NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Оскеменська ГЕС

Оскеменська гідроелектростанція — ГЕС на річці Іртиш, у м. Оскемен, Казахстан. Входить до Іртишського каскаду ГЕС. Загальні відомості ГЕС побудована за греблевим типом. Склад споруд ГЕС: бетонна водозливна гребля з довжиною по гребеню 92 м, що має чотири водозливних отвори; глуха бетонна гребля завдовжки 300 м; пригреблева будівля ГЕС завдовжки 129 м; однокамерний судноплавний шлюз. Потужність ГЕС — 339,4 МВт, середньорічне вироблення — 1,52 млрд кВт·год. У будівлі ГЕС встановлено чотири гідроагрегати з радіально-осьовими турбінами РО-123-ВМ-545, що працюють при розрахунковому напорі 39,8 м, і генераторами СВ 1160/180-72 (три — потужністю по 82,8 МВт, один — потужністю 91 МВт). Виробник турбін — Ленінградський металевий завод, генераторів — заводи «Електросила» (перші три генератора) і «Елсиб» (четвертий генератор). У зв'язку з неповним видаленням будівельної перемички рівень нижнього б'єфу виявився вище проектного приблизно на 1,5 м, у зв'язку з чим наявна потужність станції становить 315 МВт. Гребля ГЕС утворює Усть-Каменогорське водосховище добового регулювання об'ємом 0,65 млрд м³. ГЕС спроектована інститутом «Ленгідропроєкт». Історія будівництва та експлуатації Будівництво ГЕС почалося в 1939, але незабаром було припинено у зв'язку з початком німецько-радянської війни. На будівництві був уперше застосований запропонований М. В. Інюшиним метод перекриття річки за допомогою плавучого моста оригінальної конструкції, який надалі знайшов широке застосування в радянському гідробудівництві З 1948 будівництво було відновлено. Перший гідроагрегат був пущений в грудні 1952, другий — у червні 1953 р., третій — у грудні 1953. Після пуску третього гідроагрегату, будівництво ГЕС було на деякий час призупинено у зв'язку з відсутністю споживачів електроенергії. Останній, четвертий гідроагрегат був пущений тільки в листопаді 1959. У 1980-х роках була здійснена модернізація енергетичного обладнання, в 1985 було вироблено 1400 млн кВт•год собівартістю 0,18—0,22 копійки за 1 кВт•год — один з найкращих показників в Радянському Союзі. З 1997 ГЕС перебуває в концесії компанії AES строком на 20 років. У 1997—2007 роках проведено ряд ремонтних робіт, спрямованих на підтримку станції в робочому стані й технічне переозброєння ГЕС. У квітні 2013 завершено інвестиційний проект, який передбачав реконструкцію гідроагрегату із заміною генератора, заміною електромашинної системи збудження на тиристорну, монтажем системи автоматичного управління блоком. Також у рамках проекту здійснено капітальний ремонт гідротурбінного обладнання на гідроагрегаті № 1. Примітки Ресурси Інтернету Сайт Усть-Каменогорської ГЕС(рос.) Усть-Каменогорська ГЕС на сайті інституту «Ленгідропроект»[недоступне посилання з травня 2019](рос.) Історія будівництва і експлуатації Усть-Каменогорської ГЕС(рос.)
Astrakhanka

Astrakhanka ( russe : Астраханка) est un bourg de l’oblys d'Aqmola, au nord du Kazakhstan, et le chef-lieu du District d'Esil. Géographie Ce gros village se trouve sur la rive droite de la rivière Ichim à 12 km de Jaltyr dans une région irriguée par des canaux. Sa population s'élevait à 6 313 habitants en 2009. Infrastructures Deux écoles primaires et secondaires Une école de musique Cinq jardins d'enfants Une école professionnelle et technique Un complexe culturel et sportif Une maison de la culture Une bibliothèque Trois établissements de santé Curiosités Musée historique Monument en mémoire des victimes de la Grande Guerre patriotique et de la guerre d'Afghanistan Culte Le bourg dispose d'une église paroissiale catholique vouée à sainte Anne et qui dépend de l'archidiocèse d'Astana. Notes et références Voir aussi Article connexe Villes du Kazakhstan Lien externe Portail du Kazakhstan
Астраханка (Акмолинская область)

