Balhaško jezero

Balhaško jezero (kazaško Балқаш көлі, rusko Озеро Балхаш, Ozero Balhaš) je delno slano endoreično jezero, ki leži južno od Kazaškega višavja na vzhodu Kazahstana v Srednji Aziji. Je eno največjih azijskih jezer in 15. največje na svetu. Porečje odmaka sedem rek, od katerih je glavna Ili, ki prinaša večino obrežnega dotoka; druge, kot je Karatal, prinašajo površinski in podzemni tok. Ili se napaja s padavinami, večinoma spomladanskim talilnim snegom, iz gora kitajske regije Šindžjang. Jezero trenutno pokriva približno 16.400 km2. Vendar se tako kot Aralsko jezero krči zaradi preusmerjanja in črpanja vode iz svojih pritokov. Jezero ima ozko, precej osrednjo ožino. Zahodni del jezera je sladkovoden, vzhodna polovica pa slana. Vzhodni del je v povprečju 1,7-krat globlji od zahodnega. Največje obalno mesto se imenuje Balhaš in ima približno 66.000 prebivalcev. Glavne lokalne gospodarske dejavnosti vključujejo rudarstvo, predelavo rude in ribolov. Obstaja zaskrbljenost zaradi nižanja gladine jezera zaradi dezertifikacije mikroklime in črpanja vode za povečano industrijsko proizvodnjo. Poleg tega lahko vplivi podnebnih sprememb negativno vplivajo tudi na jezero in njegove ekosisteme. Zgodovina in poimenovanje Sedanje ime jezera izvira iz besede balkas iz tatarskega, kazaškega in južnoaltajskega jezika, kar pomeni 'trave v močvirju'. Že od leta 103 pr. n. št. do 8. stoletja je bila oblast Balhaš, ki je obdajala jezero in se je kitajsko imenovala Jibohai (夷播海), Kitajcem znana kot 布谷/布庫/布蘇 (Bugu/Buku/Busu). Od 8. stoletja naprej je bilo zemljišče južno od jezera, med njim in gorovjem Tjanšan, v turščini znano kot Jetisu (Sedem rek) (rusko Semirechye). To je bila dežela, kjer so nomadski Turki in Mongoli iz stepe mešali kulture z naseljenimi ljudstvi Srednje Azije. Od leta 1759 je jezero označevalo naj severozahodno mejo suverenosti dinastije Čing, kot so jo priznavali Čing in Rusi. Leta 1864 sta bila jezero in sosednje območje v skladu s Tarbagatajsko pogodbo predana Ruskemu imperiju. Z razpadom Sovjetske zveze leta 1991 je jezero postalo del Kazahstana. Izvor jezera Balkaško jezero leži v najglobljem delu obsežne Balkaško-Alakolske depresije, ki jo je v neogenu in kvartarju oblikovala poševna dolina med gorami alpidske orogeneze in starejšim Kazahstanskim blokom. Hitra erozija Tjanšana je pomenila, da se je depresija v geološko zelo kratkem časovnem obdobju nato zapolnila s peščenimi rečnimi sedimenti. Porečje je del Džungarske Alatau, ki vsebuje tudi jezera Sasikol, Alakol in Aibi. Ta jezera so ostanki starodavnega morja, ki je nekoč pokrivalo celotno Balkaško-Alakolsko depresijo, vendar ni bilo povezano z Aralsko-Kaspijskim depresijo. Opis Vse reke te regije, ki prinašajo vodo z visokih gora, se izlivajo v Balhaško jezero, vendar nobena ne izteka. Glavne so: Ili, Aksu in Karatal. Reka Tokrau teče s severa, vendar se njene vode izgubijo v pesku, preden dosežejo obalo jezera. Jezero je podolgovate oblike, meri več kot 600 km od zahoda proti vzhodu in je sestavljeno iz dveh glavnih delov s polotokom Sarjesik (kar v kazahstanščini pomeni 'Rumena vrata'). Ta dva dela povezuje preliv Uzinaral. V antičnih časih je bilo Balhaško jezero veliko večje in številna jezera na tem območju so bila del