Байконур

Байкону́р, офіційна таємна назва «державний випробувальний полігон № 5» — космодром у Казахстані, перший і найбільший у світі. Будівництво в СРСР почалось 1955 року. Початок експлуатації — травень 1957 року, коли з Байконура запущена ракета Р-7. 1961 року запущений «Восток-1», пілотований першою людиною в космосі Юрієм Гагаріним. Радянський Союз не міг приховати діяльність у Тюратамі, однак центр залишався надсекретним місцем протягом десятиліть і перебував під контролем Міністерства оборони СРСР і РФ до другої половини дев'яностих років, коли російське цивільне космічне агентство «Роскосмос» і його підрядники почали отримувати контроль над окремими об'єктами. У 1994 році орендований Росією у Казахстану до 2050 року. Історія У середині 1950-х років радянські ракетні інженери розробляли перші міжконтинентальні балістичні ракети — балістичні Р-7 і крилаті Буря, які вимагали нового випробного полігону, оскільки розташування наявного випробного полігону в Капустиному Яру на Волзі не дозволяло досягти дальності польоту ракет 1,000-1,500 кілометрів. Основною вимогою до нового полігону було розгортання напрямних антен, які могли би безперешкодно супроводити ракету в польоті. Пошук нового полігону Заступники Корольова Воскресенський і Черток почали пошук придатних місць і оглянули на мапах 8,000-кілометрову траєкторію від прилеглої до Капустиного Яру території на схід до Камчатки, виявилось, що ступені Р-7 падатимуть у населених районах, а одна з радіостанцій управління опиниться в Каспійському морі чи Ірані. Пошуковці запропонували Ставропольський край на захід від Каспійського моря, район м'якого клімату та популярних курортів, ступені падатимуть у Каспійське море. Ідею відкинув Рязанський, відповідальний за розробку системи управління польотом, який у телефонній розмові з Корольовим пожартував, що він так само, як Черток і Воскресенський хотів би запускати ракети з Мінеральних Вод (популярного курорту), однак його радіостанції не зможуть працювати над густозаселеним Кавказом. Пошукова комісія 17 березня 1954 року Рада міністрів СРСР видала постанову, якою до 1 січня 1955 року доручиля Міністерству оборони, Міністерству середнього машинобудування, Міністерству оборонної промисловості, Міністерству радіотехнічної промисловості та Міністерству авіаційної промисловості знайти випробний майданчик для ракет великої дальності, а також доповісти про свої пропозиції уряду до 1 березня 1955 року. Пошукову комісію очолив керівник Капустиного Яру Василь Вознюк. Комісія оцінила величезні лісосіки, залишені після Другої світової війни в Марійському автономному регіоні, на схід від міста Горький. Ідею відкинули після наполягання Корольова на виборі ділянки якомога далі на південь, щоб збільшити дальність польоту ракет за допомогою обертання Землі. Комісія пропонувала обрати ділянку на західному узбережжі Каспійського моря в Дагестані або поблизу міста Харабалі в Астраханській області на Волзі. Обидва місця були легкодоступні для всіх транспортних засобів, мали помірний клімат і могли забезпечити траєкторії ракет великої дальності. Місця відкинуті через заперечення Рязанського, керівника розробки системи управління Р-7. У ретроспективі Черток розкритикував рішення відхилити місця поблизу Каспію, оскільки систему радіокерування незабаром мати замінити інерційною системою. Обрання Тюратаму Планувальники погодилися на найменш привабливий варіант для всіх, крім інженерів радіокерування: правого берега річки Сирдар'я в нинішньому Казахстані між містами Казалінськ і Джусали. Цей малонаселений і віддалений регіон був пов'язаний з промисловими центрами Казахстанською залізницею (пізніше