej zagrożonych podwyższeniem poziomu morza wysp. Przypisy
Carolineatollen

Caroline-atollen eller Millenniumatollen, även Caroline Island (tidigare bland annat Thornton Island och Clark Island) är en ögrupp i Polynesien som tillhör Kiribati i Stilla havet. Den ligger i ögruppen Linjeöarna, i den västra delen av landet, 4 300 km öster om huvudstaden Tarawa. Geografi Carolineatollen är en ögrupp bland Linjeöarna och ligger cirka 1 500 km sydöst om huvudön Kiritimati och cirka 830 km väster om Tahiti. Dess geografiska koordinater är 10°00′ S och 150°14′ V. Atollen är en grupp obebodda korallöar och har en areal om cirka 3,9 km². Den är långsmal med en längd på cirka 10 km och är cirka 2,3 km bred och omges av flera korallrev. Den högsta höjden är på endast cirka 6 m ö.h. Atollen ligger längst österut bland Linjeöarna och omfattar 39 öar fördelade på 4 områden. South Nake Islets, 7 öar Central Leeward Islets, 11 öar Southern Leeward Islets, 5 öar Windward Islets, 13 öar de största öarna är South Island, cirka 1,04 km², i den södra delen Long Island, cirka 0,76 km², cirka 4,2 km lång, i den nordöstra delen Nake Island, cirka 1,07 km², i den norra delen Såväl Nake Island som Long Island har sötvatten i form av akviferer. Atollen är hemvist för en stor koloni av kokoskrabban (Birgus latro, världens största levande leddjur) och en rad sjöfåglar, bland annat olika arter av sottärna, fregattfåglar och tärnor. Ett urval av öar Arundel Islet (en ö) Bird Islet (en holme) Brothers Islet (en ö) Emerald (en ö) Long Island (en ö) Motu Ana-Ana (en ö) Motu Mannikiba (en ö) Nake Island (en ö) Pig Islet (en holme) Shark (en ö) South Island (en ö) Tridacna (en ö) Windward (en ö) Historia Ön har tidigare troligen bebotts av polynesier. Den blev känd för européerna den 21 februari 1606 genom portugisiske Pedro Fernández de Quirós, och återupptäcktes den 16 december 1795 av brittiske William Robert Broughton som då namngav den Caroline Island. USA gjorde anspråk på ön 1856 men 1868 annekterades ön av Storbritannien som senare införlivade den i det Brittiska Västra Stillahavsterritoriet. Mellan åren 1872 och 1895 bröts guano på området. 1979 gjordes hela ögruppen till naturskyddsområdet Caroline Atoll och samma år införlivades ön i den nya nationen Kiribati. 1995 deklarerade Kiribati att hela dess territorium har samma datum och tid som Gilbertöarna, även Phoenix- och Linjeöarna som då låg på andra sidan den internationella datumgränsen. I praktiken flyttade man datumgränsen cirka 1000 km österut. Referenser Externa länkar om Carolineatollen om Carolineatollens geografi bild över Carolineatollen om "Caroline Atoll"
Makin

Makin er navnet på en kæde af øer, som ligger i Stillhavet og udgør en del af østaten Kiribati, nærmere bestemt i Gilbertøerne. Geografi Makin ligger 6 km nordøst for den nordøstligste spids af Butaritari (cirkelrev) og 6,9 km fra den lille ø Namoka. Det er et lineært rev 12,3 km langt i nord-sydgående retning med fem småøer, hvoraf de to største er beboet (Makin og Kiebu). Den tredjestørste og sydligste, Onne, er også beboelig. Denne række af øer er de nordligste af Gilbertøerne, og de 3. nordligste i ønationen Kiribati (kun Teraina og Tabuaeran i Linjeøerne ligger mere nordligt). Makin er ikke en rigtig atol, men da den største og nordligste af småøerne, som også hedder Makin, har en næsten landfast lagune, 0,3 km² stor og kun forbundet med det åbne hav gennem en 15 meter bred kanal (med en vejbro over), kan den anses for at være degenereret atol. Kiebu, den næststørste ø, har en mindre fuldstændig landfast lagune på den østlige side, der er omkring 80 meter bred (og har et areal om ½ ha) og ligger 60 meter fra åbent hav. Da den nærliggende Butaritari blev kaldt Makin Atollen af det amerikanske militærblev stedet tidligere kaldt Makin Meang eller Lille Makin for at adskille den fra den større atol. Men nu hvor Butaritari er blevet det foretrukne navn for denne større atol er der en tendens til at droppe "lille" foran Makin. Gilbertøerne ses sommetider som den sydlige forsættelse af Marshalløerne, som ligger nordnordvest for dem. Den nærmeste ø i Marshalløerne, Nadikdik Atollen, ligger 290 km nordnordvest for Makin. Makin Airport, som ligger umiddelbart nordøst for hovedstaden mellem lagunen og havet har ICAO kode NGMN og IATA kode MTK. Makin har et landareal på 6,7 km² og en befolkning på 2.385 (folketællingen i 2005), som er delt mellem to landsbyer. Øer Aonbike Kiebu Makin Onne Tebua Tarawa Landsbyer Klima Klimaet er meget lig det på den nærliggende Butaritari atol, med frodig vegetation og kraftig nedbør. Den gennemsnitlige årlige nedbør er på omkring 4.000 mm, sammenlignet med omkring 2.000 mm på Tarawa Atollen og 1.000 mm i det sydligste Kiribati. Nedbøren på Makin er højere under en El Niño. Historie De Forenede Stater anvendte formentlig sin "Guano Islands Act" til at gøre krav på Makin og Butaritari. Under 2. Verdenskrig blev slaget om Makin udkæmpet på Makin Atollen (Butaritari) fra 20. november til 24. november 1943.
Makin (Inselgruppe)

