NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Khirbet et-Tannur

Khirbet et-Tannur (Arabic: خربة التنور) is an ancient Nabataean temple situated on top of Mount Tannur, in today's Jordan. Whom the temple was dedicated to is not yet certain; based on the iconography of the deities depicted, it was either the fertility goddess Atargatis and Zeus-Hadad, or perhaps other Nabataean gods with similar attributes. The only inscription which mentioned a deity was in reference to the Edomite god Qos, who was the equivalent of the Arab god Quzah, the god of the sky. While no dating is established, the temple went through three different phases. The earliest phase of the temple is usually dated around 8-7 BC on the account of an inscription engraved on a small stone block. The final phase was dated by Nelson Glueck judging from the temple's sculptures and architectural principles to about the first quarter of the second century AD. Etymology Khirbet means ruins in Arabic, and tannur means oven. Khirbet, as well as the definite article, can be transliterated with an e or an a, and the article with an l or a t, so we can have Khirbet et-Tannur, Khirbet el-Tannur, Khirbat at-Tannur, Khirbat al-Tannur, sometimes also ...Tannour, the article can be left out, etc. Layout and purpose The remains of Khirbet et-Tannur consists only of the temple complex on an isolated mountain top, which indicate a site solely functioning as a religious high place similar to those in other Nabataean regions. A steep path approaching from the south-east along the ridge was the only accessway. The temple was surrounded by walls enclosing a paved court or temenos, which contained a structure, called by the researchers "the Inner Temenos Enclosure" (ITE), set behind its own walls, where the monumental altar platform stood under the open sky. The (outer) temenos was flanked by rooms. Jebel et-Tannur or Mount Tannur rises at the confluence of two valleys, the larger Wadi Hasa and Wadi La'ban. Construction phases While no dating is established, the temple went through three different phases. The earliest phase of the temple is usually dated around 8-7 BC on the account of an inscription engraved on a small stone block. The final phase was dated by Nelson Glueck judging from the temple's sculptures and architectural principles to about the first quarter of the second century AD. Rituals A study of ceramics, animal bones and charred plant remains has shown social memories were created through various eating and drinking practices. See also Khirbet edh-Dharih, nearby Nabataean town with temple References Further reading 2013. J. McKenzie, J. Greene, A.T. Reyes, et al., The Nabataean Temple at Khirbet et-Tannur, Jordan, Volume 1. Architecture and Religion, Annual of the American Schools of Oriental Research 67. 2013. J. McKenzie, J. Greene, A.T. Reyes, et al., The Nabataean Temple at Khirbet et-Tannur, Jordan, Volume 2. Cultic Offerings, Vessels, and Other Specialist Reports, Annual of the American Schools of Oriental Research 68. External links Photos of Khirbat et-Tannur at the American Center of Research Judith McKenzie's photos of Kirbet et-Tannur at the Manar al-Athar photo archive
Jirbet et-Tannur