перейменована в Західно-Казахстанську залізницю). На станції Тюратам від головної залізниці відгалужувалася розібрана вузькоколійна залізнична лінія, що прямувала на 28 кілометрів у степ до гравійного кар'єру, що було одним з чинників обрання станції для майбутньої ракетної дальності. В регіоні влітку були пилові бурі та температури до 50 °C, снігові бурі та холоди до мінус 25 °C взимку. Охорона здоров'я попереджала про небезпеку хвороб, поширюваних численними гризунами. НДІ-4, центральний науково-дослідний інститут радянського оборонного відомства на чолі з генералом Нестеренком провів річне попереднє дослідження щодо організації випробувань ракет великої дальності. Огляд місця У січні 1955 року на сусідню станцію Джусали прибула оглядова група з на чолі з генералом Вознюком. Група на позашляховиках оглянула околиці. На станції Тюратам виявили три колії, водонапірну вежу та три одноповерхові будівлі. Вознюк доповів по казахстанському об'єкту маршалу артилерії Недєліну, відповідальному за програму розробки ракет для Міністерства оборони. Недєлін оголосив висновки на надсекретній зустрічі у Військовій академії ім. Дзержинського з високопосадовцями, поміж яких генерал-лейтенант Григоренко, очільник Головного управління спеціального будівництва Міністерства оборони. Рада міністрів Казахської РСР дуже повільно ухвалювала передачу земель до Міністерства оборони СРСР. Після візиту Корольова до ЦК Комуністичної партії Казахстану та дзвінка одного з членів ЦК до Ради міністрів Казахської Республіки передача прискорилась. Проєктування Загальний розвиток проєкту «Тюратам» доручено Центральному інституту проєктування спеціального будівництва Головного управління спеціального будівництва (ГУСБ) Міністерства оборони, підлеглого заступнику міністра оборони з питань військового будівництва та житлово-комунального господарства. Головним інженером розвитку полігону «Тюратам» призначили Олексія Ніточкіна, автора проєкту «Капустін Яр». До кінця 1954 року ГУСБ MO затвердило структуру підрозділів та відповідальних за розробку полігону: Головна організація планування та розвитку: 130-е управління інженерних робіт на чолі з підполковником Георгієм Шубніковим. Будівельні організації: Інженерно-будівельна бригада підполковника Пермятіна, відповідальна за житловий комплекс на майданчику 10; Інженерно-будівельна бригада полковника Дурова, відповідальна за будівництво промислової зони на майданчику 9 та під'їзної залізниці; Друга Симферопольська інженерно-будівельна бригада полковника Халабуденка, відповідальна за будівництво стартового комплексу на майданчиках 2 і 2А; Дивізіон аеродромного будівництва полковника Пухова, відповідальна за допоміжні об'єкти; На станції Тюратам сформують військову частину №25513 і в аеропорту Внуково у Москві військову частину №62112 як бази постачання для проєкту; Три автомобільні батальйони, два батальйони механіків; Також з дозволу керівника радянської ядерної програми Курчатова, із Семипалатинського ядерного полігону в Тюратам надішлють досвідчену групу з 217-го окремого інженерно-саперного батальйону для допомоги у будівництві найважливіших об'єктів. Затвердження проєкту 4 лютого 1955 року представлено звіт із висновками комісії Вознюка і офіційну пропозиція уряду щодо розвитку ділянки в Казахстані. Незабаром ухвалено рішення Політбюро. 