Hirosima és Nagaszaki atombombázása

A két japán város, Hirosima és Nagaszaki atombombázása a második világháborút lezáró katonai művelet volt 1945 augusztusában. A bombázást az amerikai légierő hajtotta végre, és mindmáig ez a két eset az egyedüli példa nukleáris fegyverek háborús alkalmazására. Egy röviddel a második világháborút megelőző tudományos áttörés – ti. az atommaghasadás felfedezése – vezetett arra a felismerésre, hogy ez a természeti erő egy soha nem látott erejű bomba megalkotását teszi lehetővé. Az USA, saját tudományos elitjére támaszkodva Manhattan terv néven indította el azt a kutatás-fejlesztési programját, amelyből Los Alamosban megszületett a fissziós elven működő fegyver, az atombomba. A fegyvert eredetileg a hitleri Németország ellen kívánták bevetni, ám az hamarabb megadta magát 1945. május 8-án, mintsem a fejlesztési folyamat a végére ért volna. A fegyver prototípusának első kísérleti robbantására 1945. július 16-án került sor Alamogordoban a Trinity-teszt keretében, amely alapot adott Harry Truman elnöknek arra, hogy – európai szövetségeseivel előbb közölve a pozitív hírt – a Potsdami Nyilatkozatban kilátásba helyezze Japán számára a minen korábbinál pusztítóbb fegyver bevetését a szigetország ellen. Időközben a háttérben megtörtént a fegyver bevetésének előkészítése – a célpontok kiválasztásával, a bevetést elvégző repülőalakulat felállításával és Tinian szigetén való településével, valamint számos gyakorló bevetéssel – és amikor a Japán kormány érdemben nem reagált arra, hogy feltétel nélküli kapitulációt vártak el tőle a Szövetségesek – sőt a hírszerzéási források jelentették a Japánban megjelent kormányzati visszhangokat, miszerint azok mokusacuval (gyilkos hallgatással) méltatták a nyilatkozatot – Truman elhatározta, hogy bevetik a fegyvert. Az amerikai fegyveres erők két bombát, a Little Boy kódnevű ágyúcső kialakítású uránbombát és a Fat Man nevű plutóniumbombát szállítottak le – egyiket a USS Indianapolis vitte San Franciscoból Tinianba, a másikat pedig légi úton juttatták el ugyanoda – a bevetésre kijelölt 509. Vegyes Repülőezred települési helyére. Az alakulat pedig a feladathoz megkapta a Boeing legújabb fejlesztését, a szintén vadonatúj B–29 Superfortress bombázógép egy speciális, az atombomba vetésére alkalmas alváltozatát a Silverplate verziót. 1945. július 25-én pedig Carl Spaatz tábornok adta ki a repülőalakulatnak a hadparancsot az atombombák bevetésére, amely szerin a bombát augusztus 3. után kell ledobni Hirosimára, Nagaszakira, Niigatára, vagy Kokurára. A fegyver bevetését azzal indokolta Truman elnök, hogy a már elkészült Downfall hadművelet – Japán főszigeteinek amerikai elfoglalását és a japán hadsereg vereséségét kikényszerítő katonai akció – előzetes elemzése szerint akár milliós számú amerikai és ettől akár nagyságrenddel nagyobb számú japán áldozatra kell számítani, tekintettel az ellenség harcmodorára és etikai beállítottságára, így „humánus” bevetni egy olyan fegyvert, amely „csak” néhány tízezer, esetleg százezer áldozatot szed, mégha azok nagy része civil áldozat is. 1945. augusztus 6-án a parancs szerint több hullámban összesen hét B–29-es szállt fel, hogy az elsődleges célpontra, Hirosimára dobja a Little Boy nevű uránbombát. Az első hullámban időjárásfelderítő gépek adtak jelentést a Hirosima, illetve a másodlagos és a tartalék cél (Nagaszaki és Kokura) feletti időjárásról, amely megfelelőnek mutatkozott a bombavetéshez. A támadásra a Paul Tibbets ezredes vezette, Enola Gay nevű B–29-est jelölték ki, amely kb. 5,5 órányi repülést követően érte el a célkörzetet, a Honsú délnyugati részén fekvő Hirosimát, hogy ott helyi idő szerint 8:15-kor kioldja a bombát. Az atombomba közel 9000 métert zuhanva, kb. 580 méteres magasságban, a levegőben robbant és 16 ± 2 kilotonna TNT-nek (vagy 66,9 ± 8,4 TJ-nak) megfelelő energiát szabadított fel. A bombát ledobó, majd az őt tisztes távolságból követő megfigyelő repülőgépekről is döbbenetes hatásokról számoltak be a gépek személyzetei, ám a földfelszínen ennél sokkal elképesztőbb pusztítást éltek meg a japánok. Döbbenetes – különböző források által – 60 000-70 000 főre tett azonnali emberveszteség és a házak között is mértéktelen, azonnali pusztítás söpört végig a városon. Az amerikaiak azt a hatást várták a bombától, hogy a japánok a pusztításból rádöbbennek, hogy az ellenfelük mindent eldöntó erejű fegyver birtokában van és ezért haladáktalanul megadják magukat, ám nem így lett, a japán megadásnak semmiféle jele nem mutatkozott, ezért az USA egy második bomba ledobását is elhatározta. 1945. augusztus 9-én ismét felszállt egy, ezúttal hatgépes támadó formáció, amelyen belül ezúttal a Bockscar nevű B–29 szállította a Fat Man nevű atomtöltetet, amely ezúttal egy plutóniumtöltetű, implóziós szerkezet volt, ami alapjaiban különbözött a hirosimai bombától. A célpont ezúttal Kokura volt, ám az ottani időjárási viszonyok nem tettek lehetővé bombavetést, ezért a gépet a másodlagos célpontra, Nagaszakira irányították, ahol aztán az helyi idő szerint 11:02-kor a parancsnok, Charles W. Sweeney őrnagy kioldotta a bombát, amely úgyszintén a levegőben, kb. 500 méter magasan robbant fel. Ezúttal a plutónium szerkezet 21 ± 2 kt robbanóanyagnak megfelelő (87,9 ± 8,4 TJ) energiát szabadított fel. A hatás némileg kisebb volt a Hirosimában tapasztaltaktól, bár még így is döbbenetes pusztítással járt ebben a városban is (a hatáscsökkenést a város domborzata okozta). Augusztus 15-én aztán, hat nappal Nagaszaki bombázása után és hét nappal a Szovjetunió hadüzenetének bejelentése után, Japán feltétel nélkül megadta magát a szövetséges erőknek. A megadási nyilatkozatot 1945. szeptember 2-án írták alá, ezzel hivatalosan is lezárva a második világháborút. Már a világháborút követően, Japán amerikai megszállása alatt számos – katonai és civil felhasználásra szánt – felmérés született, amelyek különböző témában vizsgálták az atomrobbanások hatásait. Ezek talán legfontosabbika a túlélők egészségére gyakorolt hatások voltak, amelyek szerint a japán kormány kb. 650 000 embert ismert el ún. hibakusaként (azaz a „robbanás által sújtott emberekként”), akik között kb. 1 %-nyira tehető az, akit sugárzási hatás ért és emiatt valamilyen megbetegedésben szenvedett. Egy másik, a bombázások után tárgyalt témakör a katonai akciók morális és jogi megközelítése volt. Sokan vélték úgy, hogy az amerikai kormányzat eltúlozta a bombázások szerepét a japán kapitulációban és felvetődött, hogy emiatt etikai, morális kétségek övezik a támadásról szóló döntést, így azok máig heves viták tárgyát képzik, egészen odáig menve, hogy sokan háborús bűncselekménynek, vagy egy új jogi fogalmat meghonosítíva állami terrorizmusnak bélyegzik Hirosima és Nagaszaki atombombázását. Előzmények Az atombomba kifejlesztése 1938-ban német tudósok – Otto Hahn és Fritz Strassmann – felfedezték az atommag-hasadás jelenségét, amelyben a fizikusok gigantikus energia felszabadulás lehetőségét jósolták, ha megfelelő méretekben megy végbe. Az óriási, robbanásszerű energiafelszabadulás pedig szinte azonnal adta a gondolatot, hogy a jelenség alkalmas katonai célokra, bomba előállítására, különösen a kor egyre inkább háború felé tendáló hangulatában. A tudományos híreket hamarosan követték olyan értesülések is, amelyek szerint a náci Németország militáns kormányzata azonnal fel is karolta a katonai célú kutatásokat és Uranverein (kb. Uránklub), vagy Uranprojekt néven állami programot indítottak egy fegyver megvalósíthatóságára az urán atommagok hasadását felhasználva. A német programról ugyan legfeljebb a létezését lehetett tudni, azonban a nácik elől Amerikába emigrált, vagy már eleve ott élő számos zsidó származású tudós rettegve tekintett a lehetőségre, hogy Hitler kezébe egy minden addiginál nagyságrendekkel nagyobb pusztító erejű fegyver kerülhet, ezért Szilárd Leó és Wigner Jenő mindenáron fel akarta hívni az Egyesült Államok vezetésének figyelmét egy ilyen fenyegető veszélyre. Később ebbe az erőfeszítésbe bevonták Albert Einsteint is, akinek nagyobb súlya volt tudományos kérdésekben és így nagyobb befolyást is tudott gyakorolni a kormányzatra. 1939. augusztus 2-án a Szilárd Leó által – Teller Ede és Wigner közreműködésével – megírt levelet Einstein és Szilárd aláírásával juttatták el Franklin D. Roosevelt elnökhöz, aki pozitívan reagált rá. Alig egy hónap múltán kitört a második világháború, ami aztán óriási politikai ösztönzést adott a tudományos ötlet végrehajtására. Lévén a háború elején az USA még semleges állam, kezdetben az uránnal és a maghasadással kapcsolatos kutatások csak nagyon szerény mederben zajlottak, a kormány megalapította az Uránium Tanácsadó Bizottságot és a US Navy-n keresztül juttatott egy 6000 dolláros támogatást a Columbia Egyetem Enrico Fermi vezette laborjának nukleáris kutatásokra. 1940-ben a Bizottság pedig beolvadt a Nemzeti Védelmi Kutatási Bizottságba (National Defense Research Committee – NDRC), amely keretek között aztán a kutatásra szánt források óriásit növekedve nagyobb sebességbe kapcsoltak. Az igazi áttörést azonban az hozta, amikor az USA a már háborúban álló Egyesült Királysággal együttműködésre lépett és megosztották egymás kutatási eredményeit. A brit MAUD Bizottság ezek szerint előrébb járt és a kutatásaik szerint elméletileg 10 kg nagyságrendű urán-235-ös izotópjából álló anyag elegendőnek látszott egy bomba előállításához, ami ugyancsak a fegyverkénti alkalmazásához való alkalmasság felé mutatott. 1941 októberében Roosevelt elnök döntésével nemzetközivé vált a program – a britek és Kanada bevonásával – és egy nagyszabású katonai kutatás-fejlesztési program elindításáról döntött. Két hónappal később, 1941. december 7-én Japán megtámadta Pearl Harbort, az USA ennek hatására belépett a második világháborúba hadviselő félként és megnyílt a világháború csendes-óceáni hadszíntere majd három nappal később a náci Németország is hadat üzent az USA-nak,. Ez az esemény megadta a végső lökést az atombomba kifejlesztéséhez. Az események hatására a külön erre a célra szakosodott S–1 jelű bizottság kijelölte a fejlesztési program kereteit, amelyek ekkor még csak az urán feldolgozására vonatkoztak. Fél év elteltével aztán a programot az ilyen nagyszabású építkezésekkel és műszaki problémákkal kapcsolatban leginkább tapasztalatot szerzett US Army-hoz rendelték, hogy az legyen a végrehajtója. A műveletet végző katonai parancsnokságot New York Manhattan városrészében állították fel és a kor katonai névadási szokásainak megfelelően a Manhattan projekt, vagy Manhattan terv nevet kapta az általuk felügyelt tevékenység. Különböző személycserék nyomán a program katonai vezetője Leslie Groves ezredes (majd hamarosan tábornok) lett, aki aztán felépítette az egész projekt szervezetét. A projekt infrastruktúráját (épületeket, logisztikát, anyagellátást) a hadsereg biztosította, míg a műszaki tartalmát – amelynek nagy részét még fel kellett találni – a különböző egyetemekről és kutatóhelyekről összeverbuvált tudósok végezték. A sokszor Nobel-díjasokból álló tudóscsapat irányítását Robert Oppenheimer a kaliforniai Berkeley Egyetem professzora kapta feladatul. A tudósok munkáját egy távoli helyen, az Új-Mexikóban levő Los Alamos mellett, a hadsereg által létrehozott kísérleti telepen hozták létre. A projekt harmadik lábaként pedig a szükséges bomba alapanyagok – az urán-235 és a plutónium-239 – ipari léptékű előállítása jelent meg, amelyre két helyszínen, a Washington állambeli Hanfordban és a Tennessee-beli Oak Ridge-ben állítottak fel gyártóüzemeket. A végül 1942 nyarán útjára indított projektben végül három évig tartott, mire sikerült az összes problémát megoldani – az elméleti kérdésektől, mint például a gyors neutron kalkuláció, a gyártási problémákon át, mint például a különböző urándúsítási eljárások egymás utáni sorrendbe állítása, hogy az egyik eljárás végterméke adja a következő eljárás alapanyagát és ezzel érhető el leghatékonyabban az U-235 kinyerése, egészen a bomba működési elvének kimódolásáig, amely például az egyik elméleti módszert, az „ágyúcső” kialakítású plutóniumbombát kiszelektálta a plutónium magas spontán maghasadási rátája miatt –, ám mire a program elérte azt a pontot, hogy az első kísérleti robbantást végre lehetett hajtani a fegyverkénti alkalmazást megelőzve, a Harmadik Birodalom kapitulált és az európai hadszíntéren a háború lezárult. A program tudományos, fejlesztési része 1945. július 16-án ért csúcspontjára, amikor – egyébként a Potsdami Konferenciához igazítva, hogy Truman elnök be tudja jelenteni a szövetségeseinek, hogy a sikeres teszttel birtokába jutottak egy, a háború eldöntésére is képes csúcsfegyvernek – a tudóscsoport végrehajtotta a Trinity-tesztet, a világ első atombombájának kísérleti robbantását az Alamogordo lőtéren, a Chihuahuan-sivatagban. Aznap helyi idő szerint hajnali 5:29:21-kor felrobbantották a Szerkentyű (Gadget) becenevű bombát, amelyet egy 30 m magas toronyra szereltek és hiányzott róla minden olyan felszerelés, amely egyébként egy légibombához szükséges lett volna, ám a várt hatást, hogy az implóziós rendszerű plutóniumbomba 24.8 ± 2 kilotonna TNT erejével detonáljon, elérték, amelynek nyomán a szemtanúk döbbenetes és egyben félelmetes élményről számoltak be. A sikeres tesztet követően a rendelkezésre álló anyagokból két bombát szereltek össze azonnal és adtak át San Franciscoban a Haditengerészetnek, hogy az a hadszíntérre, Tinian szigetére szállítsa azokat. Háború a Csendes-óceánon Ázsiában és a Csendes-óceán nyugati partján az 1930-as évektől Japán vált dominánssá, amelynek folyamán területszerzésbe kezdett Mandzsúria 1931-ben megszállása, majd a második japán-kínai háború (1937-1945) során. Ezt követően a világban a háborús készülődés eszkalálódott és kialakultak a szövetségi rendszerek: a Szövetséges hatalmak a Tengelyhatalmakkal szemben. 