Jirbet et-Tannur (en árabe خربة التنور) es un antiguo templo de un santuario nabateo situado en lo alto de la colina de Yebel Tannur en el Uadi Hasa, a unos 70 km al norte de Petra, en la actual Jordania. Sobre la base de la iconografía de las estatuas de culto halladas, el templo parece haber estado dedicado a la diosa de la fertilidad Atargatis y a Zeus-Hadad, o quizás a otros dioses propios con esa forma iconográfica, algo que todavía está en estudio.​ La única inscripción donde se menciona a una deidad referencia al dios edomita Qos, que era el equivalente del dios árabe Quzah, dios de las montañas, lluvias y tormentas, el dios del cielo.​ Historia Khirbet et-Tannur fue excavada en 1937 por el arqueólogo norteamericano Nelson Glueck, entonces director de la American Schools of Oriental Research en Jerusalén y el Departamento de Antigüedades de Jordania.​ No sería hasta 1965 cuando Glueck publicaría el libro Deities and Dolphins como informe final. Jirbet et Tannur comenzó siendo simplemente un santuario al aire libre nabateo, con un altar en la cima de una colina aislada. En el siglo II a. C. como importante centro de peregrinaje, donde los fieles rendían tributo a sus deidades y celebraban fiestas como el comienzo del año nuevo al comienzo de la primavera, o la cosecha, se expandió el lugar y se construyó un templo religioso similar a los de otras regiones nabateas, y continuó a través de tres fases. La primera fase del templo se fecha generalmente alrededor de 8-7 a. C. gracias a una inscripción grabada en un pequeño bloque de piedra.​ La fase final fue fechada por Glueck observando las esculturas y las características arquitectónicas del templo y las salas asociadas, hacia alrededor del primer cuarto del siglo II. Un estudio sobre los hallazgos de cerámica, huesos de animales y restos de plantas carbonizadas ha puesto de relieve que hubo enlaces sociales creados mediante la práctica de la consumición de comida y bebida en banquetes rituales. En ellos se preparaba y consumía parte de los animales sacrificados junto con pan, tortas, pasteles y vino.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Jirbet et-Tannur. Marlena Whiting y Hannah Wellman (2016). Manar al-Athar, ed. A Gem of a Small Nabataean Temple. Excavations at Khirbet et-Tannur in Jordan. Oxford. p. 50. ISBN 978-0-9954946-1-9. Maev Kennedy (5 de febrero de 2019). The Art Newspaper, ed. «Spanish art dealer returns carved stones from a Nabatean temple to Jordan». Consultado el 25 de febrero de 2019.
Khirbet et-Tannur

Khirbet et-Tannur (arabe : خربة التنور) ou Khirbet Tannour est un ancien temple nabatéen situé au sommet du Djebel Tannur, dans le Wadi Ha'asa, à environ 70 km au nord de Pétra, dans l'actuelle Jordanie. D'après l'iconographie des statues cultuelles, on ne sait pas encore si le temple était dédié à la déesse de la fertilité Atargatis et à Zeus-Hadad, ou peut-être à d'autres dieux de la religion nabatéenne sous cette forme. La seule inscription qui mentionne une divinité fait référence au dieu édomite Qôs, qui était l'équivalent du dieu arabe Quzah (en), le dieu du ciel. Histoire Khirbet et-Tannur a été fouillé en 1937 par l'archéologue américain Nelson Glueck, alors directeur de l'American Schools of Oriental Research à Jérusalem et du département jordanien des Antiquités. Ce n'est qu'en 1965 que Glueck a publié le livre Deities and Dolphins comme rapport final. Les vestiges de Khirbet et-Tannur ne comprennent que le complexe du temple situé au sommet d'une montagne isolée, ce qui indique un site fonctionnant uniquement comme un haut lieu religieux semblable à ceux des autres régions nabatéennes. Bien qu'aucune datation ne soit établie, le temple a connu trois phases différentes. La phase la plus ancienne du temple est généralement datée vers 8-7 avant J.-C. sur la base d'une inscription gravée sur un petit bloc de pierre. La phase finale a été datée par Glueck, d'après les sculptures et les caractéristiques architecturales du temple et des pièces associées, aux environs du premier quart du deuxième siècle après J.-C.. Une étude des céramiques, des ossements d'animaux et des restes de plantes calcinés a montré que les souvenirs sociaux étaient créés par diverses pratiques de consommation de nourriture et de boisson lors de fêtes rituelles. Certains des animaux sacrifiés étaient préparés et consommés avec du pain, des pâtisseries et du vin. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de la page de Wikipédia en anglais intitulée « Khirbet et-Tannur » (voir la liste des auteurs). Annexes Bibliographie (en) Judith McKenzie, J. Greene, Andres T. Reyes et al., The Nabataean Temple at Khirbet et-Tannur, Jordan final report on Nelson Glueck's 1937 excavation (Volume 1: Architecture and Religion. Volume 2: Cultic Offerings, Vessels, and Other Specialist Reports), Boston, American Schools of Oriental Research, in collaboration with Manar al-Athar, University of Oxford, 2013 (ISBN 9780897570350, présentation en ligne). (en) Jean Starcky, Pétra et la Nabatène, Paris, Letouzey & Ané, 1966 (OCLC 43089532). Liens externes (en) « Photographies de Khirbet et-Tannur », sur acor.digitalrelab.com, American Center of Research (en) (consulté le 18 novembre 2022). (en) « Photographies de Khirbet et-Tannur », sur manar-al-athar.ox.ac.uk, Manar al-Athar (en) de l'université d'Oxford (consulté le 18 novembre 2022). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’archéologie Portail de la Jordanie
Khirbet et-Tannur

