NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Усть-Каменогорська ТЕЦ

Усть-Каменогорська ТЕЦ — теплова електростанція на сході Казахстану. Підготовчі роботи до будівництва ТЕЦ, яка мала обслуговувати цинковий завод, почались в 1939 році. Проект посувався повільно й дещо активізувався лише в 1942-му, коли в Усть-Каменогорськ прибуло евакуйоване обладнання цинкового заводу з Північного Кавказу. Втім, у підсумку пуск ТЕЦ стався в 1947 році одночасно з Усть-Каменогорським цинковим комбінатом. Перша черга електростанції мала по одному паровому котлу виробництва компаній Riley Stoker та Stalker Corporation (обидві — США) та двох парових турбін Westinghouse потужністю по 4 МВт. В 1951-му завершили будівництво другої черги, яка мала два парові котли та три турбогенераторні комплекти потужністю по 9 МВт від англійської компанії Metropolitan-Vickers. На 1952—1953 роки припав запуск третьої черги у складі трьох котлів продуктивністю по 75 тонн пари на годину від Барнаульського котельного заводу (станційні номери 5 — 7), двох турбін Кіровського заводу потужністю по 8 МВт (станційні номери 6 та 7) та двох генераторів від Електросили (генератори були розраховані на максимальне навантаження у 12 МВт). Подальший розвиток станції відбувався шляхом встановлення турбін від Уральського турбомоторного заводу — типу Т-25-29/1,2 потужністю 25 МВт (1954 рік, станційний номер 8), типу Р-38-130/34 потужністю 38 МВт (1967, станційний номер 9), типу Т-50-130 з показником у 50 МВТ (1966, станційний номер 10) та типу Т-100-130 потужністю 100 МВт (1970, станційний номер 11). Їх роботу забезпечували два парові котли від Барнаульского котельного заводу — три того ж типу, що й встановлені в межах третьої черги (станційні номери 8 — 10) та чотири з продуктивністю по 320 тонн пари на годину, запущені в 1966—1970 роках (станційні номери 11 — 14). Крім того, в 1959 році турбіну № 4 з якихось причин замінили на Р-3,5-29/7 від Калузького турбінного заводу потужністю лише 4 МВт. В 1991-му котельне господарство доповнили котлом продуктивністю 500 тонн пари на годину. У 2013-му провели модернізацію турбіни № 11 зі збільшенням її показника зі 100 МВт до 120 МВт, а у 2016 році ввели в дію нову турбіну потужністю 120 МВт, постачену китайською Dongfang. Станом на 2022 рік за станцією продовжувало рахуватись 8 турбін (номери 4 та 6 — 12) загальною потужністю 372,5 МВт та 9 котлів. Окрім виробництва електроенергії ТЕЦ може видавати теплову енергію в обсягах 860 Гкал/год. Головними споживачами останньої є Усть-Каменогорський металургійний завод, Ульбінський металургійний завод та теплові мережі міста Оскемен (раніше було відоме як Усть-Каменогорськ). Як паливо ТЕЦ споживає кам'яне вугілля, поставки якого наразі відбуваються переважно з розрізу Каражира (відкритий на території колишнього Семипалатинського ядерного полігону) та буре вугілля Майкубенського басейну. Видалення продуктів згоряння відбувається через димар № 3 висотою 185 метрів. Димар № 1 висотою 100 метрів виконує функцію резервного, а димар № 2 також заввишки 100 метрів виведений з експлуатації. З 1997-го станція належала американській корпорації AES, яка в 2017-му продала її місцевій компанії «Ordabasy Group». Примітки
Павлодарская ТЭЦ-3

