NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vozrožděnija

Ostrov Vozrožděnija (rusky Остров Возрождения, „Ostrov Znovuzrození“; uzbecky Vozrojdeniye oroli) byl původně ostrovem, od počátku 21. století už jen poloostrovem v jihozápadní části Aralského jezera. Ostrov byl objeven v roce 1848 expedicí A. I. Butakova a pojmenován Ostrov cara Mikuláše I. V 60. letech 20. století, před počátkem vysychání Aralského jezera, měl celkovou plochu okolo 216 km². Ostrov se spojil s pevninou díky pokračujícímu ústupu hladiny jezera v roce 2001. Nyní je rozdělen na uzbeckou a kazašskou část. Hlavním sídlem na ostrově byl Kantubek, který měl až 1500 obyvatel, ale nyní již neexistuje. Vývoj biologických zbraní V roce 1948 byla na ostrově sovětskou vládou založena laboratoř pro výzkum, vývoj a testování biologických zbraní. Informace o této utajované laboratoři, označované pod kódem „Aralsk 7“, byly západním zemím předávány sovětskými přeběhlíky (z nich pravděpodobně nejvýznamnější byl Kanatžan Alibekov). Podle všeho byly na ostrově modifikováni původci anthraxu a moru. Pracovníci laboratoří opustili ostrov na konci roku 1991. Celá řada nebezpečných látek však nebyla řádně uskladněna nebo zničena a v průběhu následujících desetiletí se na jednotlivých nádobách s těmito látkami objevily netěsnosti. Kvůli pokračujícímu vysychání Aralského jezera a možnému propojení ostrova s pevninou se řada vědců obávala možné kontaminace pevniny nakaženými zvířaty. V roce 2002 byla na základě dohody mezi vládami Uzbekistánu a USA vyslána expedice čítající 113 odborníků, která neutralizovala přibližně 100–200 tun antraxu. Cena této operace byla vyčíslena na přibližně 5 milionů USD. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Vozrozhdeniya Island na anglické Wikipedii a Остров Возрождения na ruské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vozrožděnija na Wikimedia Commons
Insel der Wiedergeburt

Die Insel der Wiedergeburt (russisch Остров Возрождения/Ostrow Wosroschdenija) war eine Insel im Aralsee, die aufgrund von dessen Austrocknung 2002 erst zur Halbinsel und 2008 schließlich Teil des Festlandes geworden ist. Damit stellt sie kein erkennbares Landschaftsmerkmal mehr dar. Geschichte Die Insel erhielt ihren Namen während einer russischen Expedition in den 1850er Jahren. Nach den häufigen administrativen Neuordnungen in Zentralasien gehörte die Insel seit 1936 zur sowjetischen Teilrepublik Usbekistan. Ab 1948 baute das sowjetische Militär in Kantubek ein Forschungslabor für biologische Waffen auf. Mit dem Ende der Sowjetunion wurde das Labor 1991 aufgelöst und Kantubek zur Geisterstadt. Die ursprünglich relativ kleine Insel wuchs im Zuge der Verlandung des Aralsees seit den 1960er Jahren zusehends an und vervielfachte ihr Territorium, in erster Linie nach Süden zur usbekischen Küste hin, aber auch nach Westen und Osten sowie nach Norden bis über die im Aralsee verlaufende Grenze zu Kasachstan hinaus. Im Juni 2002 verband sich die Insel mit dem usbekischen Festland und formte eine 2005 bereits über 100 km breite Landverbindung. Auf der Insel der Wiedergeburt, die Eigentum des sowjetischen Verteidigungsministeriums war, wurden ab 1936 chemische und bakteriologische Waffen getestet. Dadurch kam es zum Beispiel 1976 zu einem Massensterben von Fischen im Aralsee und 1988 starben binnen einer Stunde 50.000 Saiga-Antilopen, deren Körper mit Planierraupen beseitigt wurden. Bis 1991 wurden diese Vorfälle sowie das Labor geheim gehalten. Nach der Auflösung des Labors am 7. März 1992 blieben rostige, ungekennzeichnete Fässer mit Krankheitserregern wie Pest, Milzbrand und Pocken zurück. Auch heute noch ist der Boden der ehemaligen Insel milzbrandverseucht und es kommt in der Umgebung gelegentlich zu Fällen von Pest. Aufgrund der starken Verseuchung in der Umgebung des ursprünglichen Forschungslabors der sowjetischen Behörde Biopreparat (u. a. mit Milzbrand-Erregern) wird befürchtet, dass auf der Insel der Wiedergeburt heimische Reptilien über die neu entstandene Landbrücke tödliche Krankheitserreger verbreiten könnten. Flächenzunahme Siehe auch Liste geteilter Inseln Gruinard Island: Eine Insel vor der Nordwestküste des Schottlands, wo im Auftrag des britischen Kriegsministeriums im Zweiten Weltkrieg Versuche mit Milzbrand durchgeführt wurden. Plum Island: Eine Insel vor der Küste des US-Bundesstaates New York, wo US-amerikanische Experimente zur biologischen Kriegsführung stattfanden. Einzelnachweise
Isla Vozrozhdeniya