njega, kot so Zhalanaškol, Itišpes, Alakol in Sasikkol. Še dlje nazaj je bilo morje, ki se je raztezalo vse do Džungarskega Alataua. Vzhodni del je nekoliko plitvejši in predvsem manj slan zaradi dotoka sladke vode iz glavnega pritoka, reke Ili. V delti te reke na jugozahodu se razprostirajo obsežna močvirja. Vzhodni del Balhaškega jezera je globlji in bistveno bolj slan, dovolj za delovanje solin, iz katerih pridobivajo sol. Še leta 1910 je bilo jezero precej večje, z ocenjeno površino 23.464 km2. Do leta 1946 se je ta skrčila za skoraj tretjino, na 15.730 km2. Relief Jezero ima površino približno 16.400 km2 (2000), zaradi česar je največje jezero v celoti v Kazahstanu. Njegova površina je približno na 340 m nadmorske višine. Ima blago zakrivljeno (srpasto), vendar z nazobčanimi obalami. Njegova dolžina je približno 600 km, širina pa se giblje od 9–19 km v vzhodnem delu do 74 km v zahodnem delu. Polotok Sarjesik, blizu sredine jezera, ga hidrografsko deli na dve zelo različni jezeri. Zahodno jezero pokriva 58 % površine, vendar le 46 % prostornine. Zato je relativno plitvo, mirno in polno sladke vode. Vzhodno jezero je veliko globlje in bolj slano. Ta dva dela povezuje preliv Uzinaral (kazaško Ұзынарал, latinizirano: dolgi otok) – široka 3,5 km in globoka približno 6 metrov. Jezero vključuje več manjših kotlin. V zahodnem delu sta dve kotlini, globoki 7–11 metrov. Ena se razteza od zahodne obale (blizu otoka Tasaral) do rta Koržintubek, druga pa leži južno od zaliva Bertis, ki je najgloblji del "polovice". Povprečna globina vzhodne kotline je 16 m, največja pa 26 m. Povprečna globina jezera je 5,8 metra, skupna količina vode pa je približno 112 km3. Zahodna in severna obala jezera sta visoki (20–30 m) in skalnati; sestavljeni sta iz paleozojskih kamnin, kot so porfir, tuf, granit, skrilavec in apnenec, ter ohranjata sledi starodavnih teras. Južni obali v bližini zaliva Karašagan in reke Ili so nizki (1–2 m) in peščeni. Pogosto so poplavljeni in zato vsebujejo številne vodne bazene. Občasno so prisotni hribi z višino 5–10 m. Obala je zelo vijugasta in razčlenjena s številnimi zalivi in čermi. Veliki zalivi v zahodnem delu so: Sarišagan, Kaškanteniz, Karakamis, Šempek (južni pol jezera) in Balakaškan Ahmecu, v vzhodnem delu pa: Guzkol, Baliktikol, Kukuna, Karašigan. Vzhodni del vključuje tudi polotoke Bajgabil, Balaj, Šaukar, Kentubek in Koržintobe. Jezero vsebuje 43 otokov s skupno površino 66 km2; vendar zaradi zniževanja gladine vode nastajajo novi otoki, površina obstoječih pa se povečuje. Otoki v zahodnem delu vključujejo Tasaral in Basaral (največji), pa tudi Ortaaral, Ajakaral in Olžabekaral. Vzhodni otoki vključujejo Ozinaral, Ultarakti, Koržin in Algazi. Napajanje jezera in gladina vode Porečje Balhaš-Alakol pokriva 512.000 km2, njegov povprečni površinski odtok pa je 27,76 km3/leto, od tega 11,5 km3 prihaja iz Kitajske. Porečje jezera je približno 413.000 km2; od tega 15 % na severozahodu Šindžjanga na Kitajskem in zanemarljiv del iz gora vzdolž kirgiško-kazahstanske meje. Balhašško jezero tako prejme 86 % dotoka vode iz porečja Balhaš-Alakol. Ili predstavlja 73–80 % dotoka: 12,3 km3/leto ali 23 km3 na leto. Reka izvira v zelo dolgi, ozki dolini z visokimi pobočji, ki jo obdajajo gorovja Tjanšan