Стартовий майданчик №1 космодрому Байконур

Майданчик № 1 або Гагарінський старт — пусковий майданчик на космодромі «Байконур», з якого 12 квітня 1961 року стартував космічний корабель «Восток-1» з пілотом-космонавтом Юрієм Олексійовичем Гагаріним на борту. Майданчик активно використовувався в СРСР для пілотованих і безпілотних місій за допомогою ракет-носіїв сімейства Р-7, створених на базі першої радянської міжконтинентальної балістичної ракети Р-7. З 15 травня 1957 1957 року до 25 вересня 2019 здійснено 621 запуск ракет сімейства Р-7. З 1 червня 2025 року об'єкт перебуває у власності казахстанської компанії «Інфракос». Історія У середині 1950-х років радянські ракетні інженери розробляли перші міжконтинентальні балістичні ракети — балістичні Р-7 і крилаті Буря, які вимагали нового випробного полігону, оскільки розташування наявного випробного полігону в Капустиному Яру на Волзі не дозволяло досягти дальності польоту ракет 1,000-1,500 кілометрів. Основною вимогою до нового полігону було розгортання напрямних антен, які могли би безперешкодно супроводити ракету в польоті. 17 березня 1954 року Рада міністрів СРСР видала постанову, якою до 1 січня 1955 року доручиля Міністерству оборони, Міністерству середнього машинобудування, Міністерству оборонної промисловості, Міністерству радіотехнічної промисловості та Міністерству авіаційної промисловості знайти випробний майданчик для ракет великої дальності, а також доповісти про свої пропозиції уряду до 1 березня 1955 року. Пошукову комісію очолив керівник Капустиного Яру Василь Вознюк. Обрання Тюратаму Планувальники погодилися на найменш привабливий варіант для всіх, крім інженерів радіокерування: правого берега річки Сирдар'я в нинішньому Казахстані між містами Казалінськ і Джусали. Цей малонаселений і віддалений регіон був пов'язаний з промисловими центрами Казахстанською залізницею (пізніше перейменована в Західно-Казахстанську залізницю). На станції Тюратам від головної залізниці відгалужувалася вузькоколійна залізнична лінія, що прямувала на 28 кілометрів у степ до гравійного кар'єру, що було одним з чинників обрання станції для майбутньої ракетної дальності. В регіоні влітку були пилові бурі та температури до 50 °C, снігові бурі та холоди до мінус 25 °C взимку. Охорона здоров'я попереджала про небезпеку хвороб, поширюваних численними гризунами. НДІ-4, центральний науково-дослідний інститут радянського оборонного відомства на чолі з генералом Нестеренком провів річне попереднє дослідження щодо організації випробувань ракет великої дальності. 2 червня 1955 року керівник Генштабу радянського міністерства оборони затвердив організаційну структуру нового випробного полігону поблизу Тюратаму. Ця дата згодом стала офіційним «днем народження» космодрому Байконур. Будівництво 12 січня 1955 року на Тюратам прибули два вагони з першим військовим будівельним загоном на чолі з лейтенантом Ігорем Денискіним зі 130-го управління інженерних робіт. Загін почав підготовку будівельних майданчиків для бокових ліній, на які прибуватимуть командний поїзд і вагони з вантажем для будівництва полігону. Житлом були будівлі станції та армійські намети. Майже весь січень і лютий потужні снігові бурі заважали значним будівельним роботам. За цей час солдати вирізали кілька тисяч кубічних метрів льоду з сусідньої річки Сирдар'я і посипали його тирсою, створивши природне сховище для їжі на наступне літо. В кінці березня 1955 року почали прибувати поїзди з будівельними бригадами. 10 квітня 1955 року в Тюратам прибули очільник будівництва Шубніков і його штаб. До кінця травня на майданчику розгорнули три бригади, залучені до проєкту і очолювані Пермятіним, Дуровим і Халабуденком. На Тюратам почвли підвозити людей і матеріали для будівництва. Оскільки не існувало складів, доставлені вантажі утворили «стіни» по обидва боки залізниці поблизу Тюратаму. Сусідні станції переповнили поїзди, що прямували до Тюратаму. У квітні 1955 року до Тюратаму доправили пральний підрозділ, а пізніше — пральний поїзд, резервуари для туалетів, каналізаційні системи та вагони з дезінфікуючими душами для боротьби з блохами. 