La isla Vozrozhdeniya (en ruso: Возрождения, Renacimiento) era la principal de un grupo ubicadas al interior del Mar de Aral (literalmente «Mar de Islas»).​ Originalmente se encontraba al lado uzbeko del mismo, pero ahora, se trata de una península compartida por Kazajistán, al norte y Uzbekistán al sur. Esta particularidad se debe a que en 1960, la Unión Soviética decidió desviar parte del agua de dos ríos: el Amu Daria y el Sir Daria; para poder desarrollar cultivos de regadío en el desierto de Asia Central.​ El nivel del mar comenzó a disminuir y finalmente, la isla se unió por completo al continente en 2002. Vozrozhdeniya se ha visto altamente afectada por el ántrax. Instalaciones de armas biológicas En 1948 se construyó un laboratorio soviético secreto de armas biológicas que formaba parte de las 18 instituciones de la agencia de guerra biológica Biopreparat junto a Kantubek, en la isla;​​ que actualmente es una península y territorio en disputa entre Kazajistán y Uzbekistán. Los detalles concretos sobre la historia, las funciones y la situación actual de estas instalaciones no han sido revelados aún. La base fue abandonada en 1992 tras la desintegración del ejército soviético.​​ Diversas expediciones científicas demostraron que ese lugar se había utilizado para la producción, pruebas y también el desecho de armas biológicas.​​ Estos fueron limpiados, gracias a un proyecto internacional conjunto para limpiar los vertederos, en particular los de carbunco.​​ Aunque algunas fuentes especularon que este podía ser el origen del bacilo usado para los ataques con carbunco en 2001,​​ en la actualidad ha quedado extensivamente establecido que este carbunco procede de la conocida cepa Ames utilizada en el USAMRIID norteamericano y otros países aliados de los Estados Unidos.​​​​ En la cultura popular En el videojuego Call of Duty: Black Ops, su protagonista viaja a esta isla, donde se almacenaban y transportaban armas biológicas (en este caso, el gas venenoso ficticio Nova 6). En el videojuego Call of Duty: Warzone, es añadido como mapa jugable con la llegada de Call of Duty Black Ops: Cold War siendo originalmente administrada por Viktor ‘Stitch’ Kuzmin Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Isla Vozrozhdeniya.
Isola di Vozroždenie