1939. szeptemberében megnyílt az európai hadszíntér Lengyelország Németország általi lerohanása, majd azt követően a nyugati front megnyílásával (Franciaország és a Benelux államok szintén a németek által megtámadása nyomán). Ázsiában pedig Japán 1940-ben megszállta Francia Indokínát. Az ún. csendes-óceáni hadszíntér megnyílását Japánnak az USA elleni támadása indukálta a hawaii Pearl Harbornál 1941. december 7-én, illetve az ennek a következtében a Japán Birodalom ölébe hulló óceániai szigetvilág elfoglalása terjesztette ki az egész térségre: az Egyesült Államok által irányított Fülöp-szigetekét, Guamét és a Wake-szigetét, valamint nyugaton a brit gyarmatokét, Malajziáét, Szingapúrét és Hongkongét. A következő hat hónapban a japánok további nagy sikereket értek el, elfoglalták a következő ​​területeket is: Borneót, Új-Britanniát, Holland Kelet-Indiát, Burmát, a Salamon- és Gilbert-szigeteket, valamint Új-Guinea egyes részeit. A nagyarányú japán terjeszkedés azonban nem volt hosszú életű. 1942 májusában japán és szövetséges repülőgép-hordozók harcoltak a korall-tengeri csatában, aminek eredményeként a Port Moresby felé tartó japán inváziós erők visszavonulni kényszerültek. Júniusban Japán még megszállta az Aleut-szigeteket, de nem sokkal később vereséget szenvedett a midwayi csatában, amelyet aztán a történészek háború kulcsfontosságú fordulópontjának tekintenek. A japánok ezt követően nagy nehézségekbe ütköztek a hajókban és repülőgépekben elszenvedett veszteségek pótlásában, mivel az Egyesült Államok egyre növekvő számban gyártotta mindkettőt, ebben a tekintetben legyűrve a Japán Birodalmat. A midwayi fordulópontot követően a szövetségesek jelentős csendes-óceáni offenzívába kezdtek 1942 augusztusában a guadalcanali és új-guineai hadjáratokkal. Ezeket követte a Cartwheel hadművelet 1943 júniusában, amely 1944 elejére semlegesítette a japán fő bázist Rabaulban, Új-Britanniában . Más területeken a szövetséges erők 1943 augusztusára visszafoglalták az Aleut-szigeteket, és 1943 novemberében megkezdték a Gilbert és Marshall-szigetek elleni hadjáratot, amely 1944 februárjáig tartott. Az 1944 júniusi Fülöp-szigeteki tengeri csatában a japán flotta súlyos károkat szenvedett, a szövetségesek hadjárata a Fülöp-szigetek visszafoglalására októberben kezdődött, és kiváltotta a Leyte-öbölbeli csatát, amely után a japánok nem tudtak további tengeri harcokat vívni, és kamikaze támadásokhoz folyamodtak. A háború további részét a szövetségesek szigetről-szigetre ugrálásra épülő stratégiája jellemezte, a Mariana- és Palau-szigetek, Ivo Dzsima és Okinava 1944 júniusa és 1945 júniusa közötti invázióival. Ez lehetővé tette a japán anyaszigetek blokádját és egy stratégiai légitámadás megkezdését, amely széles körű szárazföldi pusztítást okozott a japán városokban. 1945-re a Japán Birodalom és a szövetségesek közötti csendes-óceáni háború a negyedik évébe lépett. A legtöbb japán katonai egység a japán kultúrába mélyen beivódott módon hevesen, a meghátrálást, vagy megadást teljesen elutasítva harcolt, és mivel erejük másra már nem futotta, ezzel a harcmodorral biztosítva, hogy a szövetségesek győzelme minél hatalmasabb áldozattal járjon. Ez a törekvés – karöltve Németországnak a normandiai partraszállás utáni harctevékenységével és az azzal okozott veszteségekkel – eredményesnek is mutatkozott. Az Egyesült Államok a második világháborúban 1,25 milliós katonai emberveszteséget szenvedett el összesen – ez magában foglalta a harcban elesett és megsebesült katonai erőket is – és az áldozatokból közel egymillió fő a háború utolsó évében, 1944 júniusa és 1945 júniusa között került veszteséglistára. Egy másik fronton ugyan, de egyedül 1944 decemberében az amerikai harci veszteségek nagysága – a németek Ardennek-beli offenzívája következtében – havi rekordot, 88 000 főt ért el. Amerika emberi erőforrás-tartalékai fogytán voltak, ezért például szigorították az olyan csoportok, mint a mezőgazdasági munkások katonai szolgálat alól való felmentését és fontolóra vették a nők besorozását is. Ugyanakkor a közvélemény kezdett belefáradni a háborúba, és követelte, hogy a régóta szolgáló katonákat küldjék haza. A veszteségek miatt aggódva Franklin D. Roosevelt elnök azt javasolta, hogy a lehető leghamarabb vessenek be atombombákat Németország ellen, de arról tájékoztatták, hogy az első használható atomfegyverek még hónapok múlva lesznek elérhetők. Az idő előrehaladtával az amerikaiak megállíthatatlanul nyomultak előre: visszatértek a Fülöp-szigetekre és megszállták Borneót, majd offenzívát indítottak az új-guineai Bougainville-ben és a Fülöp-szigeteken még mindig megmaradt japán erők csökkentése érdekében. 1945 áprilisában amerikai erők szálltak partra Okinaván, ahol heves harcok folytak júniusig. Útközben a japán-amerikai veszteségek aránya a Fülöp-szigeteken mért öt az egyhez arányról Okinawán kettő az egyhez arányra csökkent. Bár néhány japán katona fogságba esett, a legtöbben addig harcoltak, amíg meg nem haltak, vagy öngyilkosságot követtek el. Ivo Dzsima 21 000 védőjének közel 99 százaléka meghalt. Az 1945 áprilisa és júniusa között Okinavát védő 117 000 okinavai és japán katona 94 százaléka meghalt 7401 japán katona adta meg magát, ami példátlanul magas szám volt. Ahogy a szövetségesek Japán felé haladtak előre, a japán nép körülményei egyre rosszabbak lettek. Japán kereskedelmi flottája 1941-ben 5 250 000 bruttó regisztertonnáról 1945 márciusára 1 560 000 tonnára, 1945 augusztusára pedig 557 000 tonnára csökkent. A nyersanyaghiány 1944 közepe után meredek hanyatlásba kényszerítette a japán hadigazdaságot. A háború alatt lassan romló polgári gazdaság 1945 közepére katasztrofális szintet ért el. A hajózás kiesése a halászflottát is érintette, és az 1945-ös fogás az 1941-esnek mindössze 22 százaléka volt. Az 1945-ös rizstermés 1909 óta a legrosszabb volt, az éhség és az alultápláltság pedig széles körben elterjedt. Az amerikai ipari termelés elsöprően meghaladta a japánét. 1943-ra az Egyesült Államok közel 100 000 repülőgépet gyártott évente, szemben Japán 70 000 darabos termelésével a teljes háború alatt. 1945 februárjában Fumimaro Konoe herceg figyelmeztette Hirohito császárt, hogy a vereség elkerülhetetlen és sürgette a lemondást. Japán tervezett inváziója A Szövetséges hatalmak berkeiben, így Amerikában is a háborús stratégi fő elemének tekinthető „Europe first” (Europa először), vagy Germany first (Németország először) célt tekintették elsődlegesnek, ezért a csendes-óceáni hadszíntér háttérbe szorult az Egyesült Államok hadviselésében is. Éppen ezért 1945-re, amikor a szigetről-szigetre ugráló stratégiával végül elérték a japán főszigeteket az amerikaiak, még csak tervek álltak rendelkezésre azok elfoglalására, vagy az ellenük választható harci taktikára vonatkozólag. Ezek a tervek az Operation Downfall (Bukás Hadművelet) keretében jelentek meg. Ezekben az USA és a Brit Birodalom közösen tervezték megszállni Japán főszigeteit, ezzel véget vetve a második világháborúnak. A nagyszabású hadműveletet két különálló hadműveletre osztották fel, az Operation Olympicra (Olimpiai Hadművelet) és az Operation Coronetre (Korona Hadművelet). Előbbi során a már elfoglalt Okinava szigete után partra szálltak és elfoglalták volna a legdélibb japán főszigetet Kjúsút, majd ezeket hídfőállásként, a további műveletek kiindulópontjaként használva következhetett az utóbbi hadművelet a többi japán sziget, köztük Honsú – benne Tokió – elfoglalásával. Az Operation Olympic kezdetét 1945 novemberére tették a tervezők, míg a második szakasz, az Operation Coronetét 1946. március 1-jére, nem várva a háború gyors befejezését. A hadműveletek tervezésénél egy sor szempont merült fel, ami rendkívül kedvezőtlen megvilágításba helyezte a megszálló amerikaiakra váró feladatot. A hadműveletek különösen nehéznek ígérkeztek tekintve, hogy a japán ellenség rendkívül fanatizált volt és az amerikaiak nemcsak az ellenséges katonai erők, hanem a fanatizált lakosság részéről is ellenállásra számíthattak, illetve arra, hogy a japánok minden megmaradt erejüket – még a másutt Ázsiában kezükön maradt terülteken, elsősorban Kínában levőket is – oda fogják koncentrálni a védelemre. Ez a támadást tervező amerikai erők számára óriási veszteségeket vetített előre. Fokozták a problémát a japán szigetek földrajzi adottságai is. A partraszállásra csak erősen korlátozott számú és kiterjedésű térség volt alkalmas, így a japánok pontosan meg tudták jósolni a szövetségesek inváziós terveit, és ennek megfelelően tudták módosítani védelmi tervüket, a Ketsugo hadműveletet. A japánok Kjúsú teljes körű védelmét tervezték, kevés tartalékkal. Összesen 2,3 millió japán katona állt készenlétben a hazai szigetek védelmére, akiket egy 28 milliós civil milícia támogatott. Az amerikaiakat megrémítette az Ultra hírszerzés által pontosan nyomon követett japán erőösszevonás. Ahogy megrémítették őket a veszteségbecslések is. A Közös Haditervek Bizottsága (Joint War Plans Committee) a leyte-i csata tapasztalataira támaszkodva kiadott, 1945. június 15-i becslés szerint a japán elleni hadművelet 132 500 és 220 000 fő közötti amerikai halottat, vagy sebesültet eredményezne, amelyből a halálos áldozatok és eltűntek száma úgy 27 500 és 50 000 fő között lenne. De közkézen forgott egy másik tanulmány is. Henry L. Stimson hadügyminiszter megbízásából Quincy Wright (magát az Első világháborúban kitüntető szociológus) és William Shockley (fizikus, a haditechnika, elsősorban a radar fejlesztésével megbízott, későbbi Nobel-díjas tudós) készített egy külön tanulmányt, amelynek becslései szerint a megszálló szövetségesek 1,7 és 4 millió közötti veszteséget szenvednének el, beleértve 400 000 és 800 000 közötti halottat, míg a japánok halálos áldozatainak száma 5-10 millió körül lenne. De a másik oldalon még rémületesebb számok is napvilágot láttak. A Japán Császári Haditengerészet vezérkari főnökhelyettese, Onisi Takidzsiró altengernagy akár 20 millió japán halálesetet is jósolt. A megdöbbentő számok alapot adtak a halogatásnak és az alternatív eszközök keresésének. Pszichológiai oldalon jelent meg a szovjetek hadba lépése a Távol-Keleten, amit még Sztálin ígért meg Truman elnöknek és a Potsdami Egyezményben rögzítettek. George C. Marshall tábornok, feltételezte, hogy a szovjetek háborúba való belépése lehet „az a döntő lépés”, amelyre szükség van ahhoz, hogy végre „[rákényszerítsék] őket a kapitulációra”. Emellett más alternatívaként merült fel a csak a japán veszteségeket növelő megoldások keresése. Marshall egy olyan fegyver használatát kezdte fontolgatni, amely „könnyen elérhető, és amely biztosan csökkentheti az amerikaiak életének árát”: a mérges gázt. Az Olympic hadművelet előkészítéseként nagy mennyiségű foszgént, mustárgázt, könnygázt és cianogén-kloridot szállítottak Luzonra az ausztráliai és új-guineai készletekből, és Douglas MacArthur tábornok gondoskodott arról, hogy a Vegyi Hadviselési Szolgálat egységeit kiképezzék ezek használatára. De fontolgatták a biológiai fegyverek használatát is. Légi hadviselés Japán ellen Japán területének elsőkénti elérésére és harci cselekmények ellene való végrehajtására a légi hadviselés volt az egyetlen alternatíva. Ám ezt is csak azok után, hogy a hadszíntér óriási távolságai miatt a megfelelő hatótávolságú repülőgép megszületik. Japán bombázására az Egyesült Államokban már Pearl Harbor előtt is voltak tervek, majd 1942. április 18-án a Doolittle-rajtaütés során egy valós légitámadás is megtörtént a japán főváros ellen – utóbbi azonban inkább volt egy afféle pilótavirtus, mintsem valós harci értéket képviselő akció –, ám az igazi áttörést a B–29 Superfortress óriásbombázó hadrendbe állítása jelentette, amelyre 1944. május 8-án került sor. Habár indokolt lett volna a világháború többi hadszínterén is bevetni, mégis csak a Csendes-óceáni és a Kína–Burma–India hadszíntéren alkalmazták. Az új bombázógéptípust szinte azonnal elkezdték ázsiai bázisokra telepíteni, majd hamarosan a Matterhorn hadművelet keretében az Indiába, Kalkuttába telepített gépeket továbbküldték a kínai Csengduba, hogy onnan fenyegessenek elérhető japán célpontokat, elsősorban hadiipari üzemeket (Csengduból a B–29 hatótávolságának pereme Japán déli részén Kjúsú szigete és Honsu legdélnyugatibb része elérhető volt, Tokió viszont nem). Azonban