12 лютого 1955 року Рада Міністрів СРСР видала наказ No 292-181 «Про новий полігон Міністерства оборони СРСР», у яком визначено місце, організацію, обсяг і терміни будівництва та його вартість. Офіційно місце названо «Науково-дослідний випробувальним полігон № 5» (НІП-5). У квітні 1955 року маршал Неделін, заступник міністра оборони з особливих озброєнь, призначив генерала Олексія Нестеренка керівником незбудованого ракетного полігону в Тюратамі. Полковник Носов став заступником Нестеренка з експериментальних і випробних робіт, а полковник Васильєв заступником з науково-дослідних робіт. Заступник міністра оборони з питань зв'язку керував розгортанням великої мережі телефонних ліній та радіопередавального обладнання на полігоні. Заступник міністра оборони, очільник ВПС керував аеропортом, що обслуговує Тюратам. За будівництво та обслуговування залізничних колій полігону відповідали Міністерство шляхів сполучення і залізничні війська. Міністерство енергетики Казахської республіки побудувало мережу ліній електропередач для забезпечення полігону електроенергією. До прокладення електроліній полігон забезречуватимуть спеціальні поїзди-генератори. 2 червня 1955 року керівник Генштабу радянського міністерства оборони затвердив організаційну структуру нового випробного полігону поблизу Тюратаму. Ця дата згодом стала офіційним «днем народження» космодрому Байконур. Будівництво 12 січня 1955 року на Тюратам прибули два вагони з першим військовим будівельним загоном на чолі з лейтенантом Ігорем Денискіним зі 130-го управління інженерних робіт. Загін почав підготовку будівельних майданчиків для бокових ліній, на які прибуватимуть командний поїзд і вагони з вантажем для будівництва полігону. Житлом були будівлі станції та армійські намети. Майже весь січень і лютий потужні снігові бурі заважали значним будівельним роботам. За цей час солдати вирізали кілька тисяч кубічних метрів льоду з сусідньої річки Сирдар'я і посипали його тирсою, створивши природне сховище для їжі на наступне літо. В кінці березня 1955 року почали прибувати поїзди з будівельними бригадами. 10 квітня 1955 року в Тюратам прибули очільник будівництва Шубніков і його штаб. До кінця травня на майданчику розгорнули три бригади, залучені до проєкту і очолювані Пермятіним, Дуровим і Халабуденком. На Тюратам почвли підвозити людей і матеріали для будівництва. Оскільки не існувало складів, доставлені вантажі утворили «стіни» по обидва боки залізниці поблизу Тюратаму. Сусідні станції переповнили поїзди, що прямували до Тюратаму. У квітні 1955 року до Тюратаму доправили пральний підрозділ, а пізніше — пральний поїзд, резервуари для туалетів, каналізаційні системи та вагони з дезінфікуючими душами для боротьби з блохами. 5 травня на майданчику 10 бригада Пермятіна почала будівництво фундаменту першої тимчасової дерев'яної будівлі для військового штабу. До кінця травня 1955 року завершено бокові колії в Тюратамі і рух лінією відновився. Бетонозмішувальний завод збудували з протилежного боку від будівлі станції в Тюратамі. Солдати та офіцери інженерних підрозділів місяцями жили в землянках і наметах. Протягом 1955 року величезні поля бліндажів розкинулися біля станції Тюратам і вздовж річки Сирдар'я. Протиепідемічна служба залучала солдатів до масштабних операцій з обприскуванням засобами від гризунів навколишніх степів, щоб мінімізувати ризик холери, чуми та тифу. На полігон організували постачання м'яса з ферм великої рогатої худоби вздовж Сирдар'ї. Кожному будівельному батальйону наказали розбити город і завести свиней. У червні 1955 року на майданчику 2 почалося будівництво великого складального комплексу. 25 червня бригада Дурова почала розбудову промислової зони на майданчику 9. До кінця липня 1955 року понад три тисячі військових будівельників зводилили об'єкти на Тюратамі. 28 липня прибув перший поїзд з військовим випробувальним персоналом полігону. У липні 1955 року встановлено повітряний зв'язок між Тюратамом і базами постачання в Москві і Ташкенті. 