Павлода́рская ТЭЦ-3 (каз. Павлодар 3-жылу электр орталығы) — тепловая электростанция (теплоэлектроцентраль) регионального значения. Расположена в казахстанском городе Павлодар, между Павлодарским нефтехимическим и Павлодарским картонно-рубероидным заводами. ТЭЦ является одним из трёх генерирующих предприятий «Павлодарэнерго», принадлежащего в свою очередь АО «Центрально-Азиатская электроэнергетическая корпорация» (ЦАЭК), в состав которой также входит Петропавловская ТЭЦ-2. Выработанная станцией электрическая и тепловая энергия идёт на покрытие нужд предприятий и жилого сектора города. История Павлодарская ТЭЦ-3 была введена в эксплуатацию 2 октября 1972 года. Строительство электростанции было приурочено к формировавшемуся в северной части города промышленному узлу — нефтеперерабатывающий и картонно-рубероидный заводы, химический комбинат (Павлодарский химический завод, ныне АО «Каустик», и завод по производству химического оружия Промышленная площадка № 2 Павлодарского химического завода, ныне АО «Казэнергокабель») и автобаза, для энергоснабжения которых и была построена ТЭЦ-3. В советское время входила в состав районного управления энергетического хозяйства (РУЭХ) «Павлодарэнерго», охватывавшей территорию Павлодарской области. После распада СССР электростанция вошла в состав РГП «Павлодарэнерго». В 1996 году приватизирована — была передана компании CCL Oil Refinery согласно Постановлению Правительства Республики Казахстан за № 663 от 30 мая 1996 года. В 1997 году имущественный комплекс ТЭЦ был куплен холдингом АО «Центрально-Азиатская топливно-энергетическая компания» (ЦАТЭК). В начале 2000-х вошла в состав новообразованного АО «Павлодарэнерго», которое, в свою очередь, в конце 2000 годов вошло в АО «Центрально-Азиатская электроэнергетическая корпорация» (ЦАЭК, английский вариант CAEPCo). Обе компании являются дочерними по отношению к холдингу ЦАТЭК. Основные данные Основные производственные показатели ТЭЦ: Установленная электрическая мощность — 555 МВт (2018) Располагаемая электрическая мощность — 460 МВт (2014) Выработка электроэнергии — 2,64 млрд кВт·ч (2014) Установленная тепловая мощность — 808 Гкал/ч Основной вид топлива, использующийся на станции — каменный уголь Экибастузского бассейна. Оборудование Источник данных: Дукенбаев К. Д. Энергетика Казахстана. Движение к рынку. 1998 Котлы Турбины Генераторы См. также Павлодарская ТЭЦ-1 Павлодарская ТЭЦ-2 Аксуская ГРЭС Экибастузская ТЭЦ Список электростанций Казахстана Примечания Литература Дукенбаев К. Д. Энергетика Казахстана. Движение к рынку. — Алма-Ата: Гылым, 1998. — 584 с. — ISBN 9965-01-099-4. Ссылки pavlodarenergo.kz — официальный сайт АО «Павлодарэнерго»
Павлодарська ТЕЦ-3