Makin (früher auch Pitt’s Island) ist eine Inselgruppe im Archipel der Gilbertinseln im zentralen Pazifischen Ozean. Politisch gehört sie zum Inselstaat Kiribati. Da das benachbarte Atoll Butaritari früher ebenfalls „Makin“ genannt wurde, wurde die Inselgruppe zur Unterscheidung auch als „Little Makin“ (Makin Meang) bezeichnet. Geographie Makin liegt rund 7 km nordöstlich von Butaritari im Norden der Gilbertinseln und bildet somit deren nördlichste Landmasse, nicht aber die nördlichste Landmasse Kiribatis, da Teraina und Tabuaeran in den Line Islands noch weiter nördlich liegen. Makin besteht aus zwei bewohnten und vier unbewohnten Inseln auf einem geradlinigen Korallenriff, das sich mit einer Länge von 13 km von Norden nach Süden erstreckt. Die Inseln sind (von Norden nach Süden): Alle Inseln zusammen besitzen eine Landfläche von 7,89 km². Makin hat 1914 Einwohner (Stand: 2020), die sich auf die zwei Dörfer Makin und Kiebu Village verteilen. Die Inseln sind auf dem Luftweg über den Flugplatz Makin (ICAO-Code NGMN, IATA-Code MTK) zu erreichen. Die Hauptinsel und Namensgeberin der Inselgruppe, Makin (auch „Little Makin Island“ genannt), liegt an deren Nordende. Ihre Landfläche beläuft sich auf 6,24 km². Die kleine Lagune im Inneren der Insel bedeckt eine Fläche von 34 Hektar. Im Südwesten dieser Insel liegt der gleichnamige Hauptort der Inselgruppe mit einer Gemeindefläche von 1,28 km². Im Jahr 2020 lebten hier 1530 Einwohner, womit Makin der größte Ort der Gilbert-Inseln außerhalb des Hauptstadt-Atolls Tarawa ist. Bevölkerungsentwicklung Literatur Makin (= Republic of Kiribati Island Report Series. Nr. 1). Republic of Kiribati – Office of Te Beretitenti, 2012 (englisch, web.archive.org [PDF; 622 kB]). Makin Island 2007 Socio-Economic Profile. Republic of Kiribati – Ministry of Internal and Social Affairs, 2007 (englisch, web.archive.org [PDF; 1,6 MB; abgerufen am 13. Juli 2024]). Weblinks Einzelnachweise
Makin

Makin est un petit atoll des Kiribati situé dans les îles Gilbert, au nord-est de l'atoll de Butaritari, souvent connue comme Petite-Makin en français. Histoire Les atolls voisins de Butaritari et de Makin sont « découverts » par Pedro Fernandes de Queirós en 1606 qui les baptise les îles du Buen Viaje (Bon Voyage). Le guano de Makin a été exploité par les États-Unis dans le cadre du Guano Islands Act. Au cours des Guerres du Pacifique lors de la Seconde Guerre mondiale s'est déroulé le raid de Makin du 17 au 18 août 1942 puis la bataille de Makin pour la prise des atolls de Butaritari et de Petite-Makin, du 20 au 23 novembre 1943 dans le cadre de l'opération Galvanic. Géographie Localisation Makin est situé dans l'océan Pacifique, juste au nord de l'équateur. Constituant l'extrémité Nord des îles Gilbert, il est situé à six kilomètres au nord-est de l'atoll de Butaritari et à 290 kilomètres au sud-sud-est de l'atoll de Nadikdik dans les îles Marshall. Autrefois, le nom de « Makin » s'appliquait aussi à Butaritari si bien que Makin était appelée Petite-Makin (en anglais Little Makin). Îlots Makin est un alignement d'îlots coralliens qui s'étire sur 12,3 kilomètres selon un axe nord-sud. Les îles sont toutes bordées par des plages de sable, entourées par une barrière de corail et couvertes d'une végétation luxuriante. Les cinq îlots qui le composent sont du nord au sud : Makin, le plus grand, Aonbike, Tebua Tarawa, Kiebu et Onne soit 7,89 km2 de superficie au total. Seules les îlots de Makin et de Kiebu sont habitées par 2 385 habitants dont 2 365 Gilbertins. Cette population se répartit en 388 foyers dans les villages de Makin, le plus peuplé avec 1 834 habitants, et de Kiebu, le moins peuplé avec 551 habitants. L'île de Makin comporte en son centre une étendue d'eau de 0,3 km2 de superficie quasiment enfermée dans les terres et reliée à l'océan Pacifique par un chenal de quinze mètres de largeur. La présence de ce faux lagon qualifie l'île de Makin d'« atoll dégénéré ». L'île de Makin possède une piste d'atterrissage. Kiebu, la seconde île en taille, de forme allongée, possède aussi un petit plan d'eau de 80 mètres de diamètre et de 0,005 km2 de superficie mais celui-ci est totalement isolé de l'océan distant de soixante mètres. Aonbike est un îlot de forme allongée orientée nord-sud, elle est entourée au nord par l'île de Makin et au sud par l'île de Tebua Tarawa. Tebua Tarawa est un îlot de forme arrondie, elle est entourée au nord par l'île d'Aonbike et au sud par l'île de Kiebu. Onne est un îlot de forme allongée orientée nord-sud, elle est située au sud de l'île de Kiebu. Climat Le climat de Makin est de type tropical. Il est caractérisé par une pluviométrie abondante atteignant une moyenne annuelle de quatre mètres. Annexes Articles connexes Makin (île) Raid de Makin Bataille de Makin aérodrome de Makin Occupation japonaise des îles Gilbert Liens externes Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Makin (islands) » (voir la liste des auteurs). Portail des îles Portail des Kiribati