hamar kiderült, hogy ez csak elméleti lehetőség volt, hadtáp ellátási problémák, a vadonatúj bombázógép gyerekbetegségeiből eredő műszaki nehézségek, a kínai bázisok nagyobb sebezhetősége és a kulcsfontosságú japán városok eléréséhez szükséges rendkívüli hatótávolság hiányai miatt. Haywood S. Hansell dandártábornok úgy látta, hogy a Mariana-szigeteken található Guam, Tinian és Saipan jobban szolgálnának B-29-es bázisként, ám ezek még japán kézen voltak. Ekkor a stratégiát a légi háború igényeihez igazították, és a szigeteket 1944 júniusa és augusztusa között elfoglalták. Ezt követően légibázisokat építettek ki és 1944 októberében megkezdődtek a B-29-es műveletek a Mariana-szigetekről. Az USAAF XXI. Bombázóparancsnoksága 1944. november 18-án kezdte meg a Japán elleni első bevetéseket. Ám a Mariana-szigetekről Japán bombázására tett korai kísérletek ugyanolyan hatástalanoknak bizonyultak, mint a Kínában állomásoztatott B-29-esek. Hansell folytatta az úgynevezett nagy magasságú precíziós bombázások gyakorlatát, amelyek a kulcsfontosságú ipari üzemeket és a közlekedési hálózatokat célozták meg, még azután is, hogy ez a taktika nem hozott elfogadható eredményt. Ezek az erőfeszítések sikertelennek bizonyultak ugyanúgy, mint a kínai akciók: a távoli helyszínek még nagyobb logisztikai nehézségei, az új és korszerű repülőgépek technikai problémái, a kedvezőtlen időjárási viszonyok és az ellenséges akciók miatt. A Mariana-szigeteki üzemeltetés egyetlen óriási előnye volt azonban, hogy innen Japán sokkal nagyobb területe volt elérhető a gépek hatótávolságánál fogva, köztük Tokió is. Hansellt Curtis LeMay vezérőrnagy váltotta, aki 1945 januárjában vette át a parancsnokságot. Kezdetben ő is ugyanazokat a precíziós bombázási taktikákat alkalmazta, mint elődje, ugyanolyan kiábrándító eredményekkel. A támadások kezdetben a kulcsfontosságú ipari létesítményeket céloztak meg, ám sajátos módon rosszul mérték fel a célpontokat, mivel a japán hadiipari gyártási folyamat nagy részét kis műhelyekben, vagy akár magánházakban végezték. Az Amerikai Egyesült Államok Hadseregének Légiere (USAAF) washingtoni parancsnokságának nyomására LeMay aztán taktikát váltott és úgy döntött, hogy a japán városok elleni alacsony magasságról ledobott gyújtóbomba-támadás sorozat lehet az egyetlen módja a termelési kapacitások megsemmisítésének, ezért a precíziós bombázásról a gyújtóbombázásra váltott. A második világháború alatti legtöbb stratégiai bombázáshoz hasonlóan a Japán elleni légi offenzíva célja az ellenséges hadiipar megsemmisítése, az iparágak civil alkalmazottainak megölése vagy megbénítása, valamint a polgári morál aláásása volt. A következő hat hónapban a LeMay vezette XXI. Bombázóparancsnokság 64 japán várost bombázott le. A Tokió elleni március 9–10-i, a Meetinghouse fedőnevű hadművelet becslések szerint 100 000 ember halálát okozta és egyetlen éjszaka alatt 41 km² lakóövezetet és 267 000 épületet pusztított el. Ez volt a háború legvéresebb bombatámadása, amelynek során 20 B-29-es került veszteséglistára a légvédelem és a japán vadászgépek bevetésének hatására. Májusra a ledobott bombák 75 százaléka gyújtóbomba volt, amelyeket Japán „papírvárosainak” felégetésére terveztek. Június közepére Japán hat legnagyobb városa szinte teljesen elpusztult. Az okinavai harcok ugyanebben a hónapban véget értek, így a repülőterek még közelebb kerültek a japán szárazföldhöz, lehetővé téve a bombázások további fokozását. A szövetséges repülőgép-hordozókról és a Rjúkjú-szigetekről érkező repülőgépek 1945 folyamán szintén rendszeresen támadtak japán célpontokat a Downfall hadműveletre való felkészülésként. A gyújtóbombázások a kisebb városokra helyeződtek át, amelyek lakossága 60 000 és 350 000között mozgott. Tanaka Juki – japán történész, a Hirosimai Egyetem kutatója – szerint az Egyesült Államok több mint száz japán várost és települést bombázott le gyújtóbombákkal. A japán hadsereg nem tudta megállítani a szövetségesek támadásait, és az ország polgári védelmi előkészületei elégtelennek bizonyultak. A japán vadászgépek és légvédelmi ágyúk nehezen tudták legyőzni a nagy magasságban repülő bombázókat. 1945 áprilisától a japán elfogó vadászgépeknek Iwo Dzsimán és Okinaván állomásozó amerikai vadászkísérő repülőgépekkel is szembe kellett nézniük. Ettől a hónaptól fogva a Japán Császári Hadsereg Légiszolgálata és a Japán Császári Haditengerészet Légiszolgálata felhagyott a légitámadások elfogásával, hogy megőrizze a vadászgépeit a várható invázió elhárítására. 1945 közepére a japánok már csak alkalmanként siettek repülőgépeket riadóztatni, hogy elfogjanak egyes B-29-eseket, amelyek felderítő bevetéseket hajtottak végre az ország felett, az üzemanyag-készletek megőrzése érdekében. 1945 júliusában a japánok 138 ezer köbméter légvédelmi üzemanyaggal rendelkeztek Japán inváziójára. 1945 áprilisában, májusában és júniusában körülbelül 72 ezer köbméter olaj fogyott el a japán szigetek térségében. Bár a japán hadsereg úgy döntött, hogy június végétől újraindítja a szövetséges bombázók elleni támadásokat, addigra már túl kevés működőképes vadászgép állt rendelkezésre ahhoz, hogy ez a taktikaváltás megakadályozza a szövetséges légitámadásokat. Előkészületek Gyakorlás egy speciális harci teherrel és az erre való szervezetek felállítása Az újonnan szolgálatba állított B–29-cel szintet lépett képességekben az USA Hadseregének Légiereje. És szolgálatba állításakor rögtön megjelent az igény, hogy különleges fegyvereket is hordozzon, így elsősorban a készülőfélben lévő atombombát. Ezért 1944. december 9-én megalakították az 509. Vegyes Repülőcsoportot az 58. Légi Hadsereg keretein belül, amely a utahi Wendover Hadsereg Repülőtéren települt, parancsnoka pedig Paul Tibbets ezredes lett. Az egység igen hamar, már december 17-én aktív szolgálatba állt bár egyelőre nem harci cselekmények részeseként: Tibbets parancsnok feladata egy harci csoport megszervezése és irányítása volt, amelynek célja egy atomfegyver németországi és japán célpontok elleni célba juttatása módozatainak kidolgozása volt. Ebből a kidolgozásból is fakadt aztán, hogy bár a cél egy speciális bomba ledobása volt az ezred számára, az mégsem bombázó, hanem vegyes megjelölést kapott, tekintve, hogy századai egyaránt álltak bombázó és szállító repülőgépekből. A Wendoveren – amelyet Tibbets a távoli fekvése miatt választott kiképzőbázisnak, két másik lehetséges helyszín, a kansasi Great Bend és az idahói Mountain Home közül – megkezdődtek a gyakorlások, amelyek során minden bombázótiszt legalább 50 gyakorló dobást hajtott végre inert vagy hagyományos robbanó tökbomba – a Fat Man atombomba mérethű változata, csak hagyományos robbanóanyaggal töltve – felhasználásával. 1944 decemberében aztán a Manhattan terv és az USAAF illetékesei egyetértettek abban, hogy a műveleteket át kéne telepíteni a Mariana-szigetekre, amellyel elindult az Alberta hadművelet. 1945 januárjában megteremtették a művelet logisztikai alapjait, 1945 februárjában Frederick Ashworth bombázótiszt, az Alberta parancsnoka Guamra érkezett és magával vitt egy levelet Chester Nimitz flottaadmirálisnak, amelyben az tájékoztatást kapott a Manhattan tervről. Ashworth utazásának célja az volt, hogy elkezdje az 509. Vegyes Repülőcsoport Guamra telepítését. Ám Ashworth-öt elképesztette Guamon a kijelölt Apra-öböl zsúfoltsága, amelynek hangot is adott. Az USAAF erre válaszul Tiniant javasolta neki, hogy tekintse meg, mivel ott is volt két, egyébként mindenben megfelelőnek látszó repülőtér. A parancsnok így is tett, ahol végigszemlézték a két légibázist a sziget parancsnokával, aki a North Field repteret ajánlotta neki azzal, hogy Tinian amúgy is 201 km-rel északabbra fekszik Guamnál és Japán elérésében ez is komoly hatótáv-szempont lehet. Tibbets 1945. április 25-én hagyta el, hogy Tinianra telepítse az ezredet, ami májusban meg is történt, a továbbiakban innen folytak a bombavetési gyakorlatok, a Tinian körüli szigetekkel, mint célponttal, majd később a japán anyaszigeteket megcélozva egészen 1945. augusztus 14-ig bezárólag. Néhány Japán feletti bevetést egyetlen kíséret nélküli bombázóval, abban pedig egyetlen hasznos terhet jelentő bombával hajtották végre, hogy a japánokat hozzászoktassák ehhez a mintához. Emellett valódi atombombázási gyakorlatokat is szimuláltak, beleértve a be- és kilépés irányát a szélirányhoz képest. Magát Tibbetst letiltották a legtöbb Japán feletti bevetésről, attól tartva, hogy kényszerleszállást kell végrehajtania, amelynek nyomán elfogják és kihallgatják. 1945. április 5-én a Centerboard hadművelet kódnevet adták ki az atombombázásokra, bár a néven kívül a Hadügyminisztérium Műveleti Osztályán a beosztásért felelős tisztet nem engedték megismerni a részleteket. Az első bombázást később Centerboard I. hadműveletnek, a másodikat pedig Centerboard II. hadműveletnek nevezték el. Az 509. Vegyes Repülőcsoport engedélyezett létszáma 225 tiszt és 1542 közlegény volt, akiket végül szinte egytől-egyig Tinianba telepítették át. Az engedélyezett létszámon felül az 509-esekhez Tinianon további 51 fő civil és katonai személyzetet is csatlakozott az Alberta Projektből, amelyet 1. Műszaki Különítményként jelöltek. Az 509. Vegyes Repülőcsoport 393. bombázószázada 15 Silverplate B-29-essel volt felszerelve. Ezeket a repülőgépeket kifejezetten nukleáris fegyverek hordozására alakították át, és üzemanyag-befecskendezéses motorokkal, Curtiss Electric megfordítható állású légcsavarokkal, a bombaraktárak ajtajának gyors nyitására és zárására szolgáló pneumatikus működtetőkkel, valamint egyéb fejlesztésekkel szereltek fel. Az alakulat földi támogató egysége 1945. április 26-án vasúton indult el Utahból a Washington állambeli Seattle-i kikötőjébe. Május 6-án pedig az SS Cape Victory fedélzetén indultak a Mariana-szigetekre, míg a csoport felszerelését az SS Emile Berliner fedélzetén szállították utánuk. A Cape Victory rövid kikötői megállókat tett Honoluluban és Eniwetokban, de az utasoknak nem engedélyezték a dokkterület elhagyását. A légi egységek 29 tisztből és 61 közlegényből álló előosztaga május 15. és 22. között C-54-es repülőgéppel repült a Tinianon található North Fieldre. Két washingtoni képviselő is jelen volt, Thomas Farrell dandártábornok, a Manhattan Projekt parancsnokhelyettese, és William R. Purnell ellentengernagy, a Katonai Politikai Bizottság tagja, akik a magasabb szintű politikai kérdésekben a helyszínen döntöttek. William S. Parsons kapitánnyal, az Alberta Projekt társparancsnokával együtt „Tinian Egyesített Vezetőség” néven váltak ismertté. B–29 Silverplate A B–29 Superfortress a háború közepén érkezett meg és képességei hatalmas ugrást jelentettek a megjelenésekor. A Manhattan terv során 1943 közepére körvonalazódtak a majdani bomba, pontosabban bombák paraméterei és úgy tűnt, hogy a világon összesen két repülőgéptípus létezik, amely képes lehet az atombombák hordozására: az angol Avro Lancaster és a születőfélben levő B–29. Komolyan szóba került a Lancaster, hogy annak 10 méter átmérőjű bombarekeszét válasszák ki, hogy majd az első atombombát célba juttassák, de hazafias okokból Groves tábornok a Manhattan terv részéről és Henry H. Arnold az USAAF részéről azt szerették volna, ha az amerikai atombombát egy amerikai repülőgép hordozza. Ezért a még fejlesztés vége és haderőbe való integrálás időpontja előtt kiválasztották a B–29-et, hogy atomhordozó bombázótípus legyen, amelyhez azonban átalakításokra volt szükség. Erre a célra létrehoztak egy alprojektet, amely a B–29 átalakítását célozta. A projekt a Silverplate kódnevet kapta (az eredeti névadás szerint „Silver Plated” volt, ám ezt később rövidítve kezdték el használni, így lett Silverplate). Később ebből a névadásból némi kavarodás is lett, mivel a Manhattan terv titkos volta miatt a kódnevet nem regisztrálták, így aztán a hadügyminisztérium ki is osztotta egy másik projektjéhez. A kémelhárítás számára egy érdekes fedősztorit gyártottak, megtartva a bombák kódneveit, a Fat Mant és a Thin Mant, miszerint egy vasúti Pullman-kocsit alakítanak át, amelyben az Egyesült Királyság miniszterelnöke (a Fat Man), az USA elnökével (Thin Man) tárgyalhat. A megoldandó probléma pedig az volt, hogy két atombomba prototípus egymástól is teljesen különböző méretekkel és dimenziókkal rendelkezett, de az USA által rendszerbe állított és a bombázógép tervezése során figyelembe vett bombáktól is nagy mértékben különbözött, de ezen új típusok hordozását is lehetővé kellett tenni. Ehhez egyesíteni kellett a bombázógép bombaterét és a négy darab, egyenként 3,7 m hosszú bombatérajtót is cserélni kellett nagyobbakra. Így végül egy 10 m hosszú bombateret kaptak. Emellett a speciális bombákhoz speciális függesztőket is kellett kapjon a repülőgép, azok hatalmas tömege és a bombavetés más különbözőségei miatt. Ezen folyamatban kapták meg a bombák a végső helyüket is: a Thin Man, az 5,2 méteres hossza miatt a korábbi hátsó bombatérbe, a rövidebb, de sokkal nagyobb átmérőjű Fat Man pedig az elülső bombatér helyén került függesztésre. A tesztekre a bombázógépeket a Muroc