Астраха́нка (каз. Астраханка) — село, административный центр Астраханского района Акмолинской области Казахстана и Астраханского сельского округа. Код КАТО — 113630100. География Село расположено на правом берегу реки Ишим, в центральной части района, на расстоянии примерно 196 километров (по прямой) к югу от административного центра области — города Кокшетау, в 120 километрах от столицы Республики Казахстан — города Астана. Абсолютная высота села — 302 метров над уровнем моря. Климат холодно-умеренный, с хорошей влажностью. Среднегодовая температура воздуха положительная и составляет около +4,2°С. Среднемесячная температура воздуха в июле достигает +20,5°С. Среднемесячная температура января составляет около −14,4°С. Среднегодовое количество осадков составляет около 395 мм. Основная часть осадков выпадает в период с июня по июль. Ближайшие населённые пункты: село Жанабирлик — на западе, село Шиликты — на юго-западе, село Зелёное — на юге, село Жалтыр — на севере Близ села проходит автомобильная дорога республиканского значения — М-36 «Граница РФ (на Екатеринбург) — Алматы, через Костанай, Астана, Караганда». Ближайшая к селу станция («Астраханка») — расположена в 15 километрах к северо-востоку, на Южно-Сибирской железнодорожной магистрали. История Первоначально село образовалось в 1895 году переселенцами Астраханской, Саратовской, Харьковской губерний как русское поселение Астраханское. Из государственного архива Омской области: «Чертёж переселенческого участка внутри Ишимской киргизской волости Акмолинского уезда предоставленного от 2 ноября 1891 года в постоянное пользование водворившимся на нем с надлежащего разрешения переселенцам селения Астраханского, с тем, что право собственности на земле сохраняется за казною». В издании «Справочные сведения о переселенческих селениях и участках Акмолинского переселенческого района» (Омск, 1911 г.) записано: «Растояние от города 115 верст, железнодорожной станции — 17 верст. Надел села Астраханское расположен в ровной, степной, безлесой местности по течению реки Ишим. Почва чернозёмная, мощностью до 8 верш. Мест удобных для хлебопашества достаточно. Сенокосы расположены по берегам р. Ишим. Население с. Астраханское занимается в основном скотоводством. Водою участок обеспечен, имеется незаросшая старица р. Ишим и пресные колодцы. Преобладают дома деревянные, саманные, дерновые…». Население В 1989 году население села составляло 7488 человек (из них русские — 33 %, немцы — 32 %). В 1999 году население села составляло 6566 человек (3217 мужчин и 3349 женщин). На начало 2019 года, в селе проживало 4984 человека (2623 мужчины и 2361 женщина). Религия Православные храмы Астраханка административно относится к Атбасарскому городскому благочинению Кокшетауской и Акмолинской епархии Казахстанского митрополичьего округа Русской православной церкви (МП). Примечания
Astrakhanka

Astrakhan är en ort i Kazakstan. Den ligger i oblystet Aqmola, i den centrala delen av landet, 120 km väster om huvudstaden Astana. Astrakhan ligger 302 meter över havet och antalet invånare är 6 459. Terrängen runt Astrakhan är platt, och sluttar västerut. Runt Astrakhan är det mycket glesbefolkat, med 5 invånare per kvadratkilometer. Det finns inga andra samhällen i närheten. Trakten runt Astrakhan består i huvudsak av gräsmarker. Kommentarer Källor
Астраханка (Астраханський район)

Астраха́нка (каз. Астраханка) — село, центр Астраханського району Акмолинської області Казахстану. Адміністративний центр Астраханського сільського округу. Населення — 6070 осіб (2021; 6313 у 2009, 6566 у 1999, 7488 у 1989). Національний склад станом на 1989 рік: росіяни — 33 %; німці — 32 %. Примітки Джерела Аркуш карти M-42-20. Посилання На Вікімапії [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite]
Хипопотам