5 травня на майданчику 10 бригада Пермятіна почала будівництво фундаменту першої тимчасової дерев'яної будівлі для військового штабу. До кінця травня 1955 року завершено бокові колії в Тюратамі і рух лінією відновився. Бетонозмішувальний завод збудували з протилежного боку від будівлі станції в Тюратамі. Солдати та офіцери інженерних підрозділів місяцями жили в землянках і наметах. Протягом 1955 року величезні поля бліндажів розкинулися біля станції Тюратам і вздовж річки Сирдар'я. Протиепідемічна служба залучала солдатів до масштабних операцій з обприскуванням засобами від гризунів навколишніх степів, щоб мінімізувати ризик холери, чуми та тифу. На полігон організували постачання м'яса з ферм великої рогатої худоби вздовж Сирдар'ї. Кожному будівельному батальйону наказали розбити город і завести свиней. У червні 1955 року на майданчику 2 почалося будівництво великого складального комплексу. 25 червня бригада Дурова почала розбудову промислової зони на майданчику 9. До кінця липня 1955 року понад три тисячі військових будівельників зводилили об'єкти на Тюратамі. 28 липня прибув перший поїзд з військовим випробувальним персоналом полігону. У липні 1955 року встановлено повітряний зв'язок між Тюратамом і базами постачання в Москві і Ташкенті. 18 серпня 1955 року на станцію «Тюратам» поїздом зі Семипалатинського ядерного полігону прибув 217-й окремий інженерно-саперний батальйон. Батальйон розташувався за 3,5 кілометра на південь від майбутнього пускового комплексу Р-7, найважливішої будівельної зони в проєкті «Тюратам». Солдати бригади приблизно тиждень дезінфікували територію навколо ще не побудованого стартового комплексу. У вересні 1955 року почалися земляні роботи для стартового комплексу Р-7. Прокладено залізничну колію і автомобільну дороги з твердим покриттям, розпочато будівництво лінії електропередач та водопроводу від берега Сирдар'ї до стартового комплексу. У жовтні екскаватори натрапили на шари важкої глини, непрохідні для наявної техніки. На початку листопада наближення холоду повністю зупинило будівництво. До кінця 1955 року в Тюратамі було розгорнуто 20 військових підрозділів, і його населення продовжувало зростати. Будівництво постійного житла для особового складу почалося 1956 року. На початку січня 1956 року з Семипалатинського ядерного полігону на будівництво стартового комплексу на майданчику 1 переведено 217-ту будівельну бригаду з наказом завершити розкопки вогняного каналу та побудувати бетонний фундамент стартової платформи. До об'єкта № 1 призначено дев'ять додаткових загонів для бетонних і металевих робіт на стартовому майданчику. Виявилося, що креслення будівельного майданчика зроблено без ретельних геологічних досліджень місцевості через брак часу. До 15 січня Алексеєнко попросив бурове обладнання, і до кінця січня розкопки відновилися, незважаючи на температуру, що коливалася від -25 до -35 градусів з листопада 1955 року до кінця березня 1956 року. Роботи проводилися в три-чотири зміни з 25 екскаваторами і 100-150 вантажівками. Працівники та водії замінювали один одного на робочих місцях; постійно присутні механіки та ремонтники лагодили обладнання на місці. Розвідувальне буріння виконувалось поетапно на глибину до п'яти метрів, після чого вибирався ґрунт і буріння повторювалося. У середині березня 1956 року на глибині 10 метрів вище запланованого дна котловану, з розвідувальної свердловини здійнявся п'ятиметровий фонтан води. Подальші розкопки загрожували затопити будівельний майданчик. Фонтан швидко приборкали. Будівельники спробували вибухами 5 і 12 квітня 1956 року відвести надхідну воду і до її повернення вибрати ґрунт і залити фундамент бетоном. Вночі з 18 по 19 квітня в котлован прорвалася вода, затопивши його вище рівня запланованого фундаменту для стартової платформи. Насосами робітники зменшили затоплення і підтримували його на рівні, прийнятному для бетонування. Після збирання металевої арматури фундаменту геодезичне обстеження показало, що вона піднімається вище планованого рівня, оскільки після вивільнення ґрунту тиск води почав штовхати поверхню вгору і виник ризик просочення води. Швидке заливання фундаменту бетоном мало зміцнити поверхню і зупинити підняття. Бетонний фундамент стартового майданчика Р-7 закладено до 1 травня 1956 року. На початок заливання бетону фундамент був на 150 міліметрів вище запланованого рівня. У червні 1956 року нові геологічні дослідження показали, що здатність місцевого ґрунту витримувати навантаження на 25-30 відсотків нижча від початкової оцінки. Для полегшення бетонної конструкції стартового майданчика військові інженери запропонували зробити основні опорні стовпи стартової платформи порожніми всередині, що дозволило знизити масу конструкції більш ніж на 3,7 тис. тонн, а також скоротити будівництво на 25 днів і заощадити 1500 кубічних метрів бетону і 500 тисяч рублів в цінах 1956-го року.