18 серпня 1955 року на станцію «Тюратам» поїздом зі Семипалатинського ядерного полігону прибув 217-й окремий інженерно-саперний батальйон. Батальйон розташувався за 3,5 кілометра на південь від майбутнього пускового комплексу Р-7, найважливішої будівельної зони в проєкті «Тюратам». Солдати бригади приблизно тиждень дезінфікували територію навколо ще не побудованого стартового комплексу. У вересні 1955 року почалися земляні роботи для стартового комплексу Р-7. Прокладено залізничну колію і автомобільну дороги з твердим покриттям, розпочато будівництво лінії електропередач та водопроводу від берега Сирдар'ї до стартового комплексу. У жовтні екскаватори натрапили на шари важкої глини, непрохідні для наявної техніки. На початку листопада наближення холоду повністю зупинило будівництво. До кінця 1955 року в Тюратамі було розгорнуто 20 військових підрозділів, і його населення продовжувало зростати. Будівництво постійного житла для особового складу почалося 1956 року. На початку січня 1956 року з Семипалатинського ядерного полігону на будівництво стартового комплексу на майданчику 1 переведено 217-ту будівельну бригаду з наказом завершити розкопки вогняного каналу та побудувати бетонний фундамент стартової платформи. До об'єкта № 1 призначено дев'ять додаткових загонів для бетонних і металевих робіт на стартовому майданчику. Виявилося, що креслення будівельного майданчика зроблено без ретельних геологічних досліджень місцевості через брак часу. До 15 січня Алексеєнко попросив бурове обладнання, і до кінця січня розкопки відновилися, незважаючи на температуру, що коливалася від -25 до -35 градусів з листопада 1955 року до кінця березня 1956 року. Роботи проводилися в три-чотири зміни з 25 екскаваторами і 100-150 вантажівками. Працівники та водії замінювали один одного на робочих місцях; постійно присутні механіки та ремонтники лагодили обладнання на місці. Розвідувальне буріння виконувалось поетапно на глибину до п'яти метрів, після чого вибирався ґрунт і буріння повторювалося. У середині березня 1956 року на глибині 10 метрів вище запланованого дна котловану, з розвідувальної свердловини здійнявся п'ятиметровий фонтан води. Подальші розкопки загрожували затопити будівельний майданчик. Фонтан швидко приборкали. Будівельники спробували вибухами 5 і 12 квітня 1956 року відвести надхідну воду і до її повернення вибрати ґрунт і залити фундамент бетоном. Вночі з 18 по 19 квітня в котлован прорвалася вода, затопивши його вище рівня запланованого фундаменту для стартової платформи. Насосами робітники зменшили затоплення і підтримували його на рівні, прийнятному для бетонування. Після збирання металевої арматури фундаменту геодезичне обстеження показало, що вона піднімається вище планованого рівня, оскільки після вивільнення ґрунту тиск води почав штовхати поверхню вгору і виник ризик просочення води. Швидке заливання фундаменту бетоном мало зміцнити поверхню і зупинити підняття. Бетонний фундамент стартового майданчика Р-7 закладено до 1 травня 1956 року. На початок заливання бетону фундамент був на 150 міліметрів вище запланованого рівня. У червні 1956 року нові геологічні дослідження показали, що здатність місцевого ґрунту витримувати навантаження на 25-30 відсотків нижча від початкової оцінки. Для полегшення бетонної конструкції стартового майданчика військові інженери запропонували зробити основні опорні стовпи стартової платформи порожніми всередині, що дозволило знизити масу конструкції більш ніж на 3,7 тис. тонн, а також скоротити будівництво на 25 днів і заощадити 1500 кубічних метрів бетону і 500 тисяч рублів в цінах 1956-го року. Перспективи До 2009 року російські військові залишили