L'isola di Vozroždenie, altresì conosciuta come isola della Rinascita (in uzbeco: Vozrojdeniye oroli;in kazako Возрождение аралы?, Vozrojdenıe araly; in russo Остров Возрождения?, Ostrov Vozroždenija), era un'isola del lago d'Aral che, a causa del progressivo ritiro delle acque, è divenuta una penisola nel 2002 e, successivamente, un istmo. Attualmente è divisa tra il Kazakistan e l'Uzbekistan. Storia Fino alla Rivoluzione di ottobre portava il nome datole dal suo primo esploratore, Butakov Alexei, ovvero Isola di Nicola I. Data l'inaccessibilità del luogo, l'isola di Vozroždenie venne trasformata in uno dei principali laboratori sovietici per effettuare test di guerra biologica dal 1936-1937 per un decennio circa. Nel 1948, un ulteriore laboratorio top-secret per la produzione di armi biologiche venne stabilito qui. Dichiarazioni sulla pericolosità dell'isola vennero fatte da disertori sovietici, incluso Ken Alibek, l'ex capo del programma sulle armi biologiche dell'Unione Sovietica. Fu qui, come si riscontra in documenti successivamente desecretati, che le spore di antrace e i bacilli di peste bubbonica furono trasformati in armi e le stesse immagazzinate. Il principale insediamento nell'isola era Kantubek, oggi abbandonato, che una volta aveva una popolazione di circa 1.500 abitanti. I membri dello staff del laboratorio abbandonarono l'isola nel tardo 1991. Molti dei contenitori che conservavano le spore ed i bacilli non furono immagazzinati o distrutti correttamente. Nel corso dei dieci anni successivi, molti degli involucri si erano deteriorati al punto da non contenere il pericolosissimo materiale in essi conservato. Dato l'incessante recedere del lago e l'inevitabile ricongiungimento dell'isola con la terraferma, c'era il timore che gli animali presenti nei dintorni potessero addentrarsi nell'impianto ed entrare in contatto con gli agenti contaminanti e disperderli nell'ambiente con gravissimo rischio di epidemie mortali. Brian Hayes, un ingegnere biochimico, tramite il trattato di riduzione del Pentagono, ha condotto una spedizione nella primavera-estate del 2002 per neutralizzare quella che è probabilmente la più grande discarica di antrace nel mondo. Il suo team di 113 persone ha neutralizzato tra le 100 e le 200 tonnellate di antrace in tre mesi. Il costo dell'operazione di bonifica è stato di circa 5.000.000 $. Note Voci correlate Programma di armamento biologico sovietico Kantubek Lago d'Aral Isola Gruinard Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su isola di Vozroždenie
Vozrozjdenija

Vozrozjdenija was een eiland in het Aralmeer. Het voormalige grondgebied van het eiland is verdeeld tussen Oezbekistan en Kazachstan. In 1954 bouwde de Sovjet-Unie er een testlocatie voor biologische wapens genaamd Aralsk-7. De testlocatie strekte zich ook uit over het naburige eiland, Komsomolski, dat vandaag de dag ook niet meer bestaat. Geografie Vozrozjdenija was ooit een klein eiland; het was slechts 200 km² groot in de 19e eeuw. In de jaren 60 begon het eiland groter te worden omdat het Aralmeer begon op te drogen, als een resultaat van het feit dat de Sovjet-Unie de aanvoerrivieren indamde voor landbouwprojecten. Het krimpen van het Aralmeer ging verder en versnelde met de tijd. Bovendien groeide Vozrozjdenija door het terugtrekkende water voor korte tijd uit tot het tweede grootste zoetwatereiland in de wereld, met een grootte van 2,300 km² in de laatste dagen van zijn bestaan. In 2001 werd het eiland echter een schiereiland doordat het zuidoostelijke Aralmeer opdroogde. Voor de verdwijning van dat meer in 2008 was Vozrozjdenija gewoon een stuk van het omliggende gebied, en in 2014 was het slechts een klein stuk land in de uitgestrekte Aralkum-woestijn.
Ilha Vozrojdenia