Khirbet et-Tannur (Arabo: خربة التنور) è un antico tempio nabateo situato in cima a Jebel Tannur, nell'odierna Giordania. Basato sull'iconografia delle statue dei culti, il tempio sembra fosse dedicato alla dea della fertilità Atargatis e Zeus-Hadad, o forse altri dei propri in quella forma di cui non vi è ancora certezza. L'unica iscrizione che menzionava una divinità era in riferimento al dio edomita Qos, che era l'equivalente del dio arabo Quzah, il dio del cielo. Storia I resti di Khirbet et-Tannur consistono solo nel complesso del tempio sulla cima di una montagna isolata, che indica un sito che funziona esclusivamente come un alto luogo religioso simile a quelli di altre regioni nabatee. Mentre non è stabilito alcuna datazione, il tempio ha attraversato tre fasi differenti. La prima fase del tempio è solitamente datata intorno al 7/8 a.C. grazie a un'iscrizione incisa su un piccolo blocco di pietra. La fase finale è stata datata da Glueck e a giudicare dalle sculture e dalle caratteristiche architettoniche del tempio a circa il primo quarto del II secolo d.C. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Khirbet et-Tannur
Khirbet et-Tannur

Khirbet et-Tannur (în arabă: خربة التنور) este un templu antic nabataean situat în vârful lui Jebel Tannur, în Iordania de astăzi. Pe baza iconografiei statuilor cultelor, nu este încă sigur dacă templul a fost dedicat zeiței fertilității Atargatis și zeus-Hadad sau poate altor zei ai lor în această formă. Singura inscripție care menționa o zeitate se referea la zeul edomit Qos, care era echivalentul zeului arab Quzah, zeul cerului Istoric Rămășițele lui Khirbet et-Tannur constau numai din complexul templului de pe vârful muntelui izolat, care indică faptul că un sit funcționează exclusiv ca un loc înalt religios similar cu cele din alte regiuni nabateene. Deși nu se stabilește nicio datare, templul a trecut prin trei faze diferite. faza cea mai timpurie a templului este de obicei datată în jurul anului 7/8 î.Hr., pe seama unei inscripții gravate pe un bloc mic de piatră. Faza finală a fost datată de Glueck judecând după sculpturile și principiile arhitecturale ale templului până în primul sfert al secolului al II-lea d.Hr. Un studiu al ceramicii, oaselor de animale și rămășițelor de plante carbonizate a arătat că amintirile sociale au fost create prin diverse practici de alimentație și băutură. Note Lectură suplimentară 2013. J. McKenzie, J. Greene, A.T. Reyes, et al., The Nabataean Temple at Khirbet et-Tannur, Jordan,Volume 1. Architecture and Religion, Annual of the American Schools of Oriental Research 67. 2013. J. McKenzie, J. Greene, A.T. Reyes, et al., The Nabataean Temple at Khirbet et-Tannur, Jordan,Volume 2. Cultic Offerings, Vessels, and Other Specialist Reports, Annual of the American Schools of Oriental Research 68.
Quweira Solar Power Plant

Quweira Solar Power Plant is a 103 MW photovoltaic power station in Quweira, Jordan. When built in 2018, it was the largest solar power plant in the region. It was inaugurated on 26 April 2018, as part of Jordan's long-term plan to diversify its energy resources. See also Baynouna Solar Power Plant Shams Ma'an Solar Power Plant Tafila Wind Farm References
Baynouna Solar Power Plant

Baynouna Solar Power Plant is a 200 MW photovoltaic power station in Amman, Jordan. Construction began in late 2017, and it opened in 2020. The plant is the largest in the country and will produce 4% of Jordan's total electrical energy production, with the project costing around $260 million. It has been operational since February, 2023. See also Quweira Solar Power Plant Shams Ma'an Solar Power Plant Tafila Wind Farm References
Petra Theater