космодром Байконур і він переданий Роскосмосу. Залишилося лише кілька нечисленних військових частин, що сприяють запускам супутників оборонного призначення. Росія вважає для себе перспективним перенесення пілотованих пусків на новий російський космодром «Восточний» в Амурській області (після 2018 року). Таким чином, у 2020—2040 роках з Байконура запускатимуться автоматичні космічні апарати (ракети-носії «Союз-2», «Зеніт», «Байтерек»). Казахстан у наш час[коли?] опрацьовує питання самостійної експлуатації Байконура після остаточного перенесення стартів в Амурську область і припинення оренди космодрому Байконур Російською Федерацією (на період після 2050). З Францією підписано угоду про співпрацю у сфері дослідження та використання космічного простору в мирних цілях, а також угоду про умови створення і використання космічної системи дистанційного зондування Землі та будівництва в Астані складально-випробувального комплексу космічних апаратів (супутників). Таємність До розпаду СРСР у 1991 році основною метою полігону було випробування балістичних ракет на рідкому паливі. Для підтримки максимальної таємності проєкту листи до солдатів і офіцерів, задіяних у будівництві, мали надсилати в Москву-400, або Ленінград-300 і у спілкуванні з друзями і родичами персоналу суворо забороняли надавати будь-які деталі, які б натякали на розташування або призначення полігону. Найвищих керівників будівництва в Тюратамі офіційно не повідомили, що вони будують. Американська розвідка припустила існування ракетного полігону поблизу Аральського моря у 1957 році. Він став однією з головних пошукових цілей літаків-розвідників U-2, що пролітали над СРСР. Перші аерофотознімки випробного полігону отримано в серпні 1957 року. Більше знімків об'єкту, зокрема зображення стартового комплексу Р-7, зроблені в 1959 році. Після збиття U-2 під Свердловськом 1 травня 1960 року США перейшли на космічну розвідку. Крім того, електронні станції відстеження, створені вздовж кордонів з Радянським Союзом, дозволяли відстежувати запуски. 12 квітня 1961 року з майданчика 1 злетів космічний корабель «Восток» з майором Юрієм Гагаріном. Разом з величезною пропагандивною перемогою, місія Гагаріна створила проблему для таємності. Щоб зареєструвати політ «Востока» як світовий рекорд у Міжнародній авіаційній федерації, СРСР був зобов'язаний назвати стартовий майданчик. В офіційній телеграмі Федерації Комісія з авіаційного спорту Центрального аероклубу СРСР стверджувала, що «Восток» запущено з «Космодрому», розташованого поблизу Байконура. Таке твердження зареєстровано 18 липня 1961 року. «Справжнє» місто Байконур розташоване за 300 кілометрів на північний схід від Тюратаму. Місто обрали, оскільки воно було першим позначеним на радянських мапах того періоду об'єктом по траєкторії польоту. Таємність з Тюратама почали знімати з шістдесятих років, коли полігон відвідали кілька східноєвропейських і французьких посадовців, зокрема президент Шарль де Голль. Опис Площа космодрому 6,717 кв. км, протяжність 75 км з півночі на південь і 90 км зі сходу на захід. Об'єкт споживав 600 мільйонів кВт•год електроенергії щорічно. До 2010 року запуски з Байконура забезпечували п'ять наземних станцій управління. До кінця 2011 року уряд Казахстану оцінював вартість інфраструктури Байконура в 467 мільярдів теньге (3,4 мільярда доларів). 