Павлодарська ТЕЦ-3 — теплова електростанція на північному сході Казахстану. У 1972—1977 роках на майданчику станції ввели в дію шість парових котлів виробництва Барнаульського котельного заводу типу БКЗ-420-140 продуктивністю по 420 тонн пари на годину. Вони живили шість парових турбін — дві виробництва Брненського машинобудівного заводу типу ПТ-50-130/13 потужністю по 50 МВт (стали до ладу в 1972, станційні номери 1 та 2), одна від Ленінградського металічного заводу типу Р-50-130/13 потужністю 50 МВт (1973 рік, номер 3) та три виробництва Уральського турбомоторного заводу — Т-100/120-130-3 потужністю по 100 МВт (1975, 1976 та 1977 роки, номери 4—6). Для збільшення теплової потужності в 1978 та 1979 роках встановили два водогрійні котли від Білгородського котельного заводу типу ПТВМ-180 продуктивністю по 180 Гкал/год. Не пізніше середини 1980-х турбіни № 1 та № 2 модернізували до рівня ПТ-60-130/13 зі збільшенням потужності до 60 МВт, а турбіни № 4, № 5 та № 6 — до рівня Т-110/120-130 зі збільшенням потужності до 110 МВт. Таким чином, загальна електрична потужність станції досягнула 500 МВт при тепловій потужності 1286 Гкал/год. Не пізніше другої половини 1990-х турбіна № 1 була виведена з експлуатації. У 2011-му ввели в дію нову турбіну № 1 від Уральського турбомоторного заводу типу ПТ-65/75-130-13 потужністю 65 МВт, а в 2015-му таку саме турбіну змонтували замість турбіни № 2. У 2014, 2015 та 2018 роках модернізували турбіни № 4, № 5 та № 6 зі збільшенням їх потужності до 125 МВт та перемаркуванням у тип Т-120/130-130 ПР2. Таким чином, загальна електрична потужність станції досягнула 555 МВт при тепловій потужності у 1154 Гкал/год ТЕЦ спорудили з розрахунку на спалювання вугілля, тоді як водогрійні котли працювали на мазуті. Для видалення продуктів згоряння звели димар заввишки 180 метрів. У першій половині 2020-х узялись за спорудження другої труби такої саме висоти 180 метрів, що має дозволити в майбутньому вивести з експлуатації стару трубу. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працюють під напругою 110 кВ, 35 кВ та 6 кВ. Примітки
Калкаман (станция метро)

«Калкаман» (каз. Қалқаман / Qalqaman) — строящаяся 12-я станция Алматинского метрополитена. Станция будет располагаться на линии А, между станцией «Бауыржан Момышулы» и проектируемой станцией «Шугыла». История Станция строится под улицей Ашимова, на участке между улицами Елибаева и Байзак Батыра, на месте частного сектора. Работы по строительству станции начались в 2022 году. По состоянию на октябрь 2024 года было пройдено 1200 м перегонных тоннелей. Завершение строительства было намечено на середину 2026 года, затем последуют тестовые испытания. На начало 2026 года на станции проводились отделочные работы, тогда же сообщалось о возможном открытии станции в конце 2026 года. Вестибюли и пересадки Разместится между примыканием улицы Ашимова с улицей Байзак батыра. Планируется сооружение одного вестибюля и одного аварийного выхода. Техническая характеристика Станция колонная трёхпролётная мелкого заложения (глубина 18 м). За станцией будет построен съезд для оборота составов. Строительство станции Ниже представлены наиболее значимые события: Март 2018 года: ведётся строительство тоннелей от станции Бауыржан Момышулы. Примечания Ссылки Станция на форуме Наш Транспорт Кривцанова К. Как сейчас выглядит строящаяся в Алматы станция метро Калкаман (фото) . Nur.kz (26 декабря 2025). Дата обращения: 26 декабря 2025.
Кокшетау

Кокшета́у (на казахски: Көкшетау; също Кокчетав) е град в Северен Казахстан, административен център на Акмолинска област. История Селището е основано от казаци през 1824 г. като военно укрепление под името Кокчетав. През 1860-те години става уезден център. След Октомврийската революция от 1917 г. градът започва да се развива бурно. През март 1944 г. е образувана Кокчетавска област с областен център град Кокчетав. През 1993 г. градът е преименуван на етимологически правилното на казахски Кокшетау, което ще рече „Синегорие“. През 1997 г. започва административно преустройство, което прави Кокшетау областен център на Акмолинска област. География Разположен е на брега на езеро Копа, северно от Кокшетауското възвишение, чиито склонове ограждат града от юг и запад. Население Към 2016 г. има население от 145 846 души. Етническият състав на града към 2014 г. е, както следва: Климат Климатът в града е полупустинен. Средната годишна температура е 2 °C, а средното количество годишни валежи е 315 mm. Икономика След разпадането на СССР промишлеността на града пострадва тежко. Затваря най-голямото предприятие на града – Кокшетауският завод за измервателни уреди. Днес в града работят над 2000 предприятия. Развити са машиностроенето и хранително-вкусовата промишленост. Градът разполага с железопътна гара, а в покрайнините му е разположено международно летище Кокшетау. Инфраструктура Транспорт Международно летище Кокшетау Побратимени градове Уокешо, Уисконсин, САЩ Източници
Kokxetau