Vozrojdenia (em russo: Возрождения: 'Renascimento') era a principal das ilhas no interior do Mar de Aral. Em decorrência do desvio dos rios que alimentavam o Mar de Aral (Amu Dária e Sir Dária), ocorreu uma drástica redução do nível das águas do Mar de Aral, e a ilha tornou-se uma península. Atualmente é um território dividido entre Cazaquistão e Uzbequistão. Produção de armas biológicas Em 1948, um laboratório soviético secreto, destinado a testes de armas biológicas, foi construído em Vozrojdenia. Em 1988, centenas de toneladas de bactérias do antraz - o suficiente para destruir o mundo várias vezes - foram colocados em gigantescos recipientes de aço. Foi usada lixívia para descontaminar a carga letal, que, em seguida, foi despachada num trem para a ilha. Lá, soldados russos cavaram enormes fossos, despejaram a lama no solo e a enterraram. A base foi abandonada em 1992 depois do colapso da URSS, com a desintegração do Exército Vermelho. Contaminação do solo Em 1998, testes feitos com amostras do solo dos fossos, onde as bactérias do antraz haviam sido enterradas, mostraram que ainda havia esporos vivos - e potencialmente letais. É possível que nesse laboratório esteja na origem do antraz dos ataques biológicos ocorridos nos Estados Unidos, em 2001. Missões científicas demonstraram que o local era usado para a produção, análise e eliminação de armas biológicas. Uma equipe dos EUA visitou a ilha após os ataques de 11 de Setembro de 2001, supostamente para descontaminar os aterros infectados sobretudo por esporos do Bacillus anthracis, bactéria causadora do antraz. Na verdade, a missão do grupo era verificar se haveria ali algum tipo de arma biológica que pudesse cair nas mãos de terroristas . Quase todos os agentes responsáveis pelas doenças mortais testados em Vozrozhdeniye são rapidamente destruídos quando expostos à luz ultravioleta. O solo arenoso, a esparsa vegetação da ilha e as altas temperaturas, que chegam a 60°C no verão, reduzem drasticamente a possibilidade de sobrevivência dos microorganismos patogênicos. A exceção importante é o antraz, um esporo que sobrevive a todos os outros, podendo persistir no solo por um período muito longo. E, se quaisquer esporos atingirem os pulmões, a probabilidade de morte é quase sempre superior a 90%. Especialistas estimam que a descontaminação da ilha requeira mais de 40 anos. A exposição aos esporos pode significar uma nova ameaça para uma população cuja condição sanitária já é precária. Resta saber quais das muitas das doenças que afetam a região são atribuíveis à pobreza e à degradação ambiental e quais podem estar ligadadas à sua herança biológica e química. Em 2002, através de um projeto organizado e financiado pelos Estados Unidos com a assistência do Uzbequistão, dez locais onde antraz foi enterrado foram descontaminados. Referências
Insula Renașterii

Insula Renașterii (Tiklanish orollari în uzbecă, Остров Возрождения în rusă) a fost o insulă din centrul Mării Aral, devenind o peninsulă în anul 2001 din cauza secării Aralului. În 1960 (până la începutul procesului de secare a Mării Aral) avea 216 km². Insula avea o climă continentală, aridă și vegetație de stepă. Terenul era colinar, cu faleze pe alocuri abrupte. Înălțimea maximala era de 93 m în raport cu nivelului Oceanului Mondial și de 40 m în raport cu nivelul Mării Aral din anul 1960. Insula a fost descoperită în 1848 de expediția condusă de amiralul Butakov, care i-a dat numele "Insula Nicolai I", după numele împăratului ce domnea în acel moment în Rusia. Până în 1930 insula a fost nepopulată. În 1930 sovieticii i-au dat numele actual și au fondat orășelul pescăresc Kantubek, care din 1948 devine o importantă bază militară a URSS. În anul 2001, datorită scăderii dramatice a nivelului Aralului insula s-a conectat (la sud) cu continentul, devenind o peninsulă. Extremitatea nordică a peninsulei aparține Kazahstanului, iar partea de bază se află în Uzbekistan. Este o zonă de dezastru ecologic. Legături externe [1] (în rusă)
Schachtjor-Stadion

Das Schachtjor-Stadion (kasachisch «Шахтёр» стадионы, russisch Стадион «Шахтёр») ist ein Fußballstadion in der kasachischen Stadt Qaraghandy. Es ist die Heimspielstätte des Fußballclubs Schachtjor Qaraghandy. Geschichte Die Anlage wurde 1958 erbaut, als die heimische Mannschaft in die Klasse „B“ (damals 3. Liga) aufgenommen wurde. Die Zuschauerkapazität betrug 10.000 Sitzplätze. Am 12. August 1958 wurde das erste internationale Spiel gegen eine chinesische Mannschaft ausgetragen (1:1). Anfang der 1960er Jahre wurde das Schachtjor-Stadion aufgrund des Aufstiegs in die 2. Liga umgebaut. Nun bot die modernisierte Sportarena mit einer Flutlichtanlage 28.000 Zuschauern Platz. Erneut wurde die Sportstätte 2001 modernisiert. Die alten Holzbänke mussten den neuen Kunststoffsitzen weichen. Seitdem bietet das Stadion 19.000 Plätze. Die Spielstätte entspricht den internationalen Anforderungen. Die Spielfläche ist mit Naturrasen verlegt. Galerie Weblinks stadion.kz: Offizielle Website (kasachisch, russisch) de.soccerway.com: Stadion Shakhter
Estadio Shahter