Petra Theater (Arabic: مسرح البتراء) is a first century AD Nabataean theatre situated 600 m from the centre of Petra. Substantial part of the theater was carved out of solid rock, while the scaena and exterior wall were constructed. The theater's auditorium consists of three horizontal sections of seats separated by passageways and seven stairways to ascend. The theater could accommodate a number of approximately 8500 people, more than the estimated number of Amman theater. Petra Theater follows similar architectural patterns of Roman theaters, which enhances superior acoustics. History The theater was built in the cultural and political apex of the Nabataean kingdom under Aretas IV (9 BC–40 AD), where large scale civic construction projects in Petra and other important Nabataean trading cities in Hijaz and the Negev took place. It is said that the theater-building activities of Herod the Great may have urged the Nabataean king to follow lead. The massive theater with its large capacity was positioned to bring the greatest number of tombs within view. Although Roman in design, being carved out opposed to being built is characteristically distinctive Nabataean style and not a Roman manner. The floral capitals of the theater are also distinctively Nabataean artistic element. Minor alterations of the theater were made by Aretas son Malichus II and later on the Romans who re-built the exterior wall. See also Petra Amphitheatre Nabataean architecture References External links Photos of the Petra Theater at the Manar al-Athar photo archive
Telel Hamã

O Telel Hamã (Tell el-Hammam) é um sítio arqueológico na Jordânia. As escavações são conduzidas pelo arqueólogo Steven Collins. Collins acredita que o monte seja o local da Sodoma bíblica, embora isso seja contestado por outros estudiosos. A área ao redor do Telel Hamã, no final da Idade do Bronze, é identificada como Abel Shittim (Heb. Que significa "Acácias do Luto" Abila (Pereia), que é o local do acampamento de Israel antes de entrar na Terra Prometida. David E. Graves, membro da equipe dos Associados Inerrantistas de Pesquisa Bíblica acredita que nos períodos romano/bizantino/omíada (165 a.C-750 d.C) o local fazia parte da cidade de Livias, capital da Pereia de Herodes Antipas. História O local foi ocupado no Calcolítico (c. 4300-3600 a.C), na Idade do Bronze Antiga (c. 3600 a 2350 a.C), na Idade do Bronze Média (c. De 1950 a 1550 a.C), na Idade do Ferro (c. De 1200 a 539 a.C) e períodos romano/bizantino/omíada (c. 165 a.-d.C 750). Como a maioria dos sítios da região, ele estava vago no final da Idade do Bronze (c. 1550–1200 a.C). Arqueologia O local tem cerca de 36 hectares e foi cercado por um muro defensivo. Em 1990, K. Prag realizou uma pesquisa e algumas sondagens. Desde 2005, o local foi escavado por um projeto conjunto da inacreditada Trinity Southwest University (Albuquerque, Novo México), da acreditada Veritas International University´s College of Archaeology & Biblical History (Santa Ana, Califórnia) e do Departamento de Antiguidades de Jordânia (formalmente conhecido como Reino Hachemita da Jordânia). Apologética Começando com a publicação de seu livro Descobrindo a Cidade de Sodoma em 2013, o arqueólogo Steven Collins tem argumentado que o Telel Hamã é o local da cidade antiga de Sodoma .O professor Eugene H. Merill acredita que a identificação do Telel Hamã com Sodoma exigiria uma reestruturação inaceitável da cronologia bíblica.==Referências== Ligações externas Projeto da escavação do Telel Hamã
Телль-ель-Хаммам