Tesztlőtérre (ma: Edwards légitámaszpont) telepítették át, ahol a teszteket végezték. A kezdetben alkalmazott függesztékek nem vizsgáztak jól, ezért hamarosan a britek G-típusú, egypontos függesztőire és F-típusú bombaoldóira cserélték őket, amelyek a Lancester B.I. Special bombázóin a britek 5400 kg-os Tallboy „földrengésbombáinál” már sikeresen debütáltak. Ezen tesztek során nemcsak a gépek átalakítása történt meg, hanem a tömeg- és mérethű bombamakettek ledobásakor azok aerodinamikai kialakítását is ekkor véglegesítették és kapták meg például az ún. Kaliforniai ejtőernyő farokrészt, amely egy négyzet alakú áramvonalazó-idomból és annak átlói mentén elhelyezett négy, valamint a négyzet oldalainak középpontjából az átlók metszéspontjába futó másik négy, így egymástól 45-45°-onként elhelyezett függőleges stabilizálóból állt össze. Kicsit később jött az értesítés Los Alamosból, hogy a plutónium 239-et használó Thin Man kialakítást a gyártás sajátosságai miatt vegyesen alkalmazott plutónium-239 és -240 sajátosságai miatt – túl magas volt a spontán maghasadás aránya az anyagban, emiatt az előrobbanás veszélye nagy volt, ami miatt csak egy értelmezhetetlenül hosszú szerkezetben lehetett volna megoldani a problémát – el kellett vetni és helyette az urán-235-öt alkalmazni. Ám ennek más karakterisztikájánál fogva egy sokkal rövidebb, a Thin Mannél 3 méterrel lerövidített kialakítás is megfelelő volt, így erre a konfigurációra is át kellett alakítani a gép bombakamráját utólag. A gépekkel szemben támasztott másik fontos követelmény a bomba tömege volt. A Fat Man 4500 kg-ot nyomott és a gyakorló bombavetéseket is egy ugyanilyen tömegű és méretű, de hagyományos robbanószer töltetű, ún. tökbombákkal hajtották végre, ám ezek során kiderült, hogy a motorok teljesítménye nem a legmegfelelőbb a nagy terheléshez. Ennek megoldására az üzemanyag-befecskendezéses Wright R-3350-41 típusú motorokat jelentősebb fejlesztések alá vetették és sokkal megbízhatóbbá tették. Emellett a gépeket súlycsökkentésnek is alávetették. Kiszerelték az összes lövegtornyot és a gép páncélzatát is egyes helyeken, hogy a bombák tömegét valamelyest ellensúlyozzák. A jelentős teljesítménynöveléssel a gépek végül elérhették a 9100 méter utazómagasságot, ami jelentősen magasabb volt a japán légvédelem hatósugaránál, de még a japán vadászgépek is csak elvétve voltak képesek megközelíteni az ilyen konfigurációjú B–29-eseket. Összesen végül 46 db Silverplate B–29 készült, amelyek közül 29 került az 509-esekhez, de ezekből is csak 15-öt használtak a Hirosima és Nagaszaki elleni hadműveletekhez. Ezen 15 gép közül került ki később az Enola Gay és a Bockscar is. Célpont kiválasztás 1945 áprilisában George C. Marshall vezérkari főnök felkérte Leslie Grovest, a Manhattan terv katonai parancsnokát, hogy jelöljön meg konkrét bombázási célpontokat az atombombák számára, amelyeket ő és Stimson védelmi miniszter majd véglegesen jóváhagyhatna. Groves megalakított egy Célbizottságot, amelynek ő maga az elnöke volt és amelyben Thomas Farrell dandártábornok, a Manhattan terv parancsnok-helyettese, John A. Derry őrnagy, William P. Fisher ezredes, Joyce C. Stearns és David M. Dennison, az USAAF vezetői, mellettük Neumann János, Robert R. Wilson és William Penney tudósok a Manhattan tervből vettek részt. A Célbizottság előbb április 27-én Washingtonban ülésezett, majd május 10-én Los Alamosban, ahol lehetőségük nyílt beszélni az ottani tudósokkal és technikusokkal, végül pedig május 28-án ismét Washingtonban, ahol Paul Tibbets és Frederick Ashworth parancsnok (az Alberta Projekt-ből), valamint a Manhattan Projekt tudományos tanácsadója, Richard C. Tolman tájékoztatta a bizottságot a célkijelölés elsősorban technikai aspektusairól. A Célbizottság öt célpontot jelölt meg: Kokura (ma Kitakjusu), ahol Japán egyik legnagyobb lőszergyára működött; Hirosima, egy berakodó kikötő és ipari központ, ahol egy jelentős katonai parancsnokság működött; Jokohama, ahol repülőgépgyártás, szerszámgépgyártás, elektromos berendezések gyártása, valamint dokkok és olajfinomítók központosultak; Niigata, egy jelentős kikötő ipari létesítményekkel, köztük acél- és alumíniumgyárakkal és egy olajfinomítóval; Kiotó, egy jelentős ipari központ. A célpontok kiválasztása a következő kritériumok alapján történt: A célpont átmérője haladja meg a 4,8 km-t (3 mérföld) és legyen fontos katonai célpont a nagyvárosban. A robbanási hullám hatékonyan tudjon károkat okozni. A célpontot valószínűleg nem támadják meg 1945 augusztusáig. Ezek a városok nagyrészt érintetlenek maradtak az éjszakai bombatámadások során, és a hadsereg légiereje beleegyezett, hogy lekerüljenek a célpontlistájáról, hogy később majd pontosan fel lehessen mérni az atombombák okozta károkat. Hirosimát például úgy jellemezték, mint "egy fontos katonai raktárbázist és kikötőt egy városi ipari terület közepén. Jó radarcélpont, és olyan méretű, hogy a város nagy része jelentős károkat szenvedhet. Vannak szomszédos dombok, amelyek valószínűleg fókuszáló hatást keltenek, ami jelentősen növelné a robbanás okozta károkat. A folyók miatt nem jó gyújtócélpont." A Célbizottság kijelentette, hogy „Egyetértés született arról, hogy a célpont kiválasztásának pszichológiai tényezői nagy jelentőséggel bírnak. Ennek két aspektusa van: (1) a lehető legnagyobb pszichológiai hatást kell elérni Japán ellen, és (2) az első bevetéseket kellően látványossá kell tenni ahhoz, hogy a fegyver fontosságát nemzetközileg elismerjék, amikor nyilvánosságra kerül. ...Kiotónak az az előnye, hogy az emberek intelligensebbek, és így jobban képesek felmérni a fegyver jelentőségét. Hirosimának az az előnye, hogy nagy kiterjedésű, és a közeli hegyek lehet fókuszálhatják a robbanás erejét, így a város nagy része elpusztulhat. A tokiói császári palota nagyobb hírnévnek örvend, mint bármely más célpont, de a legkisebb stratégiai értékkel bír”. Nagaszaki kezdetben nem volt a célpont listán, csak egy cserének köszönhetően került rá. Kiotó helyét foglalta el egy rövidebb-hosszabb vitát követően. Egyes források Edwin O. Reischauert, az amerikai hadsereg hírszerző szolgálatának japán szakértőjét jelölik meg Kiotó megmentőjeként, ám ez téves állítás. Önéletrajzában maga Reischauer cáfolta ezt az állítást: az egyetlen személy, aki elismerést érdemel Kiotó megmentéséért a pusztulástól, Henry L. Stimson, az akkori hadügyminiszter, aki a néhány évtizeddel korábbi nászútja óta ismerte és csodálta Kiotót. A fennmaradt források azonban ezt is kissé árnyalják. Bár Stimson tényleg személyes élményekből ismerte Kiotót, ezek inkább évtizedekkel az esküvője utáni látogatásból származtak, amikor a Fülöp-szigetek főkormányzója volt, nem pedig onnan, amikor ott töltötte a nászútját. Május 30-án Stimson arra kérte Grovest, hogy vegye le Kiotót a célpontok listájáról történelmi, vallási és kulturális jelentősége miatt, de Groves rámutatott katonai és ipari jelentőségére. Stimson ezután Harry S. Truman elnökhöz fordult az üggyel. Truman egyetértett Stimsonnal, és Kiotót ideiglenesen levették a célpontok listájáról. Groves júliusban megpróbálta visszatetetni Kiotót a célpontlistára, de Stimson hajthatatlan maradt. Július 25-én aztán Nagaszakit vették fel a listára Kiotó helyett. Ez egy jelentős katonai kikötő volt, Japán egyik legnagyobb hajóépítő és javító központja, valamint a haditengerészet számára a muníció fontos gyártóhelye. Javaslat előzetes demonstrációra A bomba várható hatásai miatt felmerült, hogy annak harci alkalmazása vitákat válthat ki, ezért humánusabb megoldások keresésére lehet szükség. Több találkozón, így 1945. május 31-és és június 1-jén is Ernest Lawrence tudós azt javasolta, hogy tartsanak a japánoknak egy nem harci jellegű bemutatót. Azonban a jószándékú figyelmeztetés ellenérveit számos pontban lehetett sorolni (amelyet Arthur Compton foglalt össze): Nyilvánvaló volt, hogy mindenki cselre gyanakszik. Ha előzetes értesítéssel bombát robbantanak fel Japánban, a japán légierő még mindig elegendő lenne ahhoz, hogy komoly beavatkozást hajtson végre. Az atombomba egy bonyolult eszköz volt, ami ráadásul még fejlesztés alatt állt. Működése korántsem volt rutinszerű. Ha a bomba végső beállításakor a japán védők támadnának, egy hibás mozdulat könnyen valamilyen kudarcot eredményezhetett volna. Egy előre meghirdetett erődemonstráció ilyen befejezése sokkal rosszabb lett volna, mintha a kísérletet el sem végezték volna. Nyilvánvaló volt, hogy a javaslat felmerülésekor, pontosabban egy majdani lehetséges kísérlet, vagy akár harci alkalmazás idején, csak egy lesz elérhető belőlük, majd túl hosszú időközönként jöhetnek továbbiak. Az amerikaiak nem engedhették meg maguknak annak a lehetőségét, hogy az egyikük kudarc legyen. Ha a tesztet semleges területen hajtanák végre, nehéz lenne elhinni, hogy Japán elszánt és fanatikus katonáit lenyűgözné. Ha először egy ilyen nyílt tesztet hajtanának végre, és az nem eredményezne megadást, akkor elvész a lehetőség a meglepetés erejének megragadására, amely oly hatékonynak bizonyult. Épp ellenkezőleg, ez felkészítené a japánokat arra, hogy beavatkozzanak egy atomtámadásba, ha tudnák. Összességében bár vonzónak tűnt egy olyan képességdemonstráció lehetősége, amely nem pusztítana el emberéleteket, senki sem tudott olyan módszert javasolni, amellyel ezt annyira meggyőzővé lehetne tenni, hogy valószínűleg megállítsa a háborút. A demonstráció lehetőségét később James Franck fizikus ismét felvetette az 1945. június 11-én kiadott Franck-jelentésben, amit aztán a Tudományos Tanácsadó Testület június 16-án elutasított, mondván, hogy „nem tudunk olyan technikai demonstrációt javasolni, amely valószínűleg véget vetne a háborúnak; nem látunk elfogadható alternatívát a közvetlen katonai felhasználásra.” Franck ezután Washingtonba vitte a jelentést, ahol az Ideiglenes Bizottság június 21-én ülésezett, hogy felülvizsgálja korábbi megállapításai, de megerősítette, hogy nincs alternatíva a bomba katonai célpont elleni bevetésére. Comptonhoz hasonlóan számos amerikai tisztviselő és tudós azzal érvelt, hogy egy bemutató feláldozná az atomtámadás sokkoló erejét, és a japánok tagadhatnák az atombomba halálos voltát, így kisebb valószínűséggel eredményezne megadást a küldetés. A szövetséges hadifoglyokat esetleg a bemutató helyszínére szállítanák, és a bomba megölné őket. Azon is aggódtak, hogy a bomba esetleg kudarcot vall, mivel a Trinity tesztje egy statikus eszköz, nem pedig egy levegőből ledobott bomba tesztje volt. Ráadásul, bár több bomba is gyártás alatt állt, augusztus elejére csak kettő volt várható, hogy elérhető lesz, és ezek egyébként dollármilliárdokba kerültek, így egy bemutatóhoz felhasználni egyet drága lett volna. Röpcédulák Az Egyesült Államok azokban a hónapban, amikor repülőgépei már elérték Japánt és berepültek fülé, több mint 63 millió röplapot szórt ki Japán-szerte, hogy figyelmeztesse a civileket a lehetséges légitámadásokra. Számos japán város szörnyű károkat szenvedett a légi bombázásoktól, némelyik akár 97 százalékban is megsemmisült. LeMay úgy gondolta, hogy a röplapok fokozzák a bombázások pszichológiai hatását és csökkentik a városokat érintő szőnyeg-bombázásokat elkövetők nemzetközi megbélyegzését. A figyelmeztetések ellenére a japánok háborúval szembeni ellenállása hatástalan maradt. Általánosságban elmondható, hogy a japánok valósnak tekintették a röplapok üzeneteit és sok japán úgy döntött, elhagyja a nagyobb városokat. A röplapok akkora aggodalmat keltettek, hogy a japán kormány elrendelte mindenki letartóztatását, akit röplap birtoklásán kaptak. A röplapok szövegeit hadifoglyok készítették, mert úgy gondolták, hogy ők a legjobb választás, "hogy megszólítsák honfitársaikat". Egy Japánra ledobott atombomba előkészítéseként azonban a Robert Oppenheimer vezette Ideiglenes Bizottság Tudományos Testülete úgy döntött, hogy nem kíván demonstrációt és nem küld különleges röplap-figyelmeztetést. Ezeket a döntéseket a sikeres detonáció bizonytalansága, valamint az az igény indukálta, hogy a japán vezetésben a lehető legnagyobb sokkot akarták kelteni. Hirosimát nem figyelmeztették arra, hogy egy új és sokkal pusztítóbb bombát fognak ledobni. Különböző források ellentmondásos információkat közölnek arról, hogy mikor dobták le az utolsó röplapokat Hirosimára az atombomba előtt. Robert Jay Lifton azt írta, hogy július 27-én, Theodore H. McNelly pedig azt, hogy július 30-án. Azonban az USAAF történeti összegzése szerint ugyan tizenegy várost céloztak meg röplapokkal július 27-én, de Hirosima nem tartozott közéjük és július 30-án sem voltak röplap-bevetések. Augusztus 1-jén és 4-én aztán mégis újabb röplap-bevetésekre került sor. Hirosimát valószínűleg július végén vagy augusztus elején szórólapozták, mivel a túlélők beszámolói egy, az atombomba ledobása előtti napokban kézbesített röplapról számolnak be. Három változatban nyomtattak ki röplapot, amely 11 vagy 12 gyújtóbombázásra szánt várost sorolt ​​fel és összesen 33 város szerepelt a listán. A röplap japán nyelvű szövege így szólt: "...nem ígérhetjük, hogy csak ezek a városok lesznek a