in jo napajajo predvsem ledeniki. Ti imajo občasno stopnjo padavin v reliefu, kar je njihova prevladujoča vrsta. Dotok je pogosto največji in najbolj reguliran med sezono taljenja ledenikov: od junija do julija. Reka tvori precej ozko delto s površino 8000 km2, ki služi kot večletni akumulatorski regulator. Vzhodni del jezera napajajo reke Karatal, Aksu in Lepsy ter podtalnica. Karatal izvira na pobočjih Džungarskega Alataua in je drugi največji dotok. Ajaguz, ki je napajal vzhodno polovico do leta 1950, redko doseže Balhaško jezero. Dotok zahodne polovice je v povprečju 1,15 km3 večji na leto. Površina in prostornina se spreminjata zaradi dolgoročnih in kratkoročnih nihanj gladine vode. Dolgoročna nihanja so imela amplitudo 12–14 metrov. Od leta 0 n. št. so imeli minimalno vodo med 5. in 10. stoletjem, največjo pa med 13. in 18. stoletjem. V začetku 20. stoletja in med letoma 1958 in 1969 se je jezero povečalo na približno 18.000 km2. V sušah, kot so bila konec 20. stoletja, se je jezero skrčilo na približno 16.000 km2 s padcem gladine za približno 3 metre. Leta 1946 je bila površina jezera 15.730 km2 (prostornina 82,7 km3). Od konca 20. stoletja se jezero krči zaradi preusmeritve rek, ki ga oskrbujejo z vodo. Na primer, hidroelektrarna Kapšagaj je bila na reki Ili zgrajena leta 1970. Polnjenje pripadajočega akumulacijskega jezera Kapšagaj je porušilo ravnovesje jezera in poslabšalo kakovost vode, zlasti v vzhodnem delu. Med letoma 1970 in 1987 se je gladina vode znižala za 2,2 metra, prostornina se je zmanjšala za 30 km3, slanost v zahodni polovici pa se je povečevala. Predlagani so bili projekti za upočasnitev sprememb, na primer razdelitev jezera na dva dela z jezom, kar pa je bilo odpovedano zaradi recesije, demokratizacije in odcepitve Sovjetske zveze. Najnižja gladina vode v zadnjih desetletjih (340,65 metra nadmorske višine) je bila leta 1987, ko je bilo končano polnjenje akumulacijskega jezera Kapšagaj. Gladina se je do januarja 2005 dvignila na 342,5 m, kar je posledica izjemnih padavin v poznih 1990-ih. Sestava vode Balhaško jezero je polslano jezero. Kemična sestava je močno odvisna od hidrografskih značilnosti rezervoarja. Voda v zahodni polovici je skoraj sladka, z vsebnostjo skupnih raztopljenih trdnih snovi približno 0,74 g/l in motna (vidljivost: 1 meter); uporablja se za pitje in industrijo. Vzhodna polovica ima manj mulja v suspenziji (vidljivost: 5,5 metra), vendar je po slanosti podobna oceanski morski vodi s koncentracijo 3,5–6 g/l. Povprečna slanost jezera je 2,94 g/l. Dolgoročno (1931–70) povprečje padavin soli v jezeru je 7,53 milijona ton, zaloge raztopljenih soli pa približno 312 milijonov ton. Voda v zahodnem delu ima rumeno-siv odtenek, v vzhodnem delu pa se barva spreminja od modrikaste do smaragdno modre. Podnebje Podnebje območja jezera je celinsko. Povprečna povprečna temperatura je približno 24 °C z najvišjimi temperaturami 30 °C v juliju, povprečna povprečna temperatura pa je -14 °C v januarju. Povprečna količina padavin je 131 mm na leto, relativna vlažnost pa približno 60 %. Veter, suho podnebje in visoke poletne temperature povzročajo visoko stopnjo izhlapevanja – 950 mm v hladnih in do 1200 mm v sušnih letih. Veter ima povprečno hitrost 4,5–4,8 m/s in piha