Телль-ель-Хаммам (араб. تل الحمام — пагорб (телль), місце археологічних розкопок поселення середньої бронзової доби (1800—1550 рр. до н. е.) у південній Йорданській долині, на північний схід від Мертвого моря, в Йорданії Розташований в 22 км на схід від стародавнього Єрихона. Поселення безперервно існувало з часів енеоліту (близько 4700 до н. е.). Місто було покинуто близько 1550 до н. е. На момент зникнення воно було одним з найбільших міст Палестини, найбільшими були тільки Тель-Хацор і Ашкелон. Пізніше його територія входила до складу більшого міста Лівіас (городище Телль-ель-Раме), яке існувало за часів Римської імперії, Візантії та ранньоісламського періоду. Гіпотеза про метеоритне руйнування Згідно з гіпотезою Банча та його співавторів, місто було зруйноване вогнем та ударною хвилею приблизно у 1650 році до н. е. через вибух у повітрі крижаного астероїда чи гігантського метеориту. Механізм катастрофи подібний до Тунгуського метеорита 1908 року, потужність вибуху становила щонайменше 10 мегатонн у тротиловому еквіваленті, що перевищує потужність атомного вибуху в Хіросімі 1945 року в тисячу разів. На думку дослідників, температура при катастрофі перевищувала 2000 °C, кістяки сильно фрагментовані і містять частки розплавленого піску. Також були виявлені частинки мінералів ударного походження — імпактного кварцу, діамандоїдів і сферул — крихітних кульок розплавленого матеріалу, що складаються із суміші випарованого заліза та піску, а також оплавлені кристали високотемпературних мінералів. Крім того, підвищений вміст платини, іридію, нікелю, хрому, золота і срібла, які рідко зустрічаються в земних породах, але містяться в космічних тілах. Автори дослідження дуже обережно висловилися про можливу відповідність місця старозавітним містам Содому та Гоморрі. Критики гіпотези вказують на такі факти: не тільки Телль-ель-Хаммам, а й низка інших міст середнього бронзового віку були покинуті приблизно в той же час, тобто його випадок не був унікальним. ймовірний час запустіння міста не узгоджується з біблійною хронологією у прив'язці до інших подій, згаданих до і після руйнування Содома та Гоморри. Археологія Археологічні розкопки з 2006 року проводить група вчених з акредитованого християнського Veritas International University в Санта-Ані в штаті Каліфорнії, неакредитованого євангельського християнського Південно-Західного університету Трініті в Альбукерці в штаті Нью-Мексико, під егідою під керівництвом декана коледжу археології та біблійної історії при Південно-Західному університеті Трініті Стівена Коллінза. У розкопках беруть участь аспіранти та докторанти, а також велика кількість добровольців з усієї Північної та Південної Америки, Європи, Африки, Азії, Австралії, Нової Зеландії та країн Близького Сходу. Примітки Посилання Tall el-Hammam Excavation Project
Gadara

Gadara (AFI: /ˈɡaːdara/; in ebraico גדרה, gad´a-ra; in Greco Γάδαρα, Gádara), anche chiamata Antiochia o Antiochia Semiramide (greco: Αντιόχεια της Σεμίραμης) e Seleucia, fu una città semiautonoma della Decapoli romana. Storia Il nome Gadara sembra essere di origine semitica. Deriva probabilmente dall'Ebraico gader (גדר), che significa "recinto" o "confine". Fu conquistata da Antioco III il grande quando nel 218 a.C. invase la Palestina. Da allora la città fu rinominata Antiochia Semiramide (o semplicemente Antiochia) e Seleucia. Alessandro Ianneo ne invase il territorio e lo sottomise dopo dieci mesi d'assedio. Pompeo sembra che abbia ridato autonomia alla città nel 63 a.C.; dandole una libera costituzione, dopo un periodo di dominazione giudaica. Fu sede di un concilio indetto da Aulo Gabinio per il governo degli ebrei. Fu ceduta da Augusto a Erode il Grande nel 30 a.C. L'imperatore non ascoltò mai le accuse della popolazione locale contro il governo oppressivo di Erode. Dopo la morte di Erode la città fu inserita nella provincia di Siria nel 4 a.C.. All'inizio della prima guerra giudaica il territorio attorno a Gadara fu distrutto. I Gadareni catturarono alcuni degli ebrei più audaci, di cui molti furono messi a morte, e altri ancora imprigionati. A Gadara San Saba archimandrita fondò, alla fine del V secolo, una lavra. Fu sede vescovile fino alla conquista degli Arabi quando la popolazione si convertì all'islamismo. Nel 747 fu distrutta da un terremoto e abbandonata definitivamente. Il miracolo di Gesù Secondo il Vangelo di Matteo in questo luogo avvenne il miracolo dei maiali di Gesù scacciando il demone Legione. Il Vangelo di Marco e il Vangelo di Luca pongono invece l'evento a Gerasa. Note Voci correlate Filodemo di Gadara Meleagro di Gadara Menippo di Gadara Decapoli Acquedotto di Gadara Diocesi di Gadara Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Gadara Wikivoyage contiene informazioni turistiche su Gadara Collegamenti esterni (EN) Gadara, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc. (EN) Gadara, in Jewish Encyclopedia, Funk and Wagnalls. (EN) Gadara, in Cyclopædia of Biblical, Theological, and Ecclesiastical Literature, Harper.
Gadara