<ref name="мд1"> Стартова платформа Стартову сталеву квадратну платформу 40 × 40 метрів висотою в три поверхи виготовили з 16 ферм залізничного мосту. Платформу частково зібрали біля викопаної вогняної траншеї. У липні 1956 року інженери доповнили платформу, щоб зменшити обсяг роботи, коли вона перебуватиме на висоті 50 метрів над землею, маса платформи зросла з 300 до 600 тонн. Усередині триповерхової стартової платформи встановили паливні насоси, резервуари для азоту, систему пожежогасіння і рухому сервісну платформу. Поруч збудували термінал для вагонів. Після завершення будівництва об'єкту пускові інженери виявили відсутність системи дренування кисню, труби якої мали пройти під фундаментом. Бетонні роботи на стартовому комплексі завершені восени 1956 року і військові будівельники почали зведення складних металоконструкцій платформи. До 10 жовтня 1956 року офіційно завершена колія від стартового комплексу до складального об'єкту на майданчику 2.<ref name="мд1"> Боєготовність З травня 1957 року по грудень 1966 року майданчик 1 (він же об'єкт № 135) офіційно був у боєготовності як частина радянських стратегічних (ядерних) сил. Протягом цього періоду у монтажно-випробному комплексі майданчика 2 зберігалася щонайменше одна ракета для ядерної боєголовки, готова до розгортання на майданчику 1 у випадку ядерного протистояння із «Заходом». Одночасно майданчик використовувався для радянської космічної програми — з нього виконувались перші запуски супутників і всі ранні пілотовані місії. Карибська криза У розпал кубинської ракетної кризи 1962 року радянські військові на Байконурі вимагали прибрати ракету з марсіанським зондом, щоб звільнити місце ракеті з ядерним зарядом. Запуск ядерного заряду скасували і місія на Марс продовжилася за розкладом. Перехід до космонавтики У грудні 1966 року радянські стратегічні ракетні війська припинили використовувати майданчик 1 і ракету Р-7, об'єкт залишився основним місцем пілотованих, планетарних і військових космічних місій. 1994 року цивільний персонал бюро КБОМ, яке розробляло комплекс, почав обслуговування і утримання майданчика 1 замість військовослужбовців. Використання 21 серпня 1957 року з майданчику виконано перший успішний пуск МБР Р-7. 4 жовтня 1957 року запущено перший штучний супутник Землі. 12 квітня 1961 року стартував космічний корабель «Восток-1», з пілотом-космонавтом Юрієм Олексійовичем Гагаріним на борту. 25 вересня 2019 року запущено останню ракету сімейства Р-7 — «Союз-ФГ» з космічним кораблем «Союз МС-15». «Союз-ФГ» використовував українську систему управління польотом, яку Україна надавала на прохання США для забезпечення польотів на МКС. Реконструкції У 1958 році стартовий комплекс переобладнано для використання триступеневих ракет-носіїв. У другій половині 1960 року стартовий комплекс модифіковано для використання чотириступеневої версії ракети-носія на базі Р-7, пізніше названої «Молнія», перед першими запусками до Марсу в жовтні. В 1970 році і в 1979 році виконувались тривалі реконструкції. Наступна запланована реконструкція стартового комплексу відбулася у другій половині 1992 року. Аварії 10 липня 1958 року бічний блок першого ступеня, відокремлений під час запуску, пошкодив об'єкт. 16 квітня 1960 року ракета-носій 8К72 з місячним зондом серії «Є-3» вибухнула дразу після зльоту, суттєво пошкодив конструкції стартового комплексу. 1 червня 1962 року вибух ракети з розвідувальним супутником серії «Зеніт» пошкодив об'єкт. На початку липня голава ДСКБ «Спецмаш» Володимир Бармін пообіцяв відновити комплекс до 1 серпня 1962 року, щоб забезпечити запуск космічних кораблів «Восток-3» і «Восток-4». 10 липня 1963 року вибух ракети-носія перед зльотом суттєво пошкодив стартовий комплекс. 26 вересня 1983 року вибух ракети-носія з космічним кораблем «Союз» суттєво пошкодив об'єкт. Ремонт на майданчику тривав до літа наступного року. Галерея Див. також Байконур Список космічних запусків Посилання Стартовий майданчик Байконуру №1 Енциклопедія астронавтики(англ.) Походження випробного полігону Тюратам(англ.) Примітки