predvsem proti jugu v zahodnem delu in proti jugozahodu v vzhodnem delu. Veter povzroča valove do 2–3,5 m višine in stalne tokove v smeri urinega kazalca v zahodnem delu. Na leto je 110–130 sončnih dni s povprečno obsevanjem 15,9 MJ/m2 na dan. Temperatura vode na površini jezera se giblje od 0 °C v decembru do 28 °C v juliju. Povprečna letna temperatura je 10 °C v zahodnem in 9 °C v vzhodnem delu jezera. Jezero vsako leto zamrzne med novembrom in začetkom aprila, taljenje pa se v vzhodnem delu zakasni za približno 10–15 dni. Rastlinstvo in živalstvo Ob obalah jezera rastejo posamezne vrbe in obvodni gozdovi, večinoma sestavljeni iz različnih vrst topolov. Med rastlinami so navadni trst (Phragmites australis), rogoz Typha angustata in več vrst trstike – Schoenoplectus littoralis, S. lacustris in endemični S. kasachstanicus. Pod vodo rasteta dve vrsti trstičja – klasasti (M. spicatum) in vretenasti (M. verticillatum); več vrst trstičja – sijoči (P. lucens), perfoliatni (P. perfoliatus), kodrasti (P. crispus), komarček (P. pectinatus) in P. macrocarpus; pa tudi navadni mehurjast (Utricularia vulgaris), togi rogljast (Ceratophyllum demersum) in dve vrsti najas. Fitoplankton, katerega koncentracija je bila leta 1985 1,127 g/L, predstavljajo številne vrste alg. Jezero je imelo nekoč bogato favno, vendar se je od leta 1970 biotska raznovrstnost začela zmanjševati zaradi poslabšanja kakovosti vode. Pred tem je bilo v jezeru veliko školjk, rakov, chironomidae in oligochaeta, pa tudi zooplanktona (koncentracija 1,87 g/L leta 1985), zlasti v zahodnem delu. V jezeru je živelo približno 20 vrst rib, od katerih jih je bilo 6 avtohtonih: Schizothorax pseudoaksaiensis, Squalidus argentatus, Perca schrenkii, Triplophysa strauchii, T. labiata in Rhynchocypris poljakowii. Druge vrste rib so bile tujerodne: navadni krap (Cyprinus carpio), ostriž,[kateri?], Abramis brama orientalis, aralska mrena (Luciobarbus brachycephalus), sibirski jelec (Leuciscus baicalensis), linj (Tinca tinca), navadni ostriž (Perca fluviatilis), som (Silurus glanis), Diptychus, srebrni koreselj (Carassius gibelio) in druge. Ribolov je bil osredotočen na krapa, ostriža in Leuciscus aspius. Obilno in gosto trstičje v južnem delu jezera, zlasti v delti reke Ili, je služilo kot zatočišče za ptice in živali. Spremembe gladine vode so povzročile degradacijo delte – od leta 1970 se je njena površina zmanjšala s 3046 na 1876 km2, kar je zmanjšalo mokrišča in obvodne gozdove, v katerih so živele ptice in živali. K zmanjšanju biotske raznovrstnosti so prispevali tudi razvoj zemljišč, uporaba pesticidov, prekomerna paša in krčenje gozdov. Od 342 vrst vretenčarjev jih je 22 ogroženih in so navedene v Rdeči knjigi Kazahstana. V gozdovih delte Ili sta živela redka (zdaj verjetno izumrla) kaspijski tiger in njegov plen, divja svinja. Okoli 1940-ih so v delto Ili prinesli pižmovko; hitro se je aklimatizirala, hranila se je s Typho, in je bila lovljena zaradi krzna, do milijon živali na leto. Vendar so nedavne spremembe gladine vode uničile njen habitat, zaradi česar se je industrija krzna ustavila. Balhaško jezero je tudi habitat 120 vrst ptic, med njimi kormorani, marmornata raca (marmaronetta angustirostris), fazani, planinski orel in velika bela čaplja; 12 od teh