Хипопотамът (Hippopotamus amphibius) е вид едър бозайник от семейство Хипопотамови (Hippopotamidae). Разпространение Разпространен е широко в реките и езерата на Африка. Продължителността на живота на хипопотама е около 45 години. Описание Хипопотамът достига на дължина до 4,5 м, а на височина – до 1,5 м. Теглото му може да достигне до 3,5 тона. Живее на стада, доминирани от един мъжки. Хипопотамът, особено мъжкият, е опасно и понякога - силно агресивно - животно. Той е най-опасен, когато е ранен или току-що е родил малките си, но и въобще е раздразнителен. Въпреки впечатлението, което дебелото му туловище прави - на тромаво животно, чийто корем се влачи по земята и е способно единствено да мързелува, в действителност е добър плувец, а на сушата е сред най-бързите сред едрите животни (може да бяга с до 30 км/час, т.е. приблизително, колкото и олимпийските рекордьори в леката атлетика), което се дължи на огромната му мускулна маса (външно изглеждащата като тлъстини). Освен голямата му тежест и сила, нараняващи и дори смъртоносни могат да бъдат и неговите 4 кучешки зъба, всеки от които е страховито оръжие и може да достигне 70 см. При все, че съществува реална опасност за човешкия живот при среща с хипопотам, тя е далеч по-малка от преувеличените мащаби, довели ранните европейски изследователи на африканската мегафауна до заключението, че са попаднали на библейското митично чудовище Бегемот, в резултат на което тези животни са известни в някои части на света (например - Русия) под това име. Хранене На ден на един хипопотам са му необходими около 200 килограма растителна храна – водни и крайбрежни растения. Размножаване Бременността при женската трае около 8 – 9 месеца, а при раждане малкото тежи около 40 килограма. Бележки
Nilski konj

Nilski konj (lat. Hippopotamus amphibius), primjerenije vodenkonj ili vodeni konj, kljovaš je porijeklom iz Afrike. Filogenetska istraživanja upućuju na to da su vodenkonjima najbliži živući srodnici kitovi, a ne kopneni preživači i svinje. Opis Tijelo mu je pokriveno tamnosmeđom, govmo golom kožom s rijetkim debelim dlakama. Hrani se uglavnom biljem i živi u čoporima. Danju pliva u vodi, a noću traga za hranom po kopnu. Rijedak je i ugrožen, te je poslije malaričnog komarca najubojitija afrička životinja jer podiže čamce pa se ljudi utope. Nilski konj jednim ugrizom može prepoloviti krokodila. Prehrana Prehrambene navike nilskog konja nisu samo konzumacija biljaka, već i mesa.(National geo.) Znanstvenici NG-a kamerama su pratili čopor, te jedinke nilskog konja, i otkrili su da noću, pogotovo kada su sušna razdoblja, nilski konji jedu strvine drugih životinja, a zabilježeno je da umjesto "oplakivanja" člana čopora, istoga zapravo jedu. Zanimljivosti Nilski konj je koristan jer čisti vodene prolaze začepljene papirusom i drugim raslinjem, ali zna činiti i veliku štetu usjevima. Njegov izmet pomaže razvoj planktona kojima se hrani riba. Pod vodom može izdržati oko četiri minute, a zna i prelaziti kraće udaljenosti hodajući po dnu rijeke potpuno uronjen. Domorodci cijene njegovu mast, koju rabe kao zamjenu za loj, mast i maslac. U Kolumbiji postoji invazivna populacija od oko 100 vodenkonja koji su se, bez prirodnih neprijatelja, razmnožili nakon bijega s imanja Pabla Escobara 1993. godine. Procjenjuje se da će ih do 2040. biti do 1500. Izvori
Veliki povodni konj