Gadara (Hebreeuws: גדרה, gad´a-ra of גדר, ga-der, Grieks: Γάδαρα)was een Hellenistisch-Romeinse nabij het huidige Umm Qais in het noordwesten van Jordanië. De stad werd periodiek ook Antiochia of Antiochia Semiramis (Grieks: Αντιόχεια της Σεμίραμης) en Seleucia genoemd. Tijdens de Romeinse periode was Gadara een semiautonome stad van de Decapolis. Geschiedenis Gadara werd gesticht door de Ptolemaeën in de 3de eeuw vóór onze tijdrekening als een grenspost met het rijk van de Seleuciden in het noorden. Het werd veroverd door Antiochus III de Grote in 218 v.Chr. en een eeuw later door de Hasmonese vorst Alexander Janneüs. In 63 v.Chr. werd het ingenomen door de legers van de Romeinse generaal Pompeius. Deze liet de onder de Hasmoneeën verwoeste stad terug opbouwen. De stad kreeg een zekere graad van autonomie als een van de steden van de Decapolis en kende een grote bloei vooral in de tweede en derde eeuw. Gadara werd een centrum voor filosofie, dicht- en theaterkunst. Beroemde Gadarese filosofen waren Meleager van Gadara, Theodorus van Gadara en Philodemus van Gadara. Tijdens de Herodiaanse periode was Gadara het bestuurlijk en economisch centrum van de Decapolis. Tijdens de Joodse Oorlog (66-70 na Chr.) hadden de steden van Dekapolis veel te lijden van de Zeloten die plundertochten in het gebied ondernamen. Onder meer in Gadara werden de Joodse inwoners afgeslacht. Begin 4de eeuw was Gadara de zetel van een bisdom en het bleef belangrijk tijdens de Byzantijnse periode. Na de verovering door de Arabieren, na de Slag bij de Jarmuk in 636, kwam Gadara onder moslimbewind. Een aardbeving omstreeks 747 verwoestte de stad waarna ze werd verlaten. Tijdens de jaren 1890 –onder het Ottomaanse bewind - ontstond een klein dorp op de Romeinse ruïnes waarbij de bewoners de oude stenen gebruikten om hun huizen op te trekken. Pas in 1986 werden deze huizen ontruimd met de bedoeling de archeologische opgravingen, begonnen in de 19de eeuw, verder mogelijk te maken. Dit is tot nu toe niet gebeurd. Beschrijving van de archeologische site De archeologische site bevindt zich op een heuvel ten westen van het huidige dorp Umm Qais. Het westelijk gelegen theater is opgebouwd in basaltsteen en zeer goed bewaard. Het heeft drieduizend zitplaatsen waaronder een groot aantal vrijstaande zetels met hoge rug bestemd voor belangrijke personen. Langs de theatertrappen komt men op het basilica-terras. Hier staan de resten van een Byzantijnse kerk uit de vijfde of zesde eeuw welke opgetrokken was als een octogonale centraalbouw. De zwarte basalten kolommen staan overeind en contrasteren met de witte kalkstenen kolommen en betegeling van het nabije atrium. Meer noordelijk loopt de decamanus van oost naar west. Van het noordelijk gelegen theater is weinig overgebleven evenals van het nymphaeum en de baden langs de decamanus. Midden de Ottomaanse dorpsgebouwen is er een klein museum dat op de site gevonden voorwerpen tentoonstelt. Vanaf het basilica-terras en ten noorden van de decamanus heeft men een weids zicht over de Golanhoogten en het noordelijk deel van het meer van Tiberias of het meer van Galilea.