je ogroženih, vključno Rožnati pelikan, kodrasti pelikan (Pelecanus crispus)), žličarka (Platalea leucorodia), labod pevec in belorepec. Mesta in gospodarstvo Leta 2005 je v porečju Balhaškega jezera živelo 3,3 milijona ljudi, vključno s prebivalci Almatija – največjega mesta Kazahstana. Največje mesto ob jezeru je Balhaš s 66.724 prebivalci (2010). Leži na severni obali in ima pomemben rudarsko-metalurški obrat. Na tem območju so v letih 1928–1930 odkrili veliko nahajališče bakra, ki se razvija v vaseh severno od jezera. Del ceste med Biškekom in Karagando poteka vzdolž zahodne obale jezera. Na zahodni obali so tudi vojaški objekti, zgrajeni v sovjetskem obdobju, kot so radarski sistemi za opozarjanje pred raketami. Južna obala je skoraj nenaseljena in ima le nekaj vasi. Narava in divjina jezera privabljata turiste, na jezeru pa je več letovišč. Leta 2021 je bilo jezero izbrano za eno od 10 najboljših turističnih destinacij v Kazahstanu. Ribolov Gospodarski pomen jezera je predvsem v ribiški industriji. Sistematična vzreja rib se je začela leta 1930; letni ulov je leta 1952 znašal 20 tisoč ton, v 1960-ih se je povečal na 30 tisoč ton in je vključeval do 70 % dragocenih vrst. Vendar pa je do 1990-ih proizvodnja padla na 6600 ton na leto, le 49 ton dragocenih pasem. Upad je posledica več dejavnikov, vključno z ustavitvijo programov razmnoževanja, krivolovom ter upadom gladine in kakovosti vode. Energetski projekti Leta 1970 je bila na reki Ili zgrajena hidroelektrarna Kapšagaj z močjo 364 megavatov, ki je za namakanje črpala vodo iz novega akumulacijskega jezera Kapšagaj. Voda reke Ili se v kitajski provinci Šindžjang v veliki meri uporablja tudi gorvodno za gojenje bombaža. Trenutno obstaja projekt za dodaten protiregulacijski jez 23 km dolvodno od Kapčagaja. Pripadajoča hidroelektrarna Kerbulak z močjo 49,5 MW bo delno rešila problem oskrbe južnih območij Kazahstana z električno energijo in bo služila kot blažilec dnevnih in tedenskih nihanj gladine reke Ili. Oskrba jugovzhodnega dela Kazahstana z energijo je star problem, za katerega je bilo v preteklosti predlaganih že veliko rešitev. Predlogi za gradnjo elektrarn na Balhašu v poznih 1970-ih in 1980-ih so zastali, pobuda za postavitev jedrske elektrarne v bližini vasi Ulken pa je naletela na močno nasprotovanje okoljevarstvenikov in prebivalcev. Zato je kazahstanska vlada leta 2008 ponovno preučila in napovedala gradnjo termoelektrarne Balhaš. Vendar pa je bilo leta 2024 po referendumu odločeno o gradnji jedrske elektrarne. Plovba Skozi jezero, ustje reke Ili in akumulacijsko jezero Kapčagaj poteka redna ladijska plovba. Glavna pomola sta Burilbajtal in Burlitobe. Ladje so zaradi omejene globine v nekaterih delih jezera relativno lahke; uporabljajo se predvsem za ribolov ter prevoz rib in gradbenega materiala. Skupna dolžina plovne poti je 978 km, navigacijsko obdobje pa 210 dni na leto. Plovba po Balhaškem jezeru se je začela leta 1931 s prihodom dveh parnikov in treh barž. Do leta 1996 je bilo prepeljanih do 120.000 ton gradbenega materiala, 3500 ton rude, 45 ton rib, 20 ton melon in 3500 potnikov (na leto). Leta 2004 je bilo prepeljanih 1000 potnikov in 43 ton rib. Leta 2004 je lokalna flota obsegala 87 plovil, vključno s 7 potniškimi ladjami, 