Veliki povodni konj ali nilski povodni konj, z znanstvenim imenom Hippopotamus amphibius (iz grškega ‘ιπποπόταμος - hippopotamos, hippos pomeni »konj« in potamos pomeni »reka«) je velik, rastlinojedi afriški sesalec, ena od le dveh še danes živečih in treh ali štirih recentno izumrlih vrst v družini povodnih konjev Hippopotamidae. Značilnosti Povodni konji imajo močno valjasto telo in orjaško glavo. Večino dneva preživijo napol potopljeni v vodi. Dolgi so okrog 4,5 m in tehtajo od dve do tri tone. Na dan pojedo do 40 kilogramov hrane. Živijo približno 50 let. V koži imajo številne žleze, ki jih varujejo pred škodljivimi vplivi ultravijoličnih žarkov. Razširjenost Pred zadnjo poledenitvijo je povodni konj živel po vsej Severni Afriki in Evropi, in lahko, če voda pozimi ne zmrzne, živi tudi v hladnejšem podnebju. Vrsta je v zgodovinskih časih živela tudi v Nilskem območju Egipta, vendar je bila do danes izkoreninjena. Po pripovedovanju Plinija Starejšega je bilo najboljše mesto v Egiptu za lov na to žival v nome Saite (Plinijeva Naravna zgodovina 28.121); žival je bilo vzdolž rokava Damieta mogoče najti še tudi po arabskem zavojevanju leta 639. Kostne ostanke povodnih konj, stare okrog 180.000 let, so našli celo na Malti, pri Għar Dalam (Votlini teme). Veliki povodni konji še vedno živijo v rekah in jezerih Ugande, Sudana, Kenije, severa Demokratične republike Kongo in Etiopije, zahoda Gambije kot tudi v Južni Afriki (Bocvana, Republika Južna Afrika, Zimbabve, Zambija). Ločena populacija živi v Tanzaniji in Mozambiku. Umetna razširjenost Kolumbijski mafijski šef, politik in podjetnik Pablo Escobar je od živalskega vrta v Kaliforniji kupil štiri osebke povodnega konja in jih naselil v svoj privatni živalski vrt. Po njegovi smrti v 1990-ih, pa se je vrsta umetno naselila v tropskih območjih, predvsem v širši okolici ruševin escobarjevega posestva. Njihovo število vztrajno raste, saj v ekosistemu Južne Amerike nima naravnih sovražnikov. Sklici Zunanje povezave v angleščini ARKive - images and movies of the hippopotamus (Hippopotamus amphibius) Arhivirano 2006-10-14 na Wayback Machine. Hippos: Wildlife summary from the African Wildlife Foundation IUCN Pigs, Peccaries and Hippopotamus Specialist group Arhivirano 2008-09-25 na Wayback Machine.
Tajynša

Tajynša (kazašsky Тайынша) je město v Severokazachstánské oblasti v Kazachstánu. K roku 2020 v ní žilo přes jedenáct tisíc obyvatel. Poloha Tajynša leží nedaleko jižního okraje Severokazachstánské oblasti (tedy nedaleko hranice s Akmolskou oblastí). Východně od města teče na sever řeka Šagalaly, která napájí bezodtoké jezero Šaglyteniz. Tajynša je správním střediskem Tajynšinského rajónu. Dějiny Když byla Tajynša v roce 1962 povýšena ze sídla městského typu na město, byla zároveň přejmenována na Krasnoarmejsk k poctě Rudé armády. V roce 1997 byla na základě výnosu tehdejšího kazachstánského prezidenta Nursultana Nazarbajeva přejmenována zpět na Tajynšu. Rodáci Dmitrij Nazarov (* 1990), německo-ázerbájdžánský fotbalista Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Tajynscha na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tajynša na Wikimedia Commons
Tajynscha

Tajynscha (kasachisch Тайынша Taiynşa, russisch Тайынша) ist eine Stadt im Norden Kasachstans. Sie ist kulturelles und wirtschaftliches Zentrum des Rajons (Audan) Tajynscha im Gebiet Nordkasachstan, etwa 120 km südlich der Gebietshauptstadt Petropawl. Geschichte Nachdem der Taintscha (russisch Тайнча) genannte Ort bereits zuvor Siedlung städtischen Typs geworden war, erhielt er 1962 die Stadtrechte unter dem Namen Krasnoarmeisk (Красноармейск; von Krasnaja Armija für Rote Armee). Am 2. Mai 1997 wurde die Stadt aufgrund eines Erlasses des kasachischen Präsidenten Nursultan Nasarbajew von Krasnoarmeisk in Tajynscha zurückbenannt, in der kasachischen Form des Namens. 2007 wurde die Fabrik „Биохим“ (Biochim) zur Herstellung von Bioethanol errichtet. Bis in die 1990er-Jahre hinein lebten viele Polen und Deutsche, oft ehemalige Krimdeutsche, in Tajynscha. Bevölkerungsentwicklung Anmerkung: Volkszählungsdaten Söhne und Töchter der Stadt Dimitrij Nazarov (* 1990), aserbaidschanisch-deutscher Fußballspieler Einzelnachweise
Taiynsha

Taiynşa (Kazakh: Тайынша, Taiynşa), known as Krasnoarmeysk between 1962 and 1997, is a city and the administrative center of Taiynşa District in North Kazakhstan Region of Kazakhstan (KATO code - 596020100). Population: 12,418 (2009 census results); 13,233 (1999 census results). Geography Taiynşa town lies 12 kilometers (7.5 mi) to the south of lake Shaglyteniz and 45 kilometers (28 mi) to the west of lake Kalibek. Climate References
Tajynsza