El estadio Shahter​ (en kazajo: Шахтер стадион) es un estadio multiusos en Karagandy, Kazajistán. Actualmente se utiliza principalmente para partidos de fútbol y es el estadio del FC Shakhter. Tiene una capacidad de 19 000 espectadores. Historia El estadio Shahter fue construido en 1958. Al principio ocupaba una superficie de 2,6 hectáreas. En la actualidad, la superficie total del estadio es de 14 hectáreas.​ El recinto es el principal estadio de Karaganda, en el que se celebran partidos de fútbol y competiciones de atletismo, boxeo, levantamiento de pesas, culturismo, patinaje, hockey o tenis de mesa. El gobierno regional se encargó de efectuar una importante remodelación en el estadio en 2001, se instaló un nuevo césped en el terreno de juego y asientos de plástico individuales en las tribunas en 2006.​ También se mejoraron los vestuarios de los jugadores y la iluminación. Todo esto le permitió obtener una licencia UEFA para albergar partidos internacionales de la competición europea en el estadio.​ Véase también Anexo:Estadios de fútbol de Kazajistán Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estadio Shahter. Sitio web oficial
Stade Chakhtar (Karaganda)

Shakhtyor Stadium (en kazakh : Шахтёр стадионы) est un stade polyvalent situé dans la ville de Karaganda, au Kazakhstan. Il est actuellement utilisé principalement pour les matchs de football et est le stade du FK Chakhtior Karagandy. Liens externes Site officiel Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l’athlétisme Portail du Kazakhstan
Stadion Szachtior w Karagandzie

Stadion Szachtior – wielofunkcyjny stadion w Karagandzie, w Kazachstanie. Został wybudowany w 1958 roku, w miejsce dawnego stadionu Dinamo, otwartego w roku 1947. Swoje mecze rozgrywa na nim drużyna Szachtior Karaganda. Obiekt może pomieścić 20 000 widzów. Przypisy Bibliografia Informacja o stadionie na World Stadiums. worldstadiums.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2010-05-28)]. (ang.)
Стадион Шахтјор (Караганди)

Стадион Шахтјор је мулти-функционални стадион у граду Караганди, Казахстан. Тренутно се користи углавном за фудбалске утакмице и домаћи је стадион ФК Шахтјор. Спољашње везе Званични сајт Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (17. јун 2012)
Туркестан (град)

Туркестан (на казахски: Түркістан) е град в Южен Казахстан, разположен недалеч от река Сърдаря. През 2018 г. след отделянето на Шъмкент като самостоятелна административна единица Туркестан става административен център на новата Туркестанска област (бивша Южноказахстанска област). История Туркестан е сред най-древните градове в Казахстан. Първите селища на територията на днешния град възникват преди около 500 години преди новата ера на кръстопътя на керванните маршрути между градовете Самарканд, Бухара и Хива. През 10 век селището се е наричало Шавгар, а от 12 век – Ясъ. През Средновековието Ясъ вече е град-крепост. В 12 век в града е живял и е погребан суфитският поет и философ Ходжа Ахмед Ясави- В периода 1396 – 1398 г. върху гроба му завоевателят Тамерлан започва да строи мавзолей с джамия, които стават известен религиозен център.. След смъртта на Тамерлан религиозният комплекс е достроен от бухарския хан Абдула-хан II. Значителна част от историческия град около Мавзолея на Ходжи Ахмеда Ясави е разрушена по време на Казахско-джунгарските войни в периода 17 – 18 век. Други важни исторически обекти в града са средновековна баня и 4 други мавзолея, включително на внучката на Тимур и 3 на казахстански ханове (управители). През 15 век градът започва да се нарича с новото си име Туркестан. В периода 16 – 18 век е столица на Казахското ханство. Постепенно градът става политически център на казахската степ, но след напредването на завоевателните експедиции на Руската империя и свързаното с това отслабване на Казахското ханство, той е завладян от съседното Кокандско ханство през 1864 г. Впоследствие Туркестан е завладян от Руската империя и е включен в Туркестанско генерал-губернаторство. След падането на царският режим през 1917 – 1918 г. за кратко градът влиза в състава на Туркестанската автономна съветска социалистическа република. През 1924 г. е включен в състава на Казахската АССР в рамките на РСФСР. През 2018 г. казахското правителство решава да отдели областния град Шъмкент от състава на Южноказахстанската област в самостоятелна административна единица. Административният център на региона се премества в град Туркестан, а областта е преименувана на Туркестанска област. География Разположен е на 160 км северозападно от Шъмкент, на важната железопътна линия между Къзълорда и Ташкент. Население Туркестан има население от 165 000 души (по данни от преброяването през 2019 г.). Населението му нараства с 10% от 1989 г. до 1999, което го прави вторият най-бързо развиващия се град в Казахстан след новата столица Астана. Етническият състав на града се състои от: казахи – 52,5 %, узбеки – 45,2 %, други етнически групи – 2,3 %. Туризъм През 2021 г. в Туркестан е открит най-големият туристически комплекс в Централна Азия „Керуен-Сарай“. В този уникален комплекс има търговци, занаятчии, летящ театър, амфитеатър за конни представления, базар, хотели, ресторанти, спа и фитнес център, кино, семеен развлекателен център и др. Източници
Turkestán (město)