Kokxetau (kazakh: Көкшетау, Kókshetaý) és una ciutat del nord del Kazakhstan capital de la província d'Akmolà. Està situada a la riba del llac Khopa, uns 300 km al nord d'Astanà. L'àrea al voltant de Kokxetau és famosa pels seus dos parcs nacionals, el de Burabai i el de Kokxetau. Després de la dissolució de la Unió Soviètica, l'any 1991, la majoria d'indústries de la ciutat van tancar. Actualment roman certa mineria d'or al nord de la ciutat. Història Kokxetau es va fundar per l'exèrcit rus com un destacament militar l'any 1824. El seu nom en kazakh significa «muntanya de fum blau». El 1868 va esdevenir una capital de districte dins la Gubèrnia d'Omsk, a l'Imperi Rus. El 1944 va esdevenir capital de l'òblast de Koktxetav, ja que llavors el seu nom en rus era Кокчета́в (Koktxetav), dins la República Socialista Soviètica del Kazakhstan. Amb la reorganització administrativa de 1999 Kokxetau va passar a ser la capital de la província d'Akmolà. A partir de 1939, amb l'operació polonesa del NKVD (una de les operacions massives de l'NKVD) molts polonesos ciutadans de l'URSS (del Kresy) van ser deportats a la regió, i Kokxetau va esdevenir el centre de la comunitat polonesa del Kazakhstan. Clima Kokxetau té un clima semiàrid fred (classificació de Köppen BSk) amb influències continentals extremes. Els hiverns són llargs i freds i els estius calurosos. Referències
Kokčetau

Kokčetau (kazašsky Көкшетау) je hlavní město Akmolské oblasti v severním Kazachstánu. V roce 2020 zde žilo 146 104 obyvatel. Nachází se zde střediska lehkého průmyslu, např. potravinářského. Region však produkuje velmi málo pšenice a ostatních zemědělských plodin. Město má letiště, odkud létají přímé spoje do Almaty, Aktau a do Moskvy. Sport Okžetpes FK – fotbalový klub HK Arlan Kokčetau – hokejový klub hrající nejvyšší soutěž Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kokčetau na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Kokchetau

Kokchetaou (en kazakh : Көкшетау, aussi transcrit Kökşetaw ; en russe : Кокшетау, autrefois Kokchetav) est une ville du nord du Kazakhstan et la capitale administrative de l'oblys d'Aqmola. Sa population s'élevait à 140 867 en 2014. Géographie Kokshetau est située en bordure de la rivière Chagalaly et du lac Kopa à 275 km au nord-ouest d'Astana, à 185 km de Petropavl et à environ 395 km d'Omsk. La distance entre Kokchetau et Almaty est de 1 615 km. Histoire Économie Kokchetaou compte quelques industries agroalimentaires (eau minérale, vodka). Une exploitation aurifère se trouve au nord de la ville. Une ligne à haute tension dessert Kokchetaou depuis Ekibastouz, avec une tension record de 1 150 kV. Longue de 432 km, cette ligne aérienne est suspendue à des pylônes de 60 m de hauteur. Transports Kokchetaou est un carrefour ferroviaire, à la gare Kokshetau-1 se croisent la ligne nord-sud de Petropavl à Chou reliant Petropavl à Karaganda et une ligne ouest-est reliant Kostanaï à la Russie. La ville est reliée à Astana par la route KAZ02, au poste frontière entre le Kazakhstan et la Russie de Bidaik (en) par la route KAZ16, à Atbassar par la route KZ03-06 et à Saumalkol par la route KAZ17. Population Recensements (*) ou estimations de la population Climat Jumelages Notes et références Voir aussi Articles connexes Villes du Kazakhstan Portail du Kazakhstan
Kökşetau