Tajynsza (do 1997 Krasnoarmiejsk, kaz./ros. Тайынша) – miasto w północnym Kazachstanie, w obwodzie północnokazachstańskim, rejonie Tajynsza. Liczy 13 933 mieszkańców (2009). Ośrodek przemysłu spożywczego. Polonia Według stanu z 2009, Polacy stanowią około 8% populacji (1126 osób). Wielu spośród tutejszych Polaków pochodzi z Podola. Od 1999 działa kościół rzymskokatolicki, w którym funkcjonuje parafia św. Rodziny w ramach Archidiecezji Najświętszej Marii Panny w Astanie. 24 czerwca 2006 na stacji kolejowej w Tajynszy została odsłonięta tablica pamiątkowa w 70. rocznicę deportacji Polaków do Kazachstanu (24 czerwca 1936 przybył do Tajynszy pierwszy transport zesłańców); tablica uległa zniszczeniu, w 2012 zastąpiła ją nowa, inskrypcja brzmi: „Pamięci Polaków deportowanych w 1936 r. / Wdzięczni Kazachstanowi i narodowi kazachstańskiemu za współczucie, życzliwość i okazaną w ciężkich czasach pomoc.”. Przypisy
Тайынша

Тайынша́ (каз. Тайынша; до 1962 года — Тайнча́, Таинча́, Таинчи́; в 1962—1997 годах — Красноарме́йск) — город в Казахстане, административный центр Тайыншинского района и Тайыншинской городской администрации Северо-Казахстанской области. История В годы Второй мировой войны здесь находился один из перегонных аэродромов системы АлСиб. В воспоминаниях военных лётчиков аэродром назывался Тайнча. 31 марта 1962 года городской посёлок Таинча был преобразован в город Красноармейск. 2 мая 1997 года Указом Президента Казахстана город Красноармейск был переименован в город Тайынша. В 2007 году построен и запущен комплекс заводов по производству биоэтанола «Биохим». Однако он закрылся уже 2010 году. В 2018 году завод «BioOperations» (бывший «Биохим»), после 8-летнего простоя, снова начал свою работу. Население В 1999 году население города составляло 13 233 человека (6433 мужчины и 6800 женщин). По данным переписи 2009 года в городе проживало 12 418 человек (5915 мужчин и 6503 женщины). На начало 2019 года население города составляло 11 422 человека (5528 мужчин и 5894 женщины). Экономика В 2007 году построен и запущен комплекс заводов по производству биоэтанола «Биохим». Однако проработал завод недолго, и в 2010 году предприятие закрылось. В 2018 году завод, после 8-летнего простоя, снова запустили под брендом «BioOperations». Предприятие прошла сертификацию FSSC 22000 и ISCC. Первая партия продукта в 5000 тонн была экспортирована в 2022 году. Галерея Примечания
Krasnoarmejsk (ort i Kazakstan)

Krasnoarmejsk (ryska: Красноармейск) är en ort i Kazakstan. Den ligger i oblystet Nordkazakstan, i den norra delen av landet, 300 km norr om huvudstaden Astana. Krasnoarmejsk ligger 155 meter över havet och antalet invånare är 13 148. Terrängen runt Krasnoarmejsk är mycket platt. Runt Krasnoarmejsk är det glesbefolkat, med 10 invånare per kvadratkilometer. Det finns inga andra samhällen i närheten. Trakten runt Krasnoarmejsk består till största delen av jordbruksmark. Kommentarer Källor
Тайинша

Тайинша́ (Таїнча́) (каз. Тайынша) — місто, адміністративний центр Тайиншинського району Північноказахстанської області Казахстану. Є єдиним населеним пунктом Тайиншинської міської адміністрації. Населення — 13113 осіб (2021). Історія Селище Тайнча було утворено 1932 року. 8 квітня 1940 року населений пункт при залізничній станції Тайнча отримав статус селища міського типу. 2 травня 1997 року місто Красноармійськ перейменовано на сучасну назву. У 1956—1958 роках в населеному пункті між двома своїми ув'язненнями займався пастирською діяльністю український римо-католицький священик Юзеф Кучинський. Також місто відвідував український капуцин Серафин Кашуба. Населення Інфраструктура В місті розташовані залізнична станція, автовокзал, 5 шкіл, школа мистецтв, колеж агропрідприємництва (ПТУ-15). У 2007 році в місті побудований та введений в експлуатацію заводський комплекс з виробництва біоетанолу «Біохім», який збанкрутував у 2011 році. Примітки Джерела Аркуш карти N-42-80. Масштаб: 1 : 100 000. (рос.) Зазначити дату випуску/стану місцевості. Посилання Тайиншин на Wikimapia.
Almaty