9 стартових комплексів з 15 пусковими установками для запусків ракет-носіїв; 4 пускові установки для випробувань міжконтинентальних балістичних ракет; 11 монтажно-випробувальних корпусів, в котрих розміщено 34 технічні комплекси для передстартової підготовки ракет-носіїв та космічних апаратів, а також 3 заправно-нейтралізаційні станції для заправок космічних апаратів і розгінних блоків компонентами ракетних палив і зрідженими газами; Вимірювальний комплекс з інформаційно-обчислювальним центром для контролю та керуванням польотом ракет-носіїв, а також обробки телеметричної інформації; Киснево-азотний завод продуктивністю до 300 тонн кріогенних речовин за добу; Теплоелектроцентраль на 60 МВт; Газотурбінний енергопотяг на 72 МВт; 600 трансформаторних підстанцій; 92 вузли зв'язку; Два аеродроми 1-го класу («Крайній» та «Ювілейний» для БТКС «Бурана»); 470 км залізничних шляхів (спец. шляхів — 40 км); 1281 км автомобільних доріг; 6610 км ліній електропередач; 2784 км ліній зв'язку; 360 кілометрів трубопроводів; 1,240 кілометрів водопроводів; 430 кілометрів каналізаційної мережі. Полігон у Байконурі традиційно поділяється на три частини, кожну з яких спочатку контролював великий гравець радянського ракетобудування: Сергій Корольов, Михайло Янгель та Володимир Челомей: Центральна частина («район Корольова») Початкова територія полігону. Перший стартовий комплекс для МБР Р-7, розробленої в конструкторському бюро Корольова OKB-1. Коли випробувальні потужності Байконура почали розширюватися на схід і захід від першого стартового комплексу, цю територію назвали «районом Корольова». На майданчику 51 випробували розроблену Корольовим МБР Р-9. За підготовку ракет Р-7 і Р-9 відповідало 1-е випробувальне управління у центральній частині. Після цього ОКБ-1 повністю перейшло на розвиток космічної техніки, а випробний комплекс Р-7 перетворено на об'єкт для космічних запусків. Район надзвичайно зріс у 1960-х і 1970-х роках, коли здійснювалася пілотована місячна програма, а пізніше програма Енергія-Буран. Правий фланг («район Янгеля») Східна частина космодрому, «правий фланг», також «район Янгеля». З 1960 року випробовувалось кілька поколінь балістичних ракет і космічних носіїв, розроблених конструкторським бюро Михайла Янгеля: Р-16, Р-36, МР-УР-100, Р-36М і Р-36М2. Початкові випробування ракети-носія «Космос-1» і всі запуски ракети «Зеніт-2». Лівий фланг («район Челомей») Західна частина космодрому, «лівий фланг», також «район Челомей». З початку 1960-х років випробовувалось кілька поколінь балістичних ракет і космічних носіїв, розроблених конструкторським бюро Володимира Челомея ОКБ-52: УР-200 і кілька поколінь УР-100. Стартові майданчики та об'єкти підготовки для ракети «Протон», розробленої ОКБ-52. Майданчики Майданчик 0 створено 1955 року для керівництва будівельних організацій. Майданчик 1 збудовано 1957 року для запуску МБР Р-7, а згодом космічних носіїв на її базі. Не використовується з 2019 року: Стартовий комплекс ПУ-1, згодом перейменований на ПУ-5, сумісний з ракетами «Союз» попереднього покоління, які оснащувалися українською системою керування. Майданчик 2 збудовано 1957 року для підготовки ракет на основі Р-7 та корисного навантаження, покинутий в середині 1990-х років, підготовку «Союзів» і «Прогресів» перенесено на майданчик 254: Складальна будівля МІК-2. Розширення 1А завершено в середині 1970-х. Майданчик 2А збудовано 1958 року: MIK 2A для боєголовок МБР Р-7. Майданчик 3 створено 1957 року: Киснево-азотний завод (ВЧ 11589). Майданчик 5 створено 1955 року: Радіостанція. Майданчик 9 створено 1955 року: Землянки і наметові табори перших будівельних бригад полігону. Майданчик 10 створено 1955 року: Основний житловий район, в різні періоди часу називався Заря, Ленінський, Ленінськ, Звьоздоград, Байконур. Майданчик 15 створено 1955 року: Аеродром Крайній. Модернізація з 2009 року. Майданчик 17 створено 1955 року: Готелі Байконур, Космонавт, Супутник. Майданчик 18 створено 1955 року: Перша станція