Turkestán (kazašsky Түркістан, uzbecky Turkiston) je hlavní město Turkestánské oblasti. Je jedním z nejstarších měst na území Kazachstánu. Historie Město bylo založeno ve 4. století na křižovatce karavanních cest ze Samarkandu, Buchary a Chivy do severního Kazachstánu. Do 8. století (v letech 552–702) bylo území města pod navládou prvního Turkutského kaganátu a později i druhého (702–756), rovněž ovládaného turkickými národy. V letech 820–999 bylo město nazývané Šavgar (Šavagar) částí perské říše ovládané v té době dynastií Samánovců. Město se nacházelo na obchodní cestě, která spojovala města regionu u řeky Syrdarja se zemědělskými centry Střední Asie a Chórezmem. V 10. století se nazývalo Šavgar (Šavagar), od 12. století Jasy (Jassy). Ve středověku bylo opevněno. Ve 12. století zde žil básník a súfijský mystik Hodža Ahmed Jasavi, který je zde v mauzoleu pohřben. Až asi do začátku 13. století bylo území s městem pod nadvládou Karachánského chanátu. Centrem území se staly Jasy (Jassy), které byly dříve bezvýznamnou osadou u města a zbytek města byl možná zcela opuštěn. Tamerlán spolu s mauzoleem začal stavět v letech 1396–1398 mešitu, z města se stalo náboženské centrum; podle místní tradice je pouť do Turkestánu stejně významná, jako hadždž. Mešitu nechal dokončit bucharský chán Abdulláh II z uzbecké dynastie Šejbanovců. Město bylo politickým, ekonomickým a kulturním centrem Kazašského chanátu od 16. do 18. stol. Z poloviny 16. stol. také pocházejí první zmínky o novém jménu města, které užívame dodnes v podobě Turkestán. V 18. a 19. stol. se městě vystřídala vláda různých států a národů, např. městu vládli např. z Buchary, Chívy, Kokandu. V roce 1864 bylo město Turkestán dobyto ruskými vojsky vedenými plukovníkem Verevkinem a stalo se součástí ruské Turkestánské oblasti. Po dobytí Ruskou říší město ztratilo svůj status hlavního města. Obyvatelstvo V současném Turkestánu žije 165 000 obyvatel (sčítání lidu 2019). Etnické složení města: Kazaši – 52,5% Uzbekové – 45,2% Jiné etnické skupiny – 2,3% Doprava Městskou dopravu v Turkestánu obsluhují autobusy a taxíky. Ve vzdálenosti 16 km severovýchodně od centra města se nachází mezinárodní letiště Hazret Sultan (Hazret Sultan International Airport). Památky Nejvýznamnějším historickou a kulturní památkou Turkestánu je Mauzoleum Chodži Ahmeda Jásavího, které je zapsáno na seznamu Světového dědictví UNESCO. Severozápadně od města, 40 kilometrů daleko se nalézá archeologické naleziště Sauran, bývalé obchodní středisko na Hedvábné stezce. Je považováno za nejlépe dochované středověké město v Kazachstánu. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Turkestán na Wikimedia Commons (anglicky) Archeologické nálezy Archivováno 24. 10. 2010 na Wayback Machine. Turkestán na stránkách unesco.kz Město Turkestán Turkestán na stránkách Náš Kazachstán Historie města Jasy-Turkestán[nedostupný zdroj] Z historie města Turkestánu: poznámky k historickému portrétu.