Kökşetau (in kazako Көкшетау?) è una città del Kazakistan, capoluogo della regione di Aqmola. Etimologia Il toponimo Kökşetau significa "montagna blu" in kazako. Storia La città venne fondata il 29 aprile 1824. Economia Kökşetau è conosciuta per i suoi paesaggi naturali e siti turistici, ma è altresì presente l'industria leggera (alimentare) ed estrattiva (oro) data la presenza di una miniera a nord della città. Linee elettriche Da notare che Kökşetau è il capolinea dell'unica linea elettrica al mondo con una tensione superiore ai 1000 kV, la linea Ekibastūz-Kökşetau. Infrastrutture e trasporti Aeroporti Aeroporto di Kökşetau La città è servita da un aeroporto con voli per Almaty e Petropavl; è anche presente una linea ferroviaria che connette Kökşetau con il Kazakistan meridionale e la Russia. Amministrazione Gemellaggi La città è gemellata con: Waukesha, dal 1989 Sport Calcio La squadra principale della città è l'Oqjetpes. Clima Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Kökšetau Collegamenti esterni www.akmo.kz, su akmo.kz. URL consultato il 12 settembre 2018 (archiviato dall'url originale il 16 dicembre 2007).
Kökşetaw

Kökşetaw (Kazachs: Көкшетау, Kókshetaý; Russisch Кокшетау, Koksjetau) is een - met district gelijkgestelde - stad in Kazachstan en tevens het administratieve centrum van de oblast Aqmola. De stad telde in 2009 147.295 inwoners, waarvan 51 % Kazachen, 33 % Russen en 4,6 % Oekraïners. De naam van de stad betekent letterlijk vertaald "luchtgekleurde berg". Geschiedenis De stad Kökşetaw werd op 29 april 1824 gesticht. In 1944 werd ze regionale hoofdstad van de toen opgerichte oblast Koktsjetav (Russisch: Кокчетавская область, Koktsjetavskaja oblast); een functie die de stad in 1997 verloor omdat de oblast toen werd opgeheven en haar grondgebied verdeeld werd over de oblasten Noord-Kazachstan en Aqmola. Nadat in 1999 de stad Aqmola uit de oblast Aqmola werd verwijderd omdat ze als nieuwe Kazachse hoofdstad (Astana) werd benoemd en een aparte bestuurlijke status kreeg, werd de streek van Kökşetaw overgeheveld van de oblast Noord-Kazachstan naar de oblast Aqmola, om er het nieuwe bestuurlijke centrum van te worden. Infrastructuur In de stad is de Staatsuniversiteit van Kökşetaw gevestigd. In de nabijheid ligt een vliegveld, Luchthaven Kökshetaū, vanwaar op binnenlandse bestemmingen wordt gevlogen. De stad ligt aan de spoorweg van Karaganda naar Petropavl, die van zuid naar noord verloopt, en aan de oost-west verbinding van Qostanay naar Karasuk in Rusland. Daarom is het een belangrijk spoorwegknooppunt. De A-1, die in de Kazachse hoofdstad begint, loopt door Kökşetaw. In de stad begint de A-13, die verbinding geeft met Omsk in Rusland. Economie Het nabijgelegen Kökşetaw-gebergte is rijk aan mineralen. Er is onder andere een goudmijn in bedrijf. In Kökşetaw is de agrarische onderneming Atameken-Agro gevestigd. Kökşetaw is het eindpunt van een van de grootste hoogspanningsleidingen ter wereld, de 1150 kV leiding van Ekibastus naar Kökşetaw. De omgeving van de stad is aantrekkelijk voor verdere ontwikkeling van toerisme, met nabijgelegen kuuroorden als Burabaj (Borovoje), Serenda en Stsjutsje. De bergachtige omgeving bij Burabaj, 90 km zuidoost van Kökşetaw, kreeg in het jaar 2000 de status van nationaal park. Geboren Jevgenïy Gïdïç (1996), wielrenner
Kokczetaw