вимірювання та відстеження ІП-1; Спостережний пункт запусків з майданчика 1; Насосна станція. Майданчик 21: ІП-4, станція відстеження «Вега». Майданчик 23: ІП-5, станція відстеження та управління «Сатурн»; Антена для підтримки супутників зв'язку «Молнія»; Телеметричний комплекс «Спектр-Ікс» розгорнуто 2011 року для проєкту «Фобос-Грунт». Майданчик 31 створено 1958 року для запуску МБР Р-7, а згодом космічних носіїв на її базі: Другий стартовий комплекс ПУ-2 (17П32-6); МІК-32 для ракет; МІК-32Гч для боєголовок; МІК-40 для корисних навантажень; Сервісно-лабораторна будівля 124; Заправна станція 11У112. Майданчик 32 створено 1958 року: Житлова зона для персоналу майданчика 31. Майданчик 37 створено у 1950-их роках для ремонту і обслуговування: Пункт складування і збирання орбітальних боєголовок. Майданчик 38 створено 1958 року для МБР Р-16: МІК-38; Центр керування; Об'єкт протиповітряної оборони. Майданчик 41 створено 1959 року для МБР Р-16, планований для випробувань МБР Р-26: Стартові комплекси ПУ-3 і ПУ-4, до 1964 року один комплекс переобладнано для ракет-носіїв «Космос-1» і «Космос-3». Майданчик 42 створено 1959 року для МБР Р-16: МІК-42 завершено у вересні 1960 року. Майданчик 43 створено 1959 року: Житловий район для персоналу Р-16; Наземна станція управління ІП-1Б, пізніше перейменована в ІП-2; Склад. Майданчик 44, з 1 липня 2002 року керується НВО IT: Початкове розташування станції вимірювання ІП-2. Майданчик 45 створено орієнтовно у 1976 році для ракети-носія «Зеніт»: Два стартові комплекси 11П877. Майданчик 51 створено 1959 року для МБР Р-9 і орбітальної МБР ГР-1: Стартовий комплекс ПУ-5. Майданчик 52 створено 1959 року за один кілометр від майданчика 51: Радіостанція управління (РУП) для випробування Р-9. Майданчик 53 створено 1959 року: Радіостанція управління та антенне поле; Будівлі станцій Сігнал і Заря для підтримки пілотованого космічного польоту. Майданчик 60 створено у 1960-1961 за 30 кілометрів на схід від майданчика 41: Шахтний комплекс Шексна (Об'єкт 310) для МБР Р-16 з трьома шахтними пусковими установками ПУ-6, ПУ-7, ПУ-8. Майданчик 67 створено 1962 року для МБР Р-36 (8К67) потім для ракет-носіїв «Циклон-2»: Два наземні стартові комплекси 8П867 ПУ-21, ПУ-22. Розібрані. Майданчик 68: Радіостанція управління РУП. Майданчик 69: Дві шахтні пускові установки для ракет-носіїв «Циклон-2». Зруйновані. Майданчик 70 для МБР Р-9: Шахтний комплекс «Десна-В». Майданчик 71: Житловий район. Майданчик 75 створено 1961 року для МБР Р-9: Експериментальний наземний комплекс «Десна-Н». Майданчик 80 створено 1960 року для МБР Р-16, в 1964 році перебудовано для порівняльного випробування Р-16У, УР-200 і Р-36: Три шахтні пускові установки. Майданчик 81 створено 1962 року для ракет-носіїв «Протон»: Дві пускові установки ПУ-23 (ліворуч) і ПУ-24 (праворуч). Майданчик 82 створено орієнтовно 1965 року: Резервний командний пункт. Майданчик 90 створено 1962 року для МБР УР-200, модифікований для ракет-носіїв «Циклон-2»: Дві пускові усановки. Майданчик 90-5 для ракет-носіїв «Циклон-2» і антисупутників ІС: Монтажно-випробний комплекс. Майданчик 90-275: Склад ракет-носіїв «Циклон-2». Майданчик 90T: Насосні станції. Майданчик 91 створено в 1965 році. У пострадянський період неактивний до 2010 року: Насосно-заправна станція 11Г11. Майданчик 91А створено в 1976 році. Законсервовано в 1992 році. Відновлено в листопаді 2011 року: Насосно-заправна станція 11Г141 для верхнього ступеня ракети-носія «Протон» і її корисного навантаження. Майданчик 91Ц: Вакуумна камера для космічного апарата «Скіф». Майданчик 92: Монтажно-випробний комплекс, котельня, склади, адміністративні і військові допоміжні