Žirafa severní

Žirafa severní (lat. Giraffa camelopardalis) je druhem žirafy. Podle nových fylogenetických studií zahrnuje pouze tři z recentních poddruhů žiraf, zatímco ostatní byly vyčleněny do samostatných druhů – žirafa jižní (G. giraffa), žirafa masajská (G. tippelskirchi) a žirafa síťovaná (G. reticulata). Taxonomie Mezinárodního svazu ochrany přírody zatím ponechává klasifikaci z r. 2016 s širším vymezením druhu; žirafa severní je podle ní jediným druhem rodu žirafa a má osm poddruhů, nicméně v roce 2025 Mezinárodní svaz ochrany přírody uznal nové rozdělení do druhů a poddruhů a úpravy Červeného seznamu IUCN s konkrétním stupněm ohrožení budou následovat. V minulosti byla žirafa severní rozšířena od Senegalu na západě po Egypt na severu. V současnosti je její areál rozdrobený mezi Nigerem a Keňou v pásmu savan. Popis Tři typické výčnělky (dva růžky a hrbol) na lebce jsou pokryté kůží. Samci žiraf severních měří 4,8 až 5,5 metru, samice 4 až 4,5 metru, krk a nohy z toho činí zhruba 4 metry (přesto má žirafa pouze sedm krčních obratlů, stejně jako většina ostatních savců, včetně člověka; jednotlivé obratle žirafy jsou dlouhé přes 30 centimetrů). Nejvyšší žirafa je doložena z roku 1934 z Keni, kde byl zastřelen samec s výškou 5,87 metru. Žirafy obývají zvláště suché savany, kde naleznou dost keřů a skupin stromů, jejichž listím a výhonky se nejčastěji živí. Krmí se průběžně po celý den, během nějž přijmou 30–40 kilogramů potravy. Jejich jazyk měří půl metru a dokážou jím omotat větev a přitáhnout si ji blíž. Hřebenovitými zuby a tuhými pysky pak z takto přitažené větve strhnou listí. Zajímavé je, že jim přitom nevadí ani velké trny, protože jsou schopny je obalit hustými slinami a při spolknutí se tak neporaní. Žirafy jsou zvířaty stádními, samci spolu bojují o samice i o vůdčí roli ve stádu, a to za pomoci růžků, případně se přetlačují krkem. Nejnebezpečnější zbraň – své kopyto – však užívají takřka výhradně k obraně vůči jiným druhům, zvláště šelmám. Ty považují dospělou žirafu za natolik nebezpečného tvora, že si netroufají ho lovit. Někdy ale uloví mládě. Samice nosí plod 14 měsíců a porodí vždy jediné mládě, které hned po narození dosahuje výšky 140–190 cm. Zajímavostí je, že žirafa rodí vestoje, takže mládě padá z dělohy z výšky asi dva metry. Již půl hodiny po narození chodí. Mateřské mléko saje 6–9 měsíců. Plození jsou schopny žirafy ve 3–4 letech. Dospělá žirafa si skoro nikdy nelehá a spí vestoje. Navzdory některým neoficiálním tvrzením se tito sudokopytníci patrně nedokážou pohybovat rychlostí přes 60 km/h. Přímá pozorování a počítačové modely ukázaly, že maximální rychlost těchto velkých savců činí asi 11 m/s (39,6 km/h). Poddruhy V rámci druhu žirafa severní (v novém pojetí, respektovaném mnohými taxonomickými systémy) jsou k roku 2025 popsány 4 poddruhy, poslední z nich pravděpodobně recentně vyhynulý: Žirafa núbijská (G. c. camelopardalis) Žirafa kordofanská (G. c. antiquorum) Žirafa západoafrická (G. c. peralta) Giraffa camelopardalis senegalensis († ?) Starší klasifikace dle IUCN s širším vymezením druhu uvádí 8 poddruhů: Giraffa camelopardalis antiquorum Giraffa camelopardalis camelopardalis Giraffa camelopardalis peralta Giraffa camelopardalis rothschildi (nově uznávaný pouze jako ekotyp poddruhu G. c. camelopardalis), a navíc též Giraffa camelopardalis angolensis (nově Giraffa giraffa angolensis, poddruh žirafy jižní) Giraffa camelopardalis reticulata (nově považovaný za samostatný druh Giraffa reticulata, žirafa síťovaná) Giraffa camelopardalis thornicrofti (nově Giraffa tippelskirchi thornicrofti, poddruh žirafy masajské) Giraffa camelopardalis tippelskirchi (nově Giraffa tippelskirchi tippelskirchi, poddruh žirafy masajské) V roce 2025 rozdělení rodu Giraffa do čtyř druhů i tři přežívající poddruhy druhu Giraffa camelopardalis uznal i Mezinárodní svaz ochrany přírody; úpravy Červeného seznamu IUCN s konkrétním stupněm ohrožení budou následovat. Odkazy Poznámky Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu žirafa severní na Wikimedia Commons