Kokczetaw (kaz. Көкшетау, Kökszetau; ros. Кокшетау, Kokszetau) – miasto o znaczeniu obwodowym w północnym Kazachstanie, nad jeziorem Kopa, na Wyżynie Kokczetawskiej, siedziba administracyjna obwodu akmolskiego. W 2018 roku liczyło 145 652 mieszkańców. Ośrodek przemysłu chemicznego, spożywczego, elektromaszynowego, ceramicznego, odzieżowego, drzewnego i wydobywczego (złoto). Miasto posiada port lotniczy i jest ważnym węzłem kolejowym. W miejscowości działa Uniwersytet im. Szokana Uälichanowa oraz liczne instytucje kulturalne, m.in.: muzeum historyczno-krajoznawcze, muzeum Mälyka Gabdullina, muzeum miejskie (daw. muzeum Waleriana Kujbyszewa), muzeum literatury i sztuki, rosyjski teatr dramatyczny oraz kazachski teatr muzyczno-dramatyczny im. Szachmeta Kusajynowa. Kokczetaw jest także jednym z największych skupisk Polaków w Kazachstanie. Działa tu Stowarzyszenie Kulturalno-Oświatowe „Polonia Północna” oraz polska parafia św. Antoniego. Historia Miejscowość została założona w 1824 roku jako kozacka stanica. W 1862 Kokczetaw uzyskał prawa miejskie, a w 1868 roku został siedzibą ujezdu kokczetawskiego guberni omskiej. W 1921 roku miasto włączono do obwodu akmolskiego; w latach 1932–1936 należało ono do obwodu karagandyjskiego, a w latach 1936–1944 do obwodu północnokazachstańskiego. W 1944 roku Kokczetaw ustanowiono centrum administracyjnym nowo powstałego obwodu kokczetawskiego. W czasie II wojny światowej miasto było miejscem ewakuacji zakładów maszynowych ze środkowej Rosji i rejonem łagrów. Na lata 60. i 70. XX wieku przypadł największy rozwój miasta, który związany był przede wszystkim z rozwojem przemysłu. W 1993 roku zmieniono rosyjską nazwę miasta z Kokczetaw (Кокчетав) na Kokszetau (Кокшетау). W 1997 roku zlikwidowano obwód kokczetawski i Kokczetaw wszedł w skład obwodu północnokazachstańskiego. W 1999 roku miasto wcielono do obwodu akmolskiego i jednocześnie ustanowiono je nowym ośrodkiem administracyjnym obwodu. Religia Eparchia kokczetawska Gospodarka Przemysł metalowy, spożywczy, materiałów budowlanych. Linia energetyczna Jekybastuz-Kokczetaw Transport Port lotniczy Kokczetaw Sport Arłan Kokczetaw – klub hokejowy Ażar Kokczetaw – klub piłkarski Okżetpes Kokczetaw – klub piłkarski Stadion Torpedo w Kokczetawie Ludzie związani z Kokczetawą Przypisy
Kokshetau

Kokshetau (Көкшетау, em cazaque; Кокшетау, em russo), também chamada Koksetau, Köksetau, é uma cidade localizada no norte do Cazaquistão. É a capital da província de Aqmola. Foi fundada em 1824. Em 2006, sua população era de 124.277 habitantes. A cidade é servida pelo Aeroporto de Kokshetau, que dispõe de voos para Almaty e Petropavlovsk. Kokshetau é conectada por uma ferrovia com a Rússia. Referências
Kókshetaú

Kókshetaú (cu alfabet chirilic Көкшетау; cu alfabet arab كوكشەتاۋ, în rusă Kokcetav, transliterat: Кокчета́в) este un oraș din Kazahstan și centrul administrativ al provinciei Akmola. Populația orașului în anul 2012 a fost de 136.922 de locuitori. Printre grupurile etnice ce trăiesc în oraș se numără: kazahi (51,31 %), ruși (33,20 %), ucraineni (4,57 %), tătari (2,79 %), germani (1,84 %), polonezi (1,64 %), belaruși (1,35 %) și inguși (1,32 %). Transport Aerian Aeroportul Internațional Kókshetaú Note
Кокшетау