об'єкти. Майданчик 92-1 створено в 1964 році: Монтажно-випробний комплекс ракет УР-100 і «Протон». Майданчик 92-2: Монтажно-випробний комплекс для космічних апаратів типів УС-А і УС-П. Майданчик 92-2Б: Монтажно-випробний комплекс для космічного апарата УС-ПУ. Майданчик 92-50: Монтажно-випробний комплекс. Майданчик 93 створено 1964 року: Піротехнічна позиція. Майданчик 94: Монтажно-випробний комплекс МБР УР-100 та ракети-носія «Рокот». Майданчик 94А: Монтажно-випробний комплекс та склад радіоактивних джерел енергії космічного апарата УС-А. Майданчик 95 створено 1960 року: Житловий район (місто Протон). Майданчик 97 створено 1962: Наземна станція управління ІП-3. З березня 2006 року керується НВО ІТ. Майданчик 101 створено у вересні 1970-листопаді 1972 для Р-36М, у 1975-1977 переобладнано для Р-36М УТТХ, у серпні 1983-жовтні 1985 переобладнано для Р-36М-2, підірвано у липні 1988 року: Шахтна пускова установка. Майданчик 102: Експериментальна шахтна пускова установка 15П718М. Знищена вибухом влітку 1996 року. Майданчик 109 створено для МБР Р-36. З 21 квітня 1999 року використовувалась для запусків ракети Дніпро: Шахтна пускова установка. Майданчик 110 створено для місячної ракети Н-1, переобладнано для надважкого носія «Енергія»: Дві пускові установки 11P825. Майданчик 111: Центр управління для МБР Р-36. Майданчик 112 створено для місячної ракети Н-1, переобладнано для надважкого носія «Енергія»: Монтажно-випробний комплекс 11П591; Барокамера; Піротехнічний склад; Динамічний випробний стенд; Станція складання і заправки 11П593; Станція заправки і нейтралізації 11Г131; Cтанція 3С для проєкту Л1/Л3. Майданчик 113: Житлова зона для персоналу проєктів Н-1/Л-3 і «Енергія». Майданчик 114: Котельня. Майданчик 115: Склади. Майданчик 116: Свиноферма і тир. Майданчик 131: Шахтна пускова установка «УР-100»/«Рокот». Майданчик 175: Шахтна пускова установка «УР-100»/«Рокот». Майданчик 182: Шахтна пускова установка «УР-100»/«Рокот». Майданчик 200 створено для важкої ракети-носія «Протон», законсервований в кінці 1990-х років: Стартові комплекси ПУ-39 і ПУ-40. Майданчик 201, планований для комплексу Байтерек: Пункт управління і МІК для майданчика 200. Майданчик 250 створено у 1970-ті роки для надважкої ракети-носія «Енергія»: Універсальний випробувальний стенд/стартовий комплекс 17П31. Майданчик 251: Аеродром Ювілейний, об'єкт 11П72 для посадки корабля «Буран». Майданчик 254: МІК 11П592 для орбітального апарата «Буран», переобладнано для підготовки модулів МКС, космічних кораблів «Союз» і «Прогрес». Запуски 6 серпня 2019 року, вночі, відбувся останній запуск ракети-носія «Протон-М» із російським військовим супутником на борту з «Байконура». Російське міністерство оборони вирішило перенести всі запуски ракет-носіїв до космодрому «Плєсєцк». Анонсував завершення використання «Байконура» начальник штабу, перший заступник командувача космічними військами ВКС Росії Ігор Морозов, ще у лютому 2019 року. 27 листопада 2025 року під час старту корабля «Союз МС-28» з екіпажем у складі двох російських космонавтів та астронавта НАСА, що прямували на Міжнародну космічну станцію (МКС). Під час старту «Союзу МС-28» газовий струмінь двигуна першого ступеня ракети відірвав фрагмент стартового комплексу № 31, внаслідок чого у найближчому майбутньому РФ втратила можливість відправляти людей у космос. Попередньо роботи з відновлення можуть тривати до двох років. Примітки Посилання Описание, план, фотографии Байконура. [Архівовано 15 серпня 2015 у Wayback Machine.] История Байконура. Байконур — космодром и город. История и фотоальбом. [Архівовано 21 жовтня 2020 у Wayback Machine.] Космодром Байконур на Google Maps.