támadások között..." Hirosimát egyiken sem említették. Konzultáció Nagy-Britanniával és Kanadával 1943-ban az Egyesült Államok és az Egyesült Királyság aláírta a Quebeci megállapodást, amely többek között kimondta, hogy nukleáris fegyvereket nem lehet más ország ellen bevetni a két fél kölcsönös beleegyezése nélkül. Stimsonnak ezért ki kellett kérnie a britek engedélyét. A két fél által a nukleáris együttműködés koordinálására felállított Kombinált Politikai Bizottság ülésére – amelynek sajátossága volt, hogy Kanada ugyan nem volt az aláíró felek között, a projekthez való hozzájárulása okán mégis joga volt a bizottságba egy tagot delegálni, így a bizottság háromoldalúvá válhatott – 1945. július 4-én került sor a Pentagonban. Ezen az ülésen Sir Henry Maitland Wilson tábornagy bejelentette, hogy a brit kormány egyetért a nukleáris fegyverek Japán elleni alkalmazásával, amit hivatalosan a Kombinált Politikai Bizottság döntéseként fognak iktatni. Mivel az információk harmadik feleknek történő kiadását úgyszintén a Quebeci megállapodás szabályozta, a vita ezután arra irányult, hogy milyen tudományos részletek kerüljenek nyilvánosságra a bombázás sajtóközleményében. De a találkozón azt is megvizsgálták, hogy mit árulhat el Truman Sztálinnak, a Szovjetunió vezetőjének a közelgő potsdami konferencián, mivel ehhez szintén brit beleegyezésre volt szükség. A Potsdami Nyilatkozat A náci Németország 1945. május 8-i legyőzését követően a nagyhatalmak vezetői Potsdamban találkoztak (a háború alatt végig megszokott Churchill-Sztálin-Roosevelt felállás helyett immár Clement Attlee brit miniszterelnök, az elhunyt Roosevelt alelnökéből elnökké emelkedő Harry S. Truman és Sztálin részvételével), fő téma pedig Európa háború utáni rendezése volt, kitekintéssel a Csendes-óceánon még folyó harcokra és a háború ottani befejezésére. A Potsdami konferencia egyébként kihatással volt az atombomba fejlesztésének hajrájára is: Truman ragaszkodott hozzá, hogy az első tesztrobbantást, a Trinity-tesztet olyan időzítéssel hajtsák végre, hogy annak sikere esetén bejelenthesse az atombombát a szövetséges vezetőknek, elsősorban Sztálinnak (Atlee hivatalból tudott róla). A konferencia 1945. július 17-én kezdődött és a Robert Oppenheimer vezette tudóscsoport július 16-ra időzítette a Trinity-t. A siker után Groves azonnal jelentette a Trumannal Potsdamban tartózkodó Marshall tábornoknak a teszt eredményét, amely várakozáson felüli volt. Potsdam Cecilienhof-palotájában a hír vétele után szóba került az atombomba. A Los Alamosból érkező pozitív hírek hatására Truman közölte Sztálinnal, hogy egy a háborút is eldönteni képes fegyvert fejlesztettek ki. Sztálint nem lepte meg a hír (állítólag ugyanis tudott már róla a a Manhattan tervbe beépített német, de a szovjeteknek kémkedő Klaus Fuchs révén) . A konferencián aztán az európai háború utáni rendezés mellett az utolsó napon, július 26-án a szövetséges vezetők kiadták a Potsdami Nyilatkozatot, amely felvázolta Japán megadásának általuk támasztott feltételeit. A nyilatkozatot ultimátumként tették közzé, és kimondták, hogy a feltétlen megadás nélkül a szövetségesek megtámadják Japánt, ami „a japán fegyveres erők elkerülhetetlen és teljes megsemmisítéséhez, és ugyanilyen elkerülhetetlenül a japán haza teljes pusztulásához” vezet. Az atombombát a közlemény nem említette. Július 28-án japán lapok arról számoltak be, hogy a japán kormány megkapta és elutasította a nyilatkozatot. Délután Suzuki Kantarō miniszterelnök egy sajtótájékoztatón kijelentette, hogy a Potsdami Nyilatkozat nem más, mint a Kairói Nyilatkozat újragondolása (japánul=jakinaosi) és hogy a kormány szándékában áll figyelmen kívül hagyni azt (mokuszacu=„hallgatással ölni”), így pedig Japán a végsőkig harcolni fog. A kijelentést mind a japán, mind a külföldi lapok a nyilatkozat egyértelmű elutasításaként értelmezték. Hirohito császár, aki egy a szovjetek felé tett, elkötelezettséggel nem járó tapogatózó ajánlatra várta a választ, nem tett lépést a kormányzati álláspont megváltoztatására. Japán megadási hajlandósága továbbra is a kokutai (császári intézmény és nemzeti rend) megőrzésétől, a császári főhadiszállás leszerelésért és leszerelésért való felelősségének átvállalásától, a Japán szigetek, Korea és Formosa megszállásának elmaradásától, valamint a háborús bűnösök megbüntetésének a japán kormányra való átruházásától függött. Potsdamban Truman – Winston Churchill kérésére – beleegyezett, hogy Nagy-Britannia képviseltethesse magát az atombomba ledobásakor. William Penney és Leonard Cheshire csoportkapitányt (ezredest) Tinianba küldték, de LeMay nem engedte, hogy elkísérjék a hirosimai missziót. Ezt követően megfigyelőként vettek részt a nagaszaki misszióban. A döntés az atombombázásról A döntés dokumentált módon egy katonai parancsban jelent meg. Thomas T. Handy, megbízott vezérkari főnök – Marshall tábornok éppen Potsdamban volt Truman elnök kíséretében – írásbeli parancsot adott 1945. július 25-én Carl Spaatz tábornoknak, amelynek fő pontjai ekképp szóltak: A 20. Légierő 509. Vegyes Csoportja, amint az időjárás lehetővé teszi a látás utáni bombázást, 1945. augusztus 3. után ledobja az első speciális bombáját az egyik itt megjelölt célpontra: Hirosimára, Kokurára, Niigatára, vagy Nagaszakira. A bombát szállító repülőgépet további repülőgépek kísérik majd, hogy a Hadügyminisztérium katonai és civil tudományos személyzetét szállítsák a bombarobbanás hatásainak megfigyelésére és rögzítésére. A megfigyelő repülőgépek több mérföldes távolságra kell maradjanak a bomba becsapódási pontjától. Amint a projekt munkatársai előkészítik azokat, további bombákat fognak ledobni a fent kijelölt célpontokból fennmaradt helyszínekre. A fent felsoroltakon kívüli célpontokkal kapcsolatban további utasításokat adunk ki. Azonban az elsődleges döntést nyilvánvalóan nem a hadsereg, nem Handy tábornok hozta, hanem Truman elnök, a vele a tárgyalásokon jelen lévő katonai tanácsadókkal, így elsősorban Marshall tábornokkal konzultálva. Erről Truman naplója tanúskodik, amelynek aznapi bejegyzése ezeket mondja: „Ezt a fegyvert Japán ellen fogják bevetni mostantól augusztus 10-ig. Megmondtam a hadügyminiszternek, Mr. Stimsonnak, hogy úgy használja, hogy katonai célpontok, katonák és tengerészek legyenek a célpont, ne pedig nők és gyerekek. Még ha a japánok barbárok, könyörtelenek, irgalmatlanok és fanatikusak is, mi, mint a világ vezetője a közjó érdekében, nem dobhatjuk le azt a szörnyű bombát a régi fővárosra [Kiotóra] vagy az újra [Tokióra]. Ő és én egyetértünk. A célpont tisztán katonai lesz.” Hirosima megtámadása A város a második világháború idején Hirosima városa az Ota-folyó széles, lapos deltáján fekszik, melynek 7 ága hat szigetre osztja a várost, amelyek a Hirosimai-öbölbe nyúlnak. A város szinte teljes egészében sík, és csak kissé emelkedik a tengerszint fölé, míg tőle északnyugatra és északkeletre néhány domb emelkedik 213 méter magasra. A város keleti részén egyetlen, körülbelül 1,2 kilométer hosszú és 67 méter magas domb állt, ami a számítások szerint bizonyos mértékig megszakította a robbanás okozta károk terjedését, de maga a város egyébként teljesen ki volt téve a bomba hatásának. A több mint 67 négyzetkilométeres teljes városterületből csak kb. 12 négyzetkilométer volt teljesen beépített. A kereskedelmi, ipari és lakóövezetek között nem volt markáns különbség. A lakosság 75%-a a városközpont sűrűn beépített területén koncentrálódott. Emellett Hirosima komoly katonai jelentőséggel bírt a háború ideje alatt. Itt állt a 2. Japán Hadsereg főhadiszállása, amely egész Dél-Japán védelmét irányította. A város kommunikációs és raktározási központként, valamint csapatok összevonására kijelölt területként volt ismert. Egy japán jelentést idézve: „A háború kezdete óta valószínűleg több mint ezer alkalommal kísérték el a hirosimai lakosok »Banzai« kiáltásokkal a kikötőből távozó csapatokat.” A városközpontban számos vasbeton épület, valamint könnyebb szerkezetek álltak. A központon kívül a területet japán házak között elhelyezkedő, sűrűn elhelyezkedő, kis, fából készült műhelyek alkották, míg néhány nagyobb ipari üzem a város szélén húzódott. A házak fából készültek, cseréptetővel. Sok ipari épület favázas szerkezetű volt. A város egésze rendkívüli módon ki volt téve a tűzkároknak. Néhány vasbeton épület sokkal erősebb szerkezetű volt, mint amit az amerikai szabványok megkövetelnek, a japán földrengésveszély miatt. Ez a kivételesen erős szerkezet kétségtelenül magyarázatot adott arra, hogy a városban a robbanás epicentrumához még a meglehetősen közel álló épületek némelyikének is a vázszerkezete nem omlott össze. Hirosima lakossága a háború elején elérte a csúcsot, több mint 380 000 főt, de az atombomba-támadás előtt a japán kormány által elrendelt szisztematikus evakuálás miatt a lakosság száma folyamatosan csökkent. A támadás idején a lakosság száma körülbelül 255 000 volt. Ez a szám a regisztrált népességen alapul, amelyet a japánok az élelemadagok kiszámításához használnak, és a városba behozott további munkásokra, vagy a katonai csapatokra vonatkozó becslések nem feltétlenül pontosak. Hirosimának tehát körülbelül ugyanannyi lakosa volt, mint a rhode island-i Providence, vagy a texasi Dallas városának. A bombák rendeltetési helyre érkezése A Los Alamosban zajló fejlesztési folyamat eredménye két párhuzamos metódussal működő robbanószerkezet lett, az ún. ágyúcső kialakítású és az implóziós bomba. Az előbbiben a fegyver céljára alkalmas uránt két különböző csomagban helyezték el egy cső két végében, az egyiket egy kvázi lövedék formájában, a másikat pedig gyűrű formában és a lövedéket hagyományos robbanószer alkalmazásával belelőtték a gyűrűbe, így érve el a kritikus tömeg egy helyre koncentrálását a megfelelő pillanatban, létrehozva a láncreakciót. Utóbbi pedig egy nagy gömb volt, amelynek középpontjában helyezték el a plutónium hatóanyag egyik részét, a másikat pedig a gömb palástján, majd a gömbszimmetrikusan elhelyezett robbanólencsékkel ezt a paláston elhelyezkedő részt befelé robbantották a gömb középpontja felé, így érve el a kritikus tömeget. Az ágyúcső kialakítású uránbomba a Little Boy nevet, míg az implóziós plutónium szerkezet a Fat Man nevet kapta. A kétféle szerkezet közül a Fat Man típusú változatot tesztelték le a Trinity-teszt keretében, a másik változat azonban kipróbálatlan maradt, de így is bevethetőnek ítélték. A Little Boy bomba 1945 május elejére elkészült, egyelőre az urán hasznos töltet kivételével. Az urántöltet két része közül a lövedék június 15-én, a célpontbetét pedig július 24-én készült el. Emellett jónéhány bombaszerkezetet is gyártottak, de azzal, hogy a végső összeszerelésükre majd csak a csapatoknál, a rendeltetési helyen kerül sor. Az uránlövedék és nyolc előszerelt bomba-egység (részben összeszerelt bombák lőpor és hasadóanyagok nélkül) július 16-án hagyta el a kaliforniai Hunters Point haditengerészeti hajógyárat az USS Indianapolis cirkáló fedélzetén, amely Tinianra szállította őket és július 26-án érkezett meg. A célpontbetétet július 30-án légi úton juttatták el a Csendes-óceánra az Alberta Projekt keretében, amikor Francis Birch parancsnok kíséretében jutott el a részegység Tinianra. (A bombát később a helyszínre szintén egy kísérő-repülőgéppel eljutó Harold Agnew fizikus "teljesen veszélyesnek" nevezte.) A különböző időpontokban és módokon a rendeltetési helyére eljuttatott bomba részegységek végső összeszerelésére és élesítésére vonatkozóan azonban különleges eljárások léptek életbe. Normális esetben a földön, felszállás előtt élesítették volna az atombombát, de a los alamosi tudósok szerint ez kivételesen kényes feladat volt. Az 509. Vegyes Repülőcsoport aggályaira reagálva, miszerint egy B-29-es lezuhanhat felszállás közben egy élesített bombával a fedélzetén, Birch módosította a Little Boy tervét, hogy egy kivehető zárdugót építsen be, amely lehetővé teszi a bomba repülés közbeni élesítését. A támadás Az első atombomba ledobására vonatkozó 35-ös számú hadparancs 1945. augusztus 5-én érkezett a tiniani bázisra. Eszerint a parancs szerint (tartalék és elsődleges) célpontonként egy-egy időjárás felderítő B–29-esnek kellett felszállnia, hogy előre jelezze a támadást elvégző másik – egyébként kísérők nélküli, magányos – B–29-nek a kijelölt célpont – Hirosima városa, illetve ha az időjárás nem engedte meg, akkor tartalék célpontként Kokura és Nagaszaki – felett uralkodó időjárási körülményeket. A parancs Paul Tibbets ezredest, az 509. Vegyes Repülőcsoport parancsnokát jelölte meg a bombázó gép parancsnokának. A parancsban a 82-es ún. victor számú (egyébként 44-86292 gyári számú), B–29-45-MO altípusú B–29 Superfortresst jelölték ki, amelyet még aznap Tibbets a saját anyja – és véletlen egybeesésként egy regényhősnő is – után Enola Gay névre keresztelt, amely ikonikussá vált jelet Nelson Miller közlegény, a műszakiak egyik beosztottja fel is festett a pilótafülke alá, a gép orrára, megkülönböztető jelzésként. A gépet egyébként korábbi repülésein Robert A. Lewis parancsnokolta, aki boldogtalan is volt amiatt, hogy Tibbets „kitúrta” őt és csak a gép másodpilótája lehetett a bevetésen. A Tibbets vezette gép, helyi idő szerint 1945. augusztus 6-án, hajnali 02:45-kor szállt fel a Japántól körülbelül hat órás repülőútra lévő tiniani North Fieldről. Tinian elhagyása után a bombázógép Ivo Dzsimára indult, hogy 05:55-kor 2800 méteren (9200 láb) találkozzanak két másik géppel. Az Enola Gayt másik két másik B-29 bombázó – a Charles Sweeney őrnagy által vezetett és műszerekkel, érzékelőkkel felszerelt The Great Artiste, valamint egy akkor még névtelen repülőgép, amelyet később Necessary Evilnek neveztek el és George Marquardt kapitány parancsnoksága alatt állt – követte a bevetésre. A The Great Artiste feladata a robbanás hatásainak távérzékelése, a Necessary Evil-é pedig a légi fényképezés volt és csak távolabbról lemaradva repültek az Enola Gay után. Az Enola Gay előtt egy órával startoló időjárás-felderítő a Straight Flush addigra átrepült a város felett és egy rövid üzenetet sugároztak vissza, amelyet az Enola Gay fogott is: "A felhőzet kevesebb, mint 3/10 minden magasságban. Javaslat: bomba elsődleges." A cél immár technikailag is Hirosima volt. Az Enola Gay tiszta látási viszonyok mellett, 9470 méteren (31060 láb) érkezett Hirosima fölé. Parsons, a bombázószemélyzet fegyverzeti tisztje repülés közben élesítette a bombát, hogy minimalizálja a felszállás közbeni kockázatokat (korábban saját szemével látott négy B-29-est lezuhanni és kiégni a felszálláskor, ami táplálta azon aggodalmakat, hogy nukleáris robbanás történik, ha a B-29-es lezuhan az élesített „Kisfiúval” a fedélzetén). Később segédje, Morris R. Jeppson hadnagy 30 perccel a célterület elérése előtt eltávolította a biztosító berendezéseket is. 8:09-kor Tibbets megkezdte a rárepülést a bombázási körre és átadta a rávezetést bombázótisztjének, Thomas Ferebee őrnagynak. 