14 tovornimi barkami in 15 vlačilci. Razvoj ekoturizma naj bi povečal število potnikov na 6.000 ljudi na leto. Okoljska in politična vprašanja Akademiki in vladni svetovalci se bojijo velike izgube ekosistemov v jezeru. Nesramno industrijsko črpanje bi verjetno posnemalo okoljsko katastrofo v Aralskem jezeru. Od leta 1970 je odtok 39 km3 vode za polnjenje akumulacijskega jezera Kapčagaj povzročil 66-odstotni padec dotoka iz reke Ili. Sočasno znižanje gladine jezera je bilo približno 15,6 cm/leto, kar je veliko več kot naravni upad med letoma 1908 in 1946 (9,2 cm/leto). Plitvenje je v zahodni 'polovici' izrazito. Od leta 1972 do 2001 je majhno slano jezero Alakol, 8 km južno od Balhaša, praktično izginilo, južni del jezera pa je izgubil približno 150 km2 vodne površine. Od 16 obstoječih jezerskih sistemov okoli jezera jih je ostalo le pet. Proces dezertifikacije je zajel približno 1⁄3 porečja. Slani prah se odpihuje z izsušenih območij, kar prispeva k nastanku azijskih prašnih neviht, povečuje slanost tal in negativno vpliva na podnebje. Naraščajoče nastajanje mulja v delti reke dodatno zmanjšuje dotok vode v jezero. Drug dejavnik, ki vpliva na ekologijo porečja Ili-Balhaš, so emisije zaradi rudarskih in metalurških procesov, večinoma v rudarsko-metalurškem obratu Balhaš, ki ga upravlja Kazakhmys. V začetku 1990-ih je bila raven emisij 280–320 tisoč ton na leto, pri čemer se je na površino jezera odložilo 76 ton bakra, 68 ton cinka in 66 ton svinca. Od takrat so se emisije skoraj podvojile. Onesnaževala z odlagališč prinašajo tudi peščene nevihte. Leta 2000 je velika konferenca Balkhash 2000 združila okoljske znanstvenike iz različnih držav ter predstavnike podjetij in vlade. Na konferenci je bila sprejeta resolucija in poziv vladi Kazahstana in mednarodnim organizacijam, v katerih so predlagani novi načini upravljanja ekosistemov porečij Alakol in Balhaš. Na Mednarodnem okoljskem forumu leta 2005, posvečenem Balhaškemu jezeru, je Kazakhmys napovedal, da bo do leta 2006 prestrukturiral svoje procese in s tem zmanjšal emisije za 80–90 %. Onesnaženje Balhaša ne izvira le lokalno, temveč ga povzroča tudi dotok onesnažene vode iz Kitajske. Kitajska porabi tudi 14,5 km3 vode na leto iz reke Ili, načrtovano je bilo 3,6-kratno povečanje. Trenutna stopnja povečanja je 0,5–4 km3/leto. Leta 2007 je kazahstanska vlada predlagala znižanje cen za prodajo kazahstanskih izdelkov Kitajski v zameno za zmanjšanje porabe vode iz reke Ili, vendar je Kitajska ponudbo zavrnila. Sklici Viri Bengtsson, Lars; Fairbridge, Rhodes W. (2012). »Asia, lakes review«. V Bengtsson, Lars; Herschy, Reginald W.; Fairbridge, Rhodes W. (ur.). Encyclopedia of Lakes and Reservoirs. Springer. str. 71. ISBN 978-1-4020-5616-1. »Lake Balkhash«. World Lakes Database. International Lake Environment Committee. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 16. julija 2011. Pridobljeno 13. julija 2018. Zunanje povezave »Information on Balkhash's geography and biology«. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 5. marca 2001. Kazakh 'national treasure' under threat United Nations Environmental Programme details on Lake Balkhash "Central Asia: Kazakhstan, aid bodies work to save major lake" 13 March 2007 RadioFreeEurope/RadioLiberty