Кокшетау (каз. Көкшетау, рус. Кокшетау) је град у Казахстану у Акмолинској области. Према процени из 2010. у граду је живело 137.214 становника. Становништво Према процени, у граду је 2010. живело 137.214 становника. Саобраћај Међународни аеродром Кокшетау Референце Спољашње везе
Кокшетау

Кокшета́у (каз. Көкшетау) — місто, центр Кокшетауської міської адміністрації та Акмолинської області Казахстану в цілому. Географія Місто розташоване на березі озера Копа, за 299 км на північний захід від столиці країни Астани. Населення Населення — 171630 осіб (2021; 135106 у 2009; 123389 у 1999, 136757 у 1989). Історія Місто засноване 1824 року. 8 квітня 1940 року населений пункт при залізничній станції Кокчетав отримав статус селища міського типу — нині це мікрорайон навколо залізничної станції Кокшетау-1. У 1944–1997 роках було центром Кокшетауської (до цього — Кокчетавської) області. До 1993 року місто називалось Кокчетав. З 1999 року місто є центром Акмолинської області. Музеї Музей історії міста Кокшетау Господарство Залізничний вузол. Приладобудівний завод, завод киснево-дихальної апаратури, хімічний комбінат. Харчова, легка промисловість. Педагогічний інститут. Уродженці Маслянка Віталій Іванович (1972—2016) — сержант Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Примітки Джерела Аркуш карти N-42-103. Посилання На Вікімапії [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite]
Талдъкорган

Талдъкoрган (на казахски: Талдықорған, на руски: Талдыкорган) град, административен център на Жетъсуска област, Казахстан. Населението на града е 114 728 души (2008). Разположен е в центъра на Седморечието на брега на река Каратал в подножието на Джунгарски Алатау. История Възниква като казашко селище Гавриловка през 1869 г. През 1920 г. с решение на Окръжния изпълнителен комитет селото официално е преименувано на село Талди Курган и става районен център. През 1944 г. получава статут на град и се отделя от Алматинска област. От 1944 до 1959 г. и от 1967 до 1997 г. е административен център на Талдикурганската област на Казахска ССР. Областта е закрита през 1997 г. и територията ѝ е присъединена към Алматинска област. След независимостта на Казахстан през 1993 г. градът е официално е преименуван на Талдъкорган, а от 22 септември 2001 г. е административен център на Алматинска област. На 5 януари 2022 г. участниците в антиправителствените протести в Казахстан събарят паметника на Нурсултан Назарбаев в града. Източници Външни препратки www.taldyk.central.kz Архив на оригинала от 2008-01-15 в Wayback Machine.
Taldykorgan

Taldykorgan (kazašsky Талдықорған) je město na jihovýchodě Kazachstánu v regionu zvaném Sedmiříčí. Je to hlavní město Žetysuské oblasti. V roce 2013 mělo 129 960 obyvatel. Protéká jím řeka Karatal. Dějiny V roce 1868 byl kočovný zimní tábor Taldykorgan oficiálně přejmenován na osadu Gavrilovka, když do něj dorazili ruští osadníci. V roce 1920 se vrátil k původnímu jménu. Po roce 1940 město dále rostlo díky přesunu výrobních závodů za Ural. V roce 1944 získal status města a stal se centrem Taldykorganské oblasti. Po roce 1990 nastala ve městě stagnace doprovázená poklesem počtu obyvatel. Mnoho lidí se odstěhoval především do Almaty, ale mnozí také do zahraničí. Taldykorganská oblast se stala administrativně součástí Almatské oblasti. V roce 2001 bylo hlavní město Almatské oblasti přesunuto z Almaty do Taldykorganu, což vedlo k oživení a návratu přibližně 20 000 obyvatel. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Taldyqorghan na německé Wikipedii a Taldykorgan na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Taldykorgan na Wikimedia Commons