8:15-kor (hirosimai idő szerint) bekövetkezett a bomba kioldása, ami a tervek szerint zajlott, majd a körülbelül 64 kg urán-235-öt tartalmazó Little Boy 44,4 másodperc alatt zuhant le a körülbelül 9400 méteres magasságban repülő repülőgépről, hogy a hozzávetőleg 580 méteres detonációs magasságban működésbe lépjen és felrobbanjon a város felett. Az Enola Gay ekkor már 18,5 km-re volt, mielőtt érezte volna a robbanás lökéshullámait, mivel azt az Robert Oppenheimer intencióján alapuló a parancsot kapták, hogy a bombaoldás pillanatában egy éles fordulóval és intenzív süllyedéssel (ami a sebesség drasztikus növelésével járt együtt), kerüljenek a lehető legtávolabb a robbanástól. Az oldalszél miatt a bomba körülbelül 240 méterrel tévesztette el a célpontot, ami a célkijelölők által kiválasztott Aioi-híd volt és helyette közvetlenül a Sima Sebészeti Klinika felett robbant fel. A robbanás 16 ± 2 kilotonna TNT-nek (vagy 66,9 ± 8,4 TJ-nak) megfelelő energiát szabadított fel – négyszer annyit, mint amennyi a Drezda városát elpusztító hagyományos bombáknak összesen volt korábban az ottani bombázások során. A fegyver egyébként nagyon hatékonytalan volt, anyagának mindössze kevesebb mint 2 százaléka vett részt az atommaghasadás láncreakciójában. A teljes pusztítás sugara körülbelül 1,6 kilométer volt, a keletkezett tüzek 11 km²-en terjedtek tova. Az Enola Gay két percig maradt a célterület felett és 16-18 kilométerre volt, amikor a bomba felrobbant. A fedélzeten lévők közül csak Tibbets, Parsons és Ferebee ismerte a fegyver jellegét, míg a bombázón tartózkodó többieket csak arra figyelmeztették, hogy vakító villanásra számítsanak, amihez védőszemüveget is kaptak. A legénység azt mesélte, hogy az oldás után „mindenki magában számolni kezdett, hogy mikor következik be a robbanás, mert mindenki azt várta, hogy felrobban-e a bomba, mivel valós esély volt arra, hogy mégis besül”. Morris Jeppson a bombáért magáért felelős fegyverzeti tiszt segédje túl gyorsan számolt magában, ezért amikor elért a számolásban a számára megfelelő pillanatig, „egy pillanatra bepánikolt, azt gondolta: ez besült”. Aztán pár pillanattal később egy mindent betöltő fényvillanás következett be, amelyről Van Kirk navigátor azt mondta, hogy hiába volt rajta fényvédő szemüveg, „olyan volt, mintha egy fényképész közelről televakuzta volna” az arcát. Egy másik legénységi tag, Harold Agnew tudományos megfigyelő, aki a The Great Artiste kísérőgépen ült úgy írta le a tapasztalatot, hogy az egész gépet fehér fényár töltötte meg. Aztán kisvártatva jött a lökéshullám, amelyet először George Caron faroklövész látott meg és csak annyit tudott mondani abban a pillanatban: „És akkor, bang!” Ekkor a gépet, mintha megütötte volna egy láthatatlan kéz, majd pár pillanattal később újra (először az elsődleges lökéshullám, másodjára pedig a földről visszaverődő második hullám hintáztatta meg a gépet). A vadonatúj gép nyögött az erőhatástól, Jeppson néhány pillanatig azt hitte, hogy be fog szakadni a gép oldalfala. Majd mindannyian az ablakokhoz nyomultak, ahol meglátták az emelkedő gombafelhőt. Van Kirk szerint akkor már 7500 méteren járt és gyorsan emelkedett. A Great Artiste megfigyelői szerint „figyelték, ahogy a felhő emelkedik és a világ összes színét ölti magára, csodálatos színeket, köztük leginkább lazacszínt, zöldeket és kékeket”. „Nehéz volt elhinni, amit láttunk” – mondta később Tibbets az újságíróknak, míg Parsons azt mondta: „az egész hatalmas és lenyűgöző volt ... a velem lévő férfiak felhördültek: »Istenem!«”. Ő és Tibbets a lökéshullámot „egy kemény sortűzhöz” hasonlították. A Necessary Evil kamerái mind meghibásodtak, a támadásról készült egyetlen felvétel pedig egy 16 mm-es filmfelvevővel készült, amelyet a személyzeti egyik tagja, Harold Agnew csempészett fel a repülőgépre. A látványtól remegő kézzel készített felvétel döbbenetes volt: „A város nem volt már ott. Semmi nem volt már ott. Az a nagy porfelhő elborította az egészet”. Enola Gay legénységét hősnek kijáró fogadtatásban részesítették a tiniani leszálláskor, több száz éljenző vendég és Theodore „Dutch” Van Kirk – az Enola Gay navigátora – megfogalmazásában „több tábornok [jelenlétében], mint amennyit életemben láttam. Azon tűnődtünk, hogy mit keresnek ott”. Amikor Tibbets kiszállt a B-29-eséből, a Kiváló Szolgálat Érdemkeresztjét tűzték váratlanul a mellkasára, miközben ő még mindig a pipáját tartotta a kezében. A földfelszínen végbemenő események Augusztus 5-ről 6-ra virradó éjszaka a japán korai előrejelző radarrendszer számos amerikai repülőgép közeledtét észlelte Japán déli része felé. Ezekben az észlelésekben a radar 65 bombázót jelzett Szaga, 102-t Maebasi, 261-et Nisinomija, 111-et Ube és 66-ot Imabari felé repülni. Ezért riasztást adtak ki és a rádiók adását számos városban, köztük Hirosimában is leállították. Magában Hirosimában 00:05-kor szólaltak meg a légiriadó szirénák, amelyet később lefújtak. Körülbelül egy órával a bombázás előtt ismét légiriadót rendeltek el, amikor a Straight Flush átrepült a város felett, de mivel csak egyetlen gépről volt szó és az sem dobott le semmit, a légiriadót 07:31-kor feloldották, és sokan kint kezdték el végezni a dolgukat a szabadban. A bomba 1945. augusztus 6-án 8:16:12-kor robbant fel, 580 ± 15 m magasságban. A földön tartózkodók pikáról (ピカ) – egy ragyogó fényvillanásról – számoltak be, amelyet egy don (ドン) – egy végtelenül hangos dörrenés – követett. A városban a túlélők tapasztalatai a helyszíntől és a körülményektől függően változtak, de a túlélők beszámolóiban közös volt az az érzés, hogy egy hagyományos fegyver véletlenül közvetlenül a közelükben robbanhatott fel (néha magnéziumbombaként emlegetik, amelynek jellegzetesen élénk fehér villanása van), hatalmas károkat okozva (például embereket dobált át a szobákon, üvegeket tört be, épületeket zúzott össze). Miután előbújtak a romok közül, a túlélők fokozatosan rádöbbentek, hogy az egész várost egyetlen támadás érte, egyetlen bomba pusztította el. A túlélők beszámolói gyakran arról szólnak, hogy a város romjai között bolyonganak anélkül, hogy világos elképzelésük lenne arról, hol vannak éppen és hová mennek, vagy az összedőlt épületekben rekedt, vagy szörnyű égési sérüléseket szenvedett emberek kiáltásaival találkoznak. Ahogy a robbanás okozta számos kisebb tűz terjedni kezdett, tűzviharrá egyesültek, amely gyorsan terjedt a romokon, sokakat csapdába ejtve és megölve, és arra késztetve az embereket, hogy menedéket keresve a város folyóiba ugorjanak (ahol aztán sokan megfulladtak). Josito Macsusige volt az egyetlen fotós, aki Hirosimáról fotókat készített közvetlenül a bombázás után. Egy későbbi interjúban elmondta, hogy közvetlenül a bombázás után „mindenhol por volt, szürkés sötétség borított mindent”. Összesen öt fényképet készített, aztán nem volt képes folytatni a fényképezést: „Valóban szörnyű jelenet volt. Olyan volt, mint valami a pokolból.” A túlélői beszámolókban kiemelten szerepelnek olyan más túlélők esetei is, akik sértetlennek tűntek, de órákon vagy napokon belül belehaltak abba, amit később sugárbetegségként azonosítottak. A bomba robbanása, majd későbbi tűzvihara és sugárzási hatásai által megölt emberek számának becslését nehezítette a háború alatti pontatlan nyilvántartás, a támadás okozta káosz, a támadás reggelén a városban tartózkodók számának bizonytalansága, valamint a számlálási módszertan bizonytalanságai is. A Manhattan terv 1946-os jelentései és az amerikai megszállás során felállított, az Atombomba Kivizsgálására Létrehozott Közös Bizottság 1951-es jelentései 64 500-66 000 halottat és 69 000-72 000 sérültet becsültek, míg a japán vezetésű, az 1970-es években felállított vizsgálóbizottság 140 000 halottat becsült az 1945-ös év végéig Hirosimában. A becslések az elesett japán katonai erők számáról is eltérnek. Az Egyesült Államok Stratégiai Bombázási Felmérése 1946-os becslése szerint 24 158 katona tartózkodott a városban a támadás idején és ebből 6 789-en haltak meg vagy tűntek el, míg az 1970-es évekbeli újraértékelések körülbelül 10 000 katonai áldozatot becsültek. A Sugárhatás-kutatási Alapítvány (RERF) modern becslése szerint a város lakossága a bombázás idején 340 000 és 350 000 fő között volt, akik közül az év végére 90 000 és 166 000 fő között haltak meg. A robbanás utáni dokumentumfelvételek szerint az áldozatok egy része egyszerűen eltűnt, elpárolgott a kataklizmában (amelyről csak a különböző tereptárgyakon megmaradt, beégett árnyékok tanúskodtak), mások borzalmas sérüléseket szerezve haltak meg nem sokkal a robbanás után. A túlélők is nyomorult körülményekkel néztek szembe. Közülük Eizō Nomura volt az a robbanáshoz legközelebb tartózkodó, ismert túlélő, aki egy vasbeton épület alagsorában tartózkodott (a háború után is menedékházként működött), mindössze 170 méterre a epicentrumtól a támadás idején. Ő 1982-ben halt meg, 84 éves korában. Egy másik túlélő, Akiko Takakura volt a robbanás hipocentrumához legközelebb álló túlélők egyike, aki a felszínen élte túl a robbanást. A masszívan épült hirosimai bankban tartózkodott, mindössze 300 méterre a epicentrumtól a támadás idején. A túlélők és sérültek helyzete kétségbeejtő volt. Hirosimában az orvosok több mint 90 százaléka, valamint az ápolók 93 százaléka meghalt vagy megsérült – legtöbben a belvárosban tartózkodtak, amely a legnagyobb károkat szenvedte. A kórházak megsemmisültek vagy súlyosan megrongálódtak. A Vöröskereszt Kórházában csak egyetlen orvos, Terufumi Sasaki maradt szolgálatban. Mindazonáltal kora délutánra a rendőrség és az önkéntesek evakuálási központokat hoztak létre a kórházakban, iskolákban és villamosmegállókban, az Asano könyvtárban pedig hullaházat alakítottak ki. A robbanás túlélői orvosi ellátásra gyűltek össze, de sokan meghaltak, mielőtt bármilyen segítséget kaptak volna, és holttestek gyűrűit hagyták felhalmozódni a kórházak körül. Az anyagi kár is borzalmas mértékeket öltött. Az amerikai felmérések becslései szerint a város 12 km²-en pusztult el. A japán tisztviselők megállapították, hogy Hirosima épületeinek 69 százaléka megsemmisült, további 6-7 százaléka pedig megrongálódott. Hirosima vasbeton épületeinek egy részét nagyon erősre építették a japán földrengésveszély miatt és a vázszerkezetük nem omlott össze, annak ellenére, hogy meglehetősen közel voltak a robbanás középpontjához. Mivel a bomba a levegőben robbant fel, a robbanás inkább lefelé, mint oldalra irányult, ami nagyban felelős a Prefektúrai Ipari Promóciós Csarnok, a ma Genbaku (atombomba) kupolaként ismert épület fennmaradásáért, amely mindössze 150 méterre volt a epicentrumtól. A romokat Hirosimai Békeemlékműnek nevezték el és 1996-ban az UNESCO Világörökség részévé tették az Egyesült Államok és Kína kifogásai ellenére, akik fenntartásaikat fejezték ki azon az alapon, hogy más ázsiai nemzetek szenvedték el a legnagyobb emberélet- és vagyonveszteséget és a figyelem Japánra való összpontosításából hiányzik a történelmi perspektíva. A Harry S. Truman által erősen hangsúlyozott katonai erők, mint célpont harcértékét is lényegében megtörte a robbanás. A japán Második Általános Hadsereg főhadiszállásának sok egysége éppen fizikai kiképzésen vett részt a hirosimai vár területén, alig 820 méterre a hipocentrumtól. A támadás 3 243 katona azonnali halálát okozta a kiképzőtéren. A Chugoku Katonai Körzet főhadiszállásának kommunikációs szobája, amely egyben a légiriadók kiadásáért és feloldásáért volt felelős, a vár egy félig alagsori szobájában volt. Josie Oka, a Hidzsijama Leánygimnázium diákja, akit kommunikációs tisztként mozgósítottak, éppen üzenetet küldött, hogy riasztást adtak ki Hirosimára és a szomszédos Jamagucsira, amikor a bomba felrobbant. Egy speciális telefonon értesítette a fukujamai főhadiszállást (mintegy 100 kilométerre), hogy "Hirosimát egy új típusú bomba támadta meg. A város szinte teljes pusztulásban van." A katonák közül a kiképzésen lévőkön kívül is sokan meghaltak vagy halálosan megsebesültek, köztük Ji U alezredes, a koreai császári család egyik hercege, aki vezérkari tisztként szolgált. A legidősebb túlélő törzstiszt pedig a sebesült Kumao Imoto ezredes volt, aki a parancsnokságon vezérkari főnökként tevékenykedett. A sértetlenül maradt hirosimai Ujina kikötőből érkező katonák Shin'yō osztályú öngyilkos bevetésekre tervezett motorcsónakokat használtak, melyek az amerikai invázió visszaverésére szolgáltak volna, de a támadás után a sebesültek összegyűjtésére használták őket, hogy a folyókon lefelé vigyék őket az ujinai katonai kórházba. Mivel Senkicsi Avaja polgármestert megölték a polgármesteri rezidencián, a csak könnyebben sérült Sunroku Hata tábornagy vette át a város igazgatását és koordinálta a segélyakciókat. Teherautók és vonatok hozták a segélyszállítmányokat, és evakuálták a túlélőket a városból. A támadásnak – bár a támadó kötelék gépei semmiféle károsodást nem szenvedtek el – voltak amerikai áldozatai is. Tizenkét amerikai pilóta volt bebörtönözve a Csugokui Katonai Rendőrség főhadiszállásán, körülbelül 400 méterre a robbanás középpontjától. Legtöbben azonnal meghaltak, bár a jelentések szerint kettőt fogvatartóik végeztek ki, két másik, a bombázás miatt súlyosan megsérült foglyot pedig az Aioi-híd mellett, a Kempeitai mellett hagytak, hogy halálra kövezzék őket. A japán hatóságok – hamisan – azt jelentették, hogy nyolc amerikai hadifoglyot, akiket a Kjúsúi Egyetem orvosi kísérleti programjának részeként öltek meg, az atomrobbantásnak estek áldozatul, egy eltussolási ügy részeként. Az atombomba robbanása által keltett tüzek nagy mennyiségű hamut juttattak a légkörbe. A robbanás után egy-két órával „fekete eső” hullott, amely hamu, radioaktív kihullás és kátrányos víz keveréke volt, egyes esetekben súlyos sugárzási égési sérüléseket okozva. A támadás mibenlétére való japán ráeszmélés A Japán Műsorszóró Társaság tokiói irányítója észrevette, hogy a hirosimai állomás kikapcsolt. Megpróbálta egy másik telefonvonalon keresztül kapcsolatba lépve a helyi állomással visszaállítani a műsort, de ez is kudarcot vallott. Körülbelül 20 perccel később a tokiói vasúti távíróközpont észlelte, hogy a fővonali távíró leállt Hirosimától északra. A várostól 16 km-en belül található néhány kisebb vasútállomásról nem hivatalos és zavaros jelentések érkeztek egy szörnyű hirosimai robbanásról. Ezeket a jelentéseket mind továbbították a Japán Császári Hadsereg vezérkarának főhadiszállására. A katonai bázisok többször is megpróbálták felhívni a hirosimai hadsereg főhadiszállásának kommunikációs irányítóállomását. A városban uralkodó teljes csend zavarba ejtette a vezérkart, tudták, hogy nem történt nagyobb ellenséges rajtaütés, és hogy abban az időben nem volt jelentős mennyiségű robbanóanyag sem Hirosimában. Egy fiatal tisztet utasítottak, hogy azonnal repüljön Hirosimába, szálljon le, mérje fel a károkat, és térjen vissza Tokióba megbízható információkkal a vezérkar számára. Úgy érezték, hogy semmi komoly nem történt, és hogy a robbanás csak pletyka. A törzstiszt a repülőtérre ment, és délnyugat felé repült. Körülbelül három óra repülés után, még mindig közel 160 km-re Hirosimától, pilótájával egy hatalmas füstfelhőt láttak a bomba okozta tűzviharból. Miután körbejárták a várost, hogy felmérjék a károkat, a várostól délre szálltak le, ahol a törzstiszt, miután jelentést tett Tokiónak, megkezdte a segélyakciók megszervezését. Tokió Truman elnök tizenhat órával későbbi bejelentéséből értesült arról, hogy a várost egy új típusú bomba pusztította el. A hivatalos Fehér Ház-beli bejelentést a Tinianból induló hálózatok torlódása késleltette, ami azt jelentette, hogy Groves kezdetben nem tudta megerősíteni a hirosimai károk mértékét. Az első hirosimai jelentést egy tizennégy éves diáklány, Josie Okava önkéntes kommunikációs tiszt küldte egy forródróton a Csugoku Katonai Körzet parancsnokságának bunkeréből, 800 méterre az epicentrumtól. Fukuyamában nem hittek neki, ezért egy katonát talált a föld felett, aki azt mondta neki, hogy „Hirosimát egy új típusú bomba támadta meg. A város szinte teljes pusztulásban van.” A két bombázás közötti időszak Tizenhat órával a hirosimai robbantás után a Fehér Ház sajtófőosztálya Truman nevében kiadott egy nyilatkozatot, amelyben bejelentették, hogy egy új fegyvert használtak Japánban elsőként a háború során. A közleményben az állt, hogy az Egyesült Államok és szövetségesei „kétmilliárd dollárt költöttek a történelem legnagyobb tudományos szerencsejátékára – és nyertek”, és figyelmeztették Japánt: „Ha most nem fogadják el a feltételeinket, olyan pusztításra számíthatnak a levegőből, amilyet még soha nem láttak ezen a földön. Ezt a légi támadást olyan számú és erejű tengeri és szárazföldi erő követi majd, amilyet még nem láttak, és olyan harci képességekkel, amelyeket már megismerhettek.” ​​Ez egy széles körben sugárzott beszéd volt, melyet a japán hírügynökségek is átvettek. A Saipanon található 50 000 wattos középhullámú rádióadó, az OWI rádióállomás 15 percenként sugárzott hasonló üzenetet Japánnak Hirosimáról kijelentve, hogy további japán városokra is hasonló sors vár, ha nem fogadják el azonnal a Potsdami Nyilatkozat feltételeit és nyomatékosan sürgette a civileket, hogy evakuálják a nagyobb városokat. A Radio Japan, amely továbbra is Japán győzelmét magasztalta azzal, hogy soha nem adják meg magukatt, tájékoztatta a japánokat Hirosima pusztulásáról, melyet egyetlen bomba okozott. Augusztus 7-én, egy nappal Hirosima pusztulása után, Josio Nisina és más atomfizikusok érkeztek a városba, és gondosan megvizsgálták a károkat. Ezután visszatértek Tokióba, és közölték a kabinettel, hogy Hirosimát valóban atomfegyver pusztította el. Soemu Toyoda admirális, a haditengerészet vezérkari főnöke úgy becsülte, hogy legfeljebb egy vagy két további bombát tudnak az amerikaiak előkészíteni, ezért úgy döntöttek, hogy elviselik a fennmaradó támadásokat, elismerve, hogy "további pusztítás lesz, de a háború folytatódik". Az American Magic kódfejtői lehallgatták a kabinet üzeneteit. Purnell, Parsons, Tibbets, Spaatz és LeMay még aznap Guamon találkoztak, hogy megvitassák a következő lépéseket. Mivel Japán megadásának semmi jele nem volt, úgy döntöttek, hogy újabb bombát dobnak le. Parsons azt mondta, hogy az Alberta Projekt augusztus 11-re elkészíti azt, de Tibbets egy közeledő vihar miatti rossz repülési körülményeket jelző időjárás-jelentésekre hivatkozott és megkérdezte, hogy a bombát el lehet-e készíteni augusztus 9-ig. Parsons szerint lehetséges volt a határidő előrehozatala és megígérte, hogy az alárendelt csapatok mindent megtesznek, hogy kész legyenek. Vjacseszlav Molotov szovjet külügyminiszter korábban még április 5-én tájékoztatta Tokiót a Szovjet-japán megnemtámadási egyezmény Szovjetunió általi egyoldalú felmondásáról. Augusztus 9-én pedig, tokiói idő szerint éjfél után két perccel a szovjet gyalogság, páncélosok és a légierő megkezdték a mandzsúriai stratégiai hadműveletet offenzíváját. Négy órával később Tokióba érkezett a hír a Szovjetunió hivatalos hadüzenetéről is. A japán hadsereg felső vezetése Korecsika Anami hadügyminiszter támogatásával megkezdte a hadiállapot bevezetésének előkészületeit, hogy egyben elhallgattassa az esetleg a békekötésre törekvő köröket. Nagaszaki megtámadása A város a második világháború idején Nagaszaki egy hosszú öböl mélyén fekszik, amely egyben a Japán déli részén fekvő Kjúsú-szigetének legjobb természetes kikötőjét alkotja. A város fő kereskedelmi és lakóövezete egy kis síkságon fekszik az öböl belső vége közelében. Egy hegynyúlvány választ el két folyót – az északi Uragami-folyót és a délebbi Nakasima-folyót –, melynek lábánál, a két folyó között egy síkság alakult ki, ahol a város fekszik. Az atomrobbanáskor ez a hegynyúlvány és a város szabálytalan elrendezése jelentősen csökkentette a pusztítás területét, így első pillantásra Nagaszaki kevésbé tűnt pusztítottnak, mint Hirosima. A város sűrűn beépített területe a terepviszonyok miatt kevesebb mint 10 négyzetkilométerre korlátozódik, míg a város tágabb területe mintegy 90 négyzetkilométerre terjed ki. Nagaszaki városa Dél-Japán egyik legnagyobb tengeri kikötője volt a háború idején és nagy jelentőséggel bírt számos és változatos iparága miatt, beleértve a lőszer-, hajó-, katonai felszerelések és egyéb hadianyagok gyártását. A támadással megcélzott keskeny, hosszú sáv különösen fontos volt ipara miatt. A város négy legnagyobb vállalata a Mitsubishi Hajógyár, az Elektromos Hajógyár, a Fegyvergyár és az Acél- és Fegyvergyár volt, amelyek a város munkaerejének mintegy 90 százalékát foglalkoztatták és a város iparának 90 százalékát tették ki. Bár fontos iparváros volt, Nagaszakit az amerikaiak előzőleg megkímélték a gyújtóbombázásoktól, mivel földrajzi elhelyezkedése miatt nehéz volt éjszaka megtalálni az AN/APQ-13 radarral. A többi célpontként szolgáló várossal ellentétben Nagaszakit nem helyezték a bombázók által elkerülendő státusba, amelyet az összfegyvernemi Vezérkar július 3-i direktívája szabályozott, így ötször is érte kisebb bombázás. Az egyik ilyen rajtaütés során, augusztus 1-jén, számos hagyományos, nagy robbanóerejű bombát dobtak a városra. Néhány a város délnyugati részén található hajógyárakat és dokkterületeket, több pedig a Mitsubishi Acél- és Fegyvergyárat találta el. Nagaszakiban, annak számos modern vonásától eltekintve, a lakóépületek szinte kivétel nélkül gyenge minőségű, tipikus japán építmények voltak, fa vagy favázas épületekből álltak, vakolt vagy vakolat nélküli fafalakkal és cseréptetővel. A kisebb ipari és üzleti létesítmények közül sok szintén faépületekben vagy gyenge szerkezetű kőépületekben kapott helyet. Nagaszaki évekig növekedhetett anélkül, hogy bármilyen határozott városrendezési tervhez igazodna, ezért a lakóépületeket amennyire csak lehetséges volt, gyárépületek mellé és egymáshoz építették az egész ipari völgyben. A bombázás napján becslések szerint 263 000 ember tartózkodott Nagaszakiban, köztük 240 000 japán lakos, 10 000 koreai lakos, 2500 besorozott koreai munkás, 9000 japán katona, 600 besorozott kínai munkás és 400 szövetséges hadifogoly – utóbbiak egy Nagaszakitól északra fekvő táborban. A Fat Man rendeltetési helyre érkezése A Fat Man elnevezést kapott plutóniumbombának a bombázó alakulathoz való eljuttatásánál kissé másképpen jártak el, mint a Little Boy esetében. Az első plutóniummagot, a polónium-berillium sün iniciátorral együtt, a Project Alberta futárja, Raemer Schreiber őrizetében szállították egy Philip Morrison által erre a célra tervezett magnézium hordtáskában. A magnéziumot azért választották, mert nem működik neutronvisszaverőként. A mag július 26-án indult a Kirtland légibázisról az 509. Vegyes Repülőcsoport 320. Csapatszállító Századának C-54-es szállító repülőgépén, és július 28-án érkezett meg Tinian North Field Repülőterére. Három Fat Man nagy robbanóanyag-előszerelvényt, az F31, F32 és F33 jelölésűeket, július 28-án vett fel Kirtlandben három B-29-es, kettő a 393. Bombázó Századból és egy a 216. Hadsereg Légierő Bázisegységéből és szállították North Fieldre, ahová augusztus 2-án érkeztek meg. A támadás A második bombázás időzítését Paul Tibbets ezredesre, a bombázó alakulat parancsnokára ruházták. Eredetileg augusztus 11-re tervezték a támadást, ám az időjárás előrejelzések miatt két nappal korábbra hozták előre, hogy elkerüljék az augusztus 10-én kezdődő ötnapos rossz időjárást, ami az előrejelzésekben szerepelt. Korábban három bomba-előszerelvény érkezett Tinianba, amelyek külsejükön az F-31, F-32 és F-33 feliratokat viselték. Úgy döntöttek, hogy az újabb típusú bombával augusztus 8-án főpróbát tartanak, amelyben Charles Sweeney, a bombázásra kijelölt gép és legénység parancsnoka bombavetési próbát tartott Tinian közelében és a Bockscar jelű B–29-esről dobta le az F–32-est. Az összeszerelt F-33-ast az alkatrészek tesztelésére használták fel, majd az F-31-et jelölték ki az augusztus 9-re előrehozott bombázásra. Egy legénységi tag szerint Hirosima volt a „tökéletes küldetés”, ahol minden jól ment, míg a Nagaszaki-bevetésen szinte minden rosszul sült el. 1945. augusztus 9-én (tiniani idő szerint) hajnali 03:47-kor (GMT+10), (japán idő szerint) 02:47-kor a Sweeney legénysége által vezetett Bockscar jelű B–29 Silverplate Superfortress felszállt Tinian szigetéről a Fat Man-nel, hogy elsődleges célpontként Kokurát támadják, míg Nagaszaki volt a másodlagos célpont aznap. A második atombombázás terve szinte teljesen megegyezett a hirosimai küldetés tervével: két B-29-es repült egy órával előbb időjárás-felderítőként, további két B-29-est jelöltek ki Sweeney-ék mellé a bombatalálat hatásainak mérése és fényképezése céljából. Sweeney ugyancsak részben élesített atomfegyverrel szállt fel, de az elektromos biztosító csatlakozók még be voltak kötve és az élesítésre csak a felszállás után néhány perccel került sor. A Bockscar repülés előtti ellenőrzése során a fedélzeti mérnök értesítette Sweeney-t, hogy egy hibás üzemanyag-áttöltő szivattyú lehetetlenné fogja tenni a tartalék tartályban lévő 2400 liter (640 amerikai gallon) üzemanyag felhasználását. Ezt az üzemanyagot aztán ebben a formában egészen Japánig és vissza kellene szállítani, ami még több üzemanyagot fogyasztana, viszont a szivattyú cseréje órákig tartana, míg a Fat Man másik repülőgépre való áthelyezése ugyanilyen sokáig tarthatna, és veszélyes is lenne, mivel a bomba félig éles volt. Tibbets és Sweeney ezért úgy döntöttek, hogy Bockscar vállalja így is a küldetést, mivel a tartalék üzemanyagra várhatóan nem lesz szükség. Ezúttal Penney és Cheshire ezredesek – a Churchill kérésére delegált brit megfigyelők – is részt vehettek a bombázó küldetésben, a harmadik repülőgépen, a Big Stink-en helyet foglalva, melyet a csoport műveleti tisztje, James I. Hopkins Jr. őrnagy vezetett. A meteorológiai repülőgépeken tartózkodó megfigyelők azt jelentették, hogy mindkét célpont tiszta. Útközben azonban a Bockscar egy zivatarba futott bele, a fedélzetén már teljesen harckész bombával. Váratlanul egy fehér lámpa gyulladt ki a bomba vezérlőpultján, amely általában akkor világított, amikor a bombát ledobták, amire a legénység azt hitte, hogy felrobbanhat, de a hiba aztán csak egy hibás kapcsolóra volt visszavezethető. Amikor Sweeney repülőgépe megérkezett a Japán partjainál levő, többi géppel való gyülekezőhelyre, a megfigyelő és mérési feladatokat ellátó Big Stink nem volt még ott a találkozóhelyen. Cheshire később azt mondta erről, hogy a gép parancsnoka, Hopkins őrnagy megváltoztatta a repülési magasságot és 2700 méterrel (9000 láb) magasabban volt a kelleténél, ráadásul nem a Sweeney-vel és a másik méréseket végző gép a The Great Artiste parancsnokával Frederick C. Bock kapitánnyal megállapodott szűk köröket repülte Jakusima felett. Ehelyett Hopkins 64 kilométeres (40 mérföldes) „kutyaláb” mintákat repült. Bár parancsot kapott, hogy ne körözzön tovább tizenöt percnél, Sweeney még negyven percig várt a Big Stinkre. Mielőtt aztán elhagyta a találkozási pontot, Sweeney konzultált Frederick Ashworth-szel, aki a bombáért felelős fegyverzeti parancsnok volt. A repülőgép parancsnokaként Sweeney úgy döntött, hogy az elsődleges célpont, Kokura városa felé veszi az irányt. Miután közel fél órával túllépte az eredeti támadási időpontot, a Bockscar, a The Great Artise kíséretében elindult a harminc percre lévő Kokura felé. A találkozóhelyen bekövetkezett késés alatt azonban felhők és füstoszlopok kezdtek gyűlekezni Kokura felett – utóbbiak az előző napi, a közeli Jahata elleni 224 B-29-es bevetésével végzett bombázás nyomán. Ezenkívül a Jahata Acélműveknél szándékosan kőszénkátrányt égettek, hogy fekete füstöt termeljenek. A felhők és a füst a Kokura feletti terület 70 százalékát eltakarták, így alkalmatlanná téve a célpontot a bombázásra. A következő 50 percben három rácsapást is végrehajtottak, de csak további üzemanyagot égettek el vele és a repülőgépet ismételten kitették a Kokura körüli légvédelemnek, ám a bombázó nem tudta megtalálni a célt vizuálisan. A harmadik rácsapás idejére a japán légvédelmi tűz megélénkült és Jacob Beser hadnagy, aki a japán kommunikációt figyelte, aktivitást jelentett a japán vadászgépek irányító-rádiófrekvenciáin. Mivel a késések és a rossz időjárás miatt fogytán volt az üzemanyag – és a meghibásodott üzemanyagszivattyú miatt nem volt tartalék üzemanyag –, a Bockscar és The Great Artiste a másodlagos célpont, Nagaszaki felé vette az irányt. Az útközben elvégzett üzemanyag-fogyasztási számítások azt mutatták, hogy a Bockscarnak nincs elegendő üzemanyaga visszafelé Ivo Dzsima eléréséhez sem, és a személyzet kénytelen lesz Okinava felé módosítani az útirányt, amely terület mindössze hat héttel korábban vált csak teljes egészében a Szövetségesek által megszállt területté. Először úgy döntöttek, ha Nagaszakit is eltakarják a felhők az érkezésükkor, a legénység inkább Okinavára viszi a bombát, de szükség esetén az óceánba dobják. Aztán később Ashworth és Sweeney kitalálták, hogy radaros megközelítést alkalmaznak, ha a célpontot eltakarják a felhők, így mindenképpen ledobják a bombát. Japán idő szerint 07:50 körül (GMT+9) légiriadót adtak ki Nagaszakiban, de az azt lefújó „minden rendben” jelzést már 08:30-kor kiadták. Amikor 10:53-kor ismét ellenséges gépeket észleltek, de az csak két B-29 Superfortress volt, további riasztást nem is adtak ki. A japánok nyilvánvalóan azt feltételezték, hogy a gépek csak felderítő repülést végeznek. Néhány perccel később, japán idő szerint 11:00-kor a The Great Artiste három mérőeszközt dobott le ejtőernyővel. Ezek az eszközök egy aláíratlan levelet is tartalmaztak, amelyet Rjokicsi Sagane-nak, a Tokiói Egyetem fizikusának írtak, aki korábban a Kaliforniai Egyetemen, Berkeley-ben, az atombomba megalkotásáért felelős három tudóssal együtt tanult, és amelyben arra szólították őt fel, hogy tájékoztassa a nyilvánosságot a tömegpusztító fegyverekkel járó veszélyekről. Az üzeneteket a katonai hatóságok megtalálták, de csak egy hónappal később adták át Sagane-nak. 1949-ben a levél egyik szerzője, Luis Alvarez találkozott Sagane-nal és akkor alá is írta a levelet. 11:01-kor a Nagaszaki felett az égen a felhők átrendeződtek és egy nagy rés keletkezett köztük, ami lehetővé tette Bockscar bombázótisztje, Kermit Beahan kapitány számára, hogy a parancsnak megfelelően vizuálisan mérje be a célpontot. A Fat Man-t, amely körülbelül 5 kg plutóniummagot tartalmazott, a város ipari negyede fölött oldották ki végül. 47 másodperces zuhanást követően, 11:02-kor pedig a bomba felrobbant, 503 ± 10 m magasan, egy teniszpálya felett, félúton a déli Mitsubishi Acél- és Fegyvergyár és az északi Nagaszaki Arzenál között, közel 3 km-re északnyugatra a tervezett célponttól. Furcsa véletlen folytán a Fat Man szinte közvetlenül a Pearl Harbor elleni japán támadásban használt torpedókat gyártó gyár felett robbant fel. A robbanás az Urakami-völgyre korlátozódott és a város nagy részét a közbeeső dombok megvédték. A bekövetkező detonáció 21 ± 2 kt robbanóanyagnak megfelelő (87,9 ± 8,4 TJ) energiát szabadított fel. A Big Stink 160 kilométerről (100 mérföldről) észlelte a robbanást, és fölé repült, hogy megfigyelje azt. Ekkor a Bockscar Okinavára repült tovább, ahová előzetes bejelentkezés nélkül érkezett meg, csupán egyetlen megközelítéshez elegendő üzemanyaggal. Sweeney többször is megpróbálta felvenni a kapcsolatot az irányítótoronnyal a leszállási engedélyért, de nem kapott választ. Látta, hogy a Yontan repülőtéren nagy a légiforgalom, sok a fel- és leszálló gép. Miután minden, a fedélzeten lévő jelzőeszközt beindított, hogy figyelmeztesse a repülőteret a kényszerleszállásra, a Bockscar gyorsan érkezett, és a szokásos 190 kilométer/órás sebesség helyett 230 km/h sebességgel landolt. A kettes számú hajtómű üzemanyaghiány miatt már leállt, amikor megkezdte a végső megközelítést. Miután a leszállópálya felénél mindössze három hajtóművel landolt, Bockscar visszapattant a levegőbe körülbelül 7,6 méterre, mielőtt aztán keményen a betonra ért volna. A nehéz B-29-es balra kitört és egy sor parkoló B-24-es bombázó felé vette az irányt, mielőtt a pilótáknak végre sikerült visszanyerniük az irányítást felette. A reverzbe fordított légcsavarok nem voltak elegendőek a repülőgép kellő lassításához és mivel mindkét pilóta a féken állt, a Bockscar egy 90 fokos kanyart hajtott végre a kifutópálya végén, hogy elkerülje a túlfutást. A második motor ekkor állt le az üzemanyag kifogyása miatt, mielőtt még a gép végképp megállt volna. Az Enola Gay hősöknek kijáró fogadtatásával ellentétben a Bockscar személyzetét senki sem fogadta, senki sem tudta, hogy jönnek. A bevetést követően zavar támadt a repülőgép azonosítása körül. Az első szemtanúi beszámoló, amelyet William L. Laurence, a The New York Times haditudósítója tett közzé , aki a Bock által vezetett repülőgépen kísérte el a bevetést, arról adott számot, hogy Charles Sweeney őrnagy vezette a bevetést a The Great Artiste jelű gépen. Emellett azt is megjegyezte a jeletésében, hogy a gép „victor-száma” 77 volt, ami pedig a Bockscaron került feltüntetésre. Laurence interjút is készített Sweeney-vel és legénységével, de abban a tudatban, hogy azok The Great Artiste néven emlegetik a repülőgépüket. A problémát végső soron az okozta, hogy az Enola Gay kivételével a 393. ezred egyik B-29-esének orrára sem volt még felfestve név, de ezt maga Laurence is megjegyezte a beszámolójában, ám össze is keverte a gépeket, erről nem tudva aztán – rosszul – feltételezte, hogy a Victor 77 a The Great Artise-hez, tartozik, míg a Bockscar a Victor 89 volt, csak a valóság pont fordítva volt igaz. De ez a zavar nemcsak egy külső szemlélő slendrián megfigyelésének volt köszönhető. A fő ok a bombázás dátumának előrehozatala és az ennek nyomán bekövetkező gépcsere volt. Amikor az augusztus 11-i támadást előrehozták a rossz idő miatt, az ezt levezényló parancsnok, Paul Tibbets szervezési és logisztikai problémákba futott. A következő atombomba bevetésen a bombát ledobó gépparancsnokok között volt egy sorrend, amelyben Charles Sweeney, a The Great Artiste parancsnoka ált elöl a sorban. Ám az ő gépe még mindig fel volt szerelve az előző, hirosimai bevetés eszközeivel, ahol a The Great Artiste támogató, megfigyelő funkcióban repült. Ekkor Tibbets egy gyors döntéssel azt a parancsot adta, hogy a Fat Mant-t szereljék fel egy másik gépre, a Bockscarra, amelynek parancsnoka Frederick Bock volt (innen is volt a gép neve Bock = Bockscar), és a két legénység aféle jégkorongos sorcsere módján cseréljenek gépet is. Így vezette végül Sweeney és legénysége a Bockscart, míg Bock a The Great Artiste-t. És ez játszott szerepet abban, hogy aztán a gépek és személyzetek keveredni kezdtek a beszámolókban. Események a földfelszínen Bár a plutóniumbomba nagyobb hatóerejű volt, mint a Hirosimára bevetett uránbomba, romboló hatása a hegyoldalak miatt a keskeny Urakami-völgyre korlátozódott csak. A Mitsubishi Lőszergyárban dolgozó 7500 japán alkalmazott közül – köztük „mobilizált” diákok és normál munkások vegyesen – 6200-an haltak meg. Körülbelül 17 000–22 000 más, a város egyéb hadiüzemeiben és gyáraiban dolgozó személy is meghalt. Az 1946-os Manhattan terv-jelentés 39 000 halottat és 25 000 sérültet becsült, az 1951-es, USA vezette Közös Bizottság jelentésében pedig 39 214 halott és 25 153 sérült szerepelt, később a japánok által az 1970-es években publikált újraértékelések 70 000 halottat becsültek Nagaszakiban az év végéig bezárólag. A Radiation Effects Research Foundation (RERF) modern becslése szerint a város lakossága a bombázás idején 250 000 és 270 000 fő között volt, akik közül 60 000 és 80 000 fő között vesztette életét 1945 év végéig. Hirosima katonai emberveszteségével ellentétben Nagaszakiban mindössze 150 japán katona halt meg azonnal. Emellett legalább nyolc szövetséges hadifogoly – egy pilóta a Brit Királyi Légierő kötelékéból és hét holland katona – is elesett. De a hadifoglyok között voltak túlélők is, például Joe Kieyoomia amerikai hadifogoly, akit állítólag cellája betonfalai védték meg a bomba hatásaitól. De például a Nagaszakiban őrzött 24 ausztrál hadifogoly is mind túlélte a támadást. A teljes pusztítás sugara az epicentrum körül hozzávetőleg 1,6 km volt, majd ezen túl, a város északi részén, a robbanás középpontjától 3,2 km-re délre is tüzek tomboltak. A robbanásban a Nagaszaki Hajógyár teljesen megsemmisült. A Mitsubishi Fegyvergyár mintegy 58 százaléka és a Mitsubishi Acélgyár mintegy 78 százaléka sérült meg. A fő pusztítási zóna határán fekvő Mitsubishi Electric Works mindössze 10 százalékos szerkezeti károkat szenvedett. A bombázás után számos tűz keletkezett, de – ellentétben Hirosimával – tűzvihar nem alakult ki, mivel a sérült területeken nem volt elegendő éghető anyag. Ehelyett a környező szél a tüzet a völgy mentén való terjedésre ösztönözte. Ha a bombát a kívánt célpontra, Nagaszaki belvárosa történelmi negyedének szívében dobták volna le, az orvosi és adminisztratív infrastruktúrában okozott pusztítás nagyobb lett volna. Hirosimához hasonlóan a bombázás súlyosan megrongálta a város egészségügyi intézményeit. A Sinkozen Általános Iskolában ideiglenes kórházat hoztak létre, amely fő egészségügyi központként szolgált a támadás utáni napokban. A vonatok tovább közlekedtek és sok áldozatot a közeli városok kórházaiba evakuáltak. Egy haditengerészeti kórház orvoscsapata este érkezett a városