Ural (reka)

Ural (rusko Урал, baškirsko Яйыҡ – Yayıq, {langx|kk|Жайық / Jaiyq}}, Nogai Яйык, latinizirano: Yayıq) je reka na skrajnem vzhodu Evrope, ki izvira na jugu Uralskega gorovja in teče prek ozemlja Rusije ter Kazahstana, na celinski meji med Evropo in Azijo, do izliva v Kaspijsko jezero. Z dolžino 2428 km je za Volgo in Donavo tretja najdaljša evropska reka ter 18. najdaljša reka v Aziji, njeno 231.000 km² veliko porečje pa je 8. največje v Evropi. Tradicionalno jo obravnavamo kot mejno reko med Evropo in Azijo. Ural izvira blizu gore Kruglaja v Uralskem gorovju, teče proti jugu vzporedno in zahodno od Tobola, ki teče proti severu, skozi Magnitogorsk in okoli južnega konca Urala, skozi Orsk, kjer se za približno 300 kilometrov obrne proti zahodu do Orenburga, kjer se vanj izliva reka Sakmara. Iz Orenburga se nadaljuje proti zahodu, prečka Kazahstan, nato pa se pri Oralu spet obrne proti jugu in se vijuga skozi široko ravno ravnino, dokler ne doseže Kaspijskega jezera nekaj kilometrov pod Atirauom, kjer tvori lepo 'digitatno' (drevesu podobno) delto. Etimologija Reko je Ptolemaj v 2. stoletju našega štetja imenoval Δάϊκος (Daïkos). Julijan Kulakovski to bere kot turško Jajyk ali Яик in na tej podlagi Hune identificira kot turško govoreče. Vendar Gerard Clauson oporeka, da bi ime lahko bilo turškega izvora že v 2. stoletju in ga namesto tega pripisuje sarmatskemu izvoru. Tudi različica o izvoru iz starodavne ugrofinščine in kasnejši prilagoditvi s strani drugih jezikovnih skupin ni bila dovolj raziskana (reka izvira v domnevni pradomovini ugrofinskih jezikov). V sodobni ugrofinščini najdemo najbližje ohranjene oblike: jõgi (estonščina), joki (finščina), jogi (karelščina), jā (mansijščina), ju (komi) – reka, jəŋk (hantijščina) – voda. Tudi hipotetično bi lahko finsko-ogrski nazivi imeli pritoke reke Jaik, na primer Ilek (Erzja Ilik - moč) in Utva (Komi Ytva - izvirska voda). V delu De Administrando Imperio iz 10. stoletja je bizantinski cesar Konstantin VII. Porfirogenet reko Ural imenoval Gejč. Ime Яйыҡ (Jayıq) se trenutno uporablja v baškirskem jeziku, Жайық (Zhayıq) pa v Kazahstanu. V kasnejših evropskih besedilih se včasih omenja kot Rhymnus fluvius, v ruski kroniki iz leta 1140 pa kot Jaik. Reko je leta 1775 v ruščini preimenovala v Ural ruska carica Katarina II. Zgodovina V 10. do 16. stoletju je bilo mesto Saraj-Džuk (ali Saraičik, kar pomeni 'majhen Saraj') ob reki Ural (danes v provinci Atirau v Kazahstanu) pomembno trgovsko središče na svilni poti. V 13. stoletju je postalo trdnjava Zlate horde. Leta 1395 ga je uničila Timurjeva vojska, nato pa ga je v 15. in 16. stoletju obnovila in postala prestolnica Nogajske horde. Uralski Kozaki so ga leta 1580 dokončno spremenili v vas. Po ruski osvojitvi Uralskega bazena konec 16. stoletja so obale Urala postale dom jaiških Kozakov. Ena njihovih glavnih dejavnosti je bil ribolov jesetra in sorodnih rib (vključno s atlantskim jesetrom (Acipenser sturio), zvezdnatim jesetrom (Huso stellatus) in belugo) v reki Ural in Kaspijskem jezeru. Obstajala je velika raznolikost ribolovnih tehnik; najbolj znana med njimi je bila bagrenje (rusko багренье, iz bagor, rusko багор, kar pomeni ščuka): lovljenje jesetrov, ki so prezimovali v svojih podvodnih brlogih sredi zime. Bagrenje je bila dovoljena le en dan v letu. Na določen dan se je na obali zbralo veliko število Kozakov s ščukastimi palicami; po danem znaku so planili na led, ga prebili s palicami ter s sulicami potegnili ribe. Druga ribolovna tehnika je bila gradnja jezu, znanega kot učug (rusko учуг), čez reko, za lovljenje rib, ki so šle gorvodno na drstenje. Do leta 1918 so poleti in jeseni v bližini Uralska postavljali učug, da ribe ne bi šle gorvodno onkraj kozaške zemlje. Čeprav so bili jezovi učug znani tudi v delti Volge, je veljalo, da je bagrenje edinstvena uralska tehnika. Uralski Kozaki (prvotno znani kot Jaiški Kozaki) so zamerili poskusom centralne vlade, da bi jim uveljavila pravila in predpise, in so se občasno uprli. Največji upor, Pugačovljev upor 1773–75, ni zajel le Ural, temveč tudi velik del jugovzhodne Rusije in je povzročil izgubo vladnega nadzora tam. Po zatiranju upora je cesarica Katarina 15. januarja 1775 izdala odlok o preimenovanju večine krajev, vpletenih v upor, da bi izbrisala spomin nanj. Tako sta bila reka Jaik in mesto Jaitsk preimenovana v reko Ural oziroma Uralsk, Jaiški Kozaki pa so postali Uralski Kozaki. 6. aprila 2024 se je med taljenjem snega porušil nasip, ki je varoval mesto Orsk. Poplava v Orenburgu je pod vodo postavila več kot 10.000 hiš, prizadeti pa so bili tudi deli Kazahstana. Geografija Reka izvira na pobočjih gore Kruglaya gorskega grebena Uraltau v Južnem Uralu, na ozemlju Učalinskega okrožja Baškortostana. Tam ima povprečno širino od 60 do 80 metrov in teče kot tipična gorska reka. Nato se izliva v močvirje Jaik in se po izlivu razširi do 5 kilometrov. Pod Verkhneuralskom je njen tok značilen za ravninsko reko; tam vstopa v Čeljabinsko in Orenburško oblast. Od Magnitogorska do Orska so njeni bregovi strmi in skalnati, dno pa ima veliko razpok. Za Orskom se reka nenadoma obrne proti zahodu in teče skozi 45 kilometrov dolg kanjon v Guberlinskem gorovju. Za Uralskom teče od severa proti jugu, skozi ozemlje Zahodnokazahstanske regije in Atirauske regije Kazahstana. Tam se reka razširi in ima veliko jezer in kanalov. V bližini ustja se razcepi na rokava Jaik in Zolotoj in tvori prostrana mokrišča. Rokav Jaik je plitev, skoraj brez dreves na obalah in bogat z ribami; medtem ko je Zolotoj globlji in ploven. Reka Ural ima spektakularno drevesno (ali digitatno) obliko delte (glej sliko). Ta vrsta delte se naravno oblikuje v počasnih rekah, ki prinašajo veliko sedimentov in se izlivajo v mirno jezero. V delti, 13,5 kilometra od ustja rokava Zolotoj, leži otok Šaliga, ki je dolg 2,5 kilometra, z višino od 1 do 2 metra in največjo širino 0,3 kilometra. Pritoki, po vrstnem redu proti toku, so Kušum, Derkul, Čagan, Irtek, Utva, Ilek (večji, levi), Bolšaja Khobda, Kindel, Sakmara, Tanalik (večji, desni), Salmis, Or (večji, levi) in Suunduk. Kušum in Bagirlai sta rokava. Celotna dolžina reke Ural velja po večini avtoritativnih virov za mejo med Evropo in Azijo. Redko se za celinsko mejo navaja manjša, krajša reka Emba, vendar to "Evropo" potiska veliko dlje v "srednjeazijski" Kazahstan. Most čez reko Ural v Orenburgu je celo označen s trajnimi spomeniki, na katerih je na eni strani vklesana beseda "Evropa", na drugi pa "Azija". Ne glede na to ima Kazahstan nekaj evropskega ozemlja in je včasih vključen v evropske politične in športne organizacije. Hidrografija Reko večinoma napaja taljenje snega (60–70 %); prispevek padavin je relativno majhen. Večina letnega pretoka (65 %) se zgodi med spomladanskimi poplavami, ki se pojavijo marca in aprila v bližini ustja ter od konca aprila do junija gorvodno; 30 % odteče poleti in jeseni, 5 % pa pozimi. Med poplavami se reka razširi na več kot 10 kilometrov blizu Uralska in na več deset kilometrov blizu ustja. Gladina vode je najvišja pozneje aprila gorvodno in maja dolvodno. Njeno nihanje je od 3 do 4 metre v zgornjem toku, od 9 do 10 metrov na sredini reke in približno 3 metre v delti. Povprečni pretok vode je 104 kubičnih metrov na sekundo v bližini Orenburga in 400 kubičnih metrov na sekundo v vasi Kušum, ki je oddaljena 76,5 kilometra od ustja. Največji pretok je 14.000 kubičnih metrov na sekundo, najmanjši pa 1,62 kubičnih metrov na sekundo. Povprečna motnost je 280 gramov na kubični meter v Orenburgu in 290 gramov na kubični meter v bližini Kušuma. Reka zamrzne pri izviru v začetku novembra, v srednjem in spodnjem toku pa konec novembra. V spodnjem toku se odpre konec marca, v zgornjem toku pa v začetku aprila. Ledeni tok je relativno kratek. Povprečna globina je v bližini izvira od 1 do 1,5 metra, v srednjem toku in zlasti v bližini ustja pa se povečuje. Gostota podvodnega rastlinja se povečuje tudi od izvira do ustja, prav tako pa tudi bogastvo favne. Dno v zgornjem toku je skalnato, s prodniki in peskom; dolvodno se spremeni v muljasto-peščeno in občasno glinasto. Porečje je asimetrično – njegova leva stran od reke je 2,1-krat večja po površini kot desna stran; vendar je desna stran pomembnejša za napajanje reke. Gostota pritokov je 0,29 km/km2 v desnem in 0,19 km/km2 v levem delu porečja. Desni pritoki so tipične gorske reke, medtem ko imajo levi pritoki ravninski značaj. Približno 200 kilometrov od ustja je nevarno mesto za ladijski promet, imenovano Kruglovskaja prorva (rusko Кругловская прорва, kar pomeni Kruglovsko brezno). Tu se reka zoži in ustvari močan vrtinec nad globoko jamo. Podnebje je celinsko s pogostimi in močnimi vetrovi. Tipična letna količina padavin je 530 milimetrov. Živalstvo Mokrišča ob delti reke Ural in v njeni bližini so še posebej pomembna za ptice selivke kot pomemben postanek na azijski selitveni poti. V njih živi veliko endemičnih in ogroženih vrst, kot so rožnati pelikan, kodrasti pelikan (Pelecanus crispus), pritlikavi kormoran, goveja čaplja, mala bela čaplja, veliki plamenec, beloglava raca (Oxyura leucocephala), kostanjevka (Aythya nyroca), navadna žličarka, sijajni ibis (Plegadis falcinellus), ovratničarka (Chlamydotis undulata), ribji galeb (Ichthyaetus ichthyaetus), zalivski galeb (Chroicocephalus genei), čopasta čaplja, navadni žerjav, demoiselle žerjav (Grus virgo), tankokljuni škurh (Numenius tenuirostris), črna štorklja, rdečevrata gos (Branta ruficollis), mala gos (Anser erythropus), južna postovka, labod pevec, mali labod (Cygnus columbianus), ribji orel, stepski lunj, kačar in številne druge. Pritlikavega kormorana so pred letom 1999 opazovali občasno, po tem pa bolj redno. Govejo čapljo opazujejo od leta 1990 med aprilom in septembrom (kot večino drugih ptic selivk na tem območju), s skupno populacijo več deset parov. Hrani se z žabami, mehkužci in majhnimi ribami. Gorvodno je več vrst ptic, ki tam živijo, kot so koconoge kure, divji golob in jerebica. Reka Ural je pomembna tudi za številne vrste rib Kaspijskega jezera, ki obiščejo njeno delto in se selijo gorvodno zaradi drstenja. V spodnjem toku reke živi 47 vrst iz 13 družin. Družina Cyprinidae predstavlja 40 %, jeseter in sled 11 %, ostriž in sled 9 % ter losos 4,4 %. Glavne komercialne vrste so jeseter, ščurka, orada, ostriž, krap, bolen in som. Med redke vrste spadajo kaspijski losos, kečiga, beli losos in Rutilus kutum. V delti reke in bližnjih regijah živi približno 48 živalskih vrst, ki spadajo v 7 redov; najpogostejši so glodavci (21 vrst) in plenilci (12). Med njimi sta endemična netopir Eptesicus bobrinskoi in pegasti dihur (Vormela peregusna). Ključne vrste so Nyctereutes, pižmovka (pojavila se je pred kratkim), poljski zajec, hišna miš, siva podgana (Rattus norvegicus) in divja svinja. Gostota divjih svinj je bila leta 2000 1,2–2,5 na hektar in se lovijo komercialno. Druge so los, [[navadna lisica]g, volk, Pygeretmus pumilio, Rhombomys opimus, Ellobius talpinus in sajga. Turkmenski kulan (Equus hemionus kulan) je nekoč živel ob reki Ural. Morda je iz te regije izumrl. Od plazilcev so predstavljene močvirska sklednica, kače Natrix in Elaphe in martinček. Močvirske želve najdemo v vseh vodah. Navadne vodne kače živijo na bregovih kanalov. Podganje kače in peščeni kuščarji so redki in naseljujejo relativno visoka območja kopnega. Še dva plazilca, kaspijski bičasti kač in Coluber spinalis, sta izjemno redka. Med dvoživkami sta pogosti jezerska žaba in zelena žaba. Z ocenjenimi 5000 do 10.000 vrstami žuželke presegajo vse druge živali v regiji po raznolikosti in biomasi. Kopenske in vodne žuželke predstavljajo pomemben delež prehrane ptic. Številne vrste parazitirajo na pticah in prenašajo okužbe. Drugi prevladujoči prebivalci reke so praživali, kotačniki, Cladocera in copepod. Mehkužce večinoma predstavljajo polži in školjke. Raba Voda iz zgornjega toka reke Ural se uporablja za oskrbo pomembnih metalurških obratov Magnitogorsk (Železarna in jeklarna Magnitogorsk, zgrajena v zgodnjih tridesetih letih 20. stoletja) in Orsk-Khalilovsk, spodnji tok pa za namakanje. V bližini Magnitogorska sta bila zgrajena dva rezervoarja, v bližini vasi Iriklinskaja pa je hidroelektrarna z ustreznim rezervoarjem. Pod Uralskom sta še en rezervoar in Kušumski kanal. Reka je plovna do Uralska, v Atyrauu pa je pristanišče. Ribištvo je dobro razvito; med komercialne vrste rib spadajo jeseter, ostriž, sled, orada, krap in som. Delta reke Ural predstavlja približno polovico ribjega porečja v Kazahstanu. Razširjeno je tudi kmetijstvo, zlasti gojenje melon in lubenic. Mesto Atyrau je pomembno središče za proizvodnjo nafte v Kazahstanu. Sklici Viri Yarushina, Margarita I.; Eremkina, Tatjana V.; Tockner, Klement (2009). »Ural River Basin«. V Tockner, Klement; Uehlinger, Urs; Robinson, Christopher T. (ur.). Rivers of Europe. Academic Press. ISBN 978-0-08-091908-9. Zunanje povezave