Almaty (kasakhisk: Алматы; indtil 1991 kendt som Alma-Ata, kasakhisk: Верный, tr. Vernyj) er administrativt center i Almaty oblast, og med sine 2.228.675(2024) indbyggere, den folkerigeste by i Kasakhstan. Fra 1929 var byen hovedstad i Kasakhiske SSR. Efter Sovjetunionens opløsning i 1991, blev byen hovedstad i den selvstændige republik Kasakhstan. I 1998 blev hovedstaden flyttet til Astana. Navnet "Almaty" kan oversættes til "stedet med æbler", Alma-Ata betyder "Æblets fader". Æbler menes at stamme fra regionen. Byen er et vigtigt knudepunkt på den Turkestan-Sibiriske jernbane. Medeo er en berømt skøjte- og bandybane udenfor byen. Referencer Der er for få eller ingen kildehenvisninger i denne artikel, hvilket er et problem. Du kan hjælpe ved at angive troværdige kilder til de påstande, som fremføres i artiklen. Eksterne henvisninger
Almati

Almati, ou Almaty (em cazaque: Алматы; pronúncia local: [ɑlmɑˈtə] ()), anteriormente designada de Verny e Alma-Ata, é a maior cidade do Cazaquistão, com uma população de cerca de 2 milhões de habitantes. Foi a capital do Cazaquistão de 1929 a 1936 como uma república autônoma, de 1936 a 1991 como uma república da união e de 1991 a 1997, quando o governo mudou a capital para Aqmola (renomeada Astana em 1998). Almati ainda é o principal centro comercial e cultural do Cazaquistão, bem como sua cidade mais populosa e cosmopolita. A cidade está localizada na área montanhosa do sul do Cazaquistão, perto da fronteira com o Quirguistão. A cidade faz parte da Rede de Cidades Criativas da UNESCO na área da música desde novembro de 2017. A cidade foi sede de uma conferência internacional sobre atenção primária à saúde em 1978, onde foi adotada a Declaração de Alma-Ata, marcando uma mudança de paradigma na saúde pública global. História Foi conhecida como "Verny" (Верный) entre 1867 e 1921, "Alma-Ata" (Алма-Ата) de 1921 a 1994, significando "lugar das maçãs". Em 1929 tornou-se capital da RSS do Cazaquistão e, em 1991, manteve-se como capital do Cazaquistão independente. Em 1998, a capital foi transferida para Astana, todavia sem tirar de Almati a condição de maior e mais importante cidade do país. Fundada por cossacos da região de Omsk como um forte de nome Zailiysky em 1854, aos pés da cadeia montanhosa de Tian Shan, foi renomeada um ano depois como Verny. Um devastador terremoto em 1911 destruiu praticamente toda a cidade; o único edifício alto que não ruiu foi a catedral russo-ortodoxa. Na década de 1920, depois do fim da construção da Via ferroviária Turquestão–Sibéria, Alma-Ata, como era então conhecida, tornou-se o mais importante ponto intermediário do trajeto do caminho de ferro. Geografia A cidade é servida pelo Aeroporto Internacional de Almati. A cidade possui um distrito, Ile. Esportes Almati foi candidata a sediar os XXII Jogos Olímpicos de Inverno em 2014, porém foi eliminada, não fazendo parte da curta lista de cidades candidatas finais. Almati, contudo, sediou os Jogos Asiáticos de Inverno de 2011 e também a Universíada de Inverno de 2017. A cidade ainda se candidatou aos Jogos Olímpicos de Inverno de 2018, mas ainda não enviou um registro formal de pré-candidatura. A cidade se candidatou a sediar os Jogos olímpicos de inverno, desta vez pleiteando sediar o evento em 2022, foi escolhida uma das três finalistas, mas acabou sendo derrotada pela escolha de Pequim. Clima O seu clima apresenta uma grande variação de temperatura ao longo do ano, sendo que recordes, positivo e negativo são 41,7 °C e -34,1 °C, respectivamente. ==Referências== Ligações externas «Página oficial da municipalidade de Almati» «Aeroporto de Almati» «Guia de Almati» (em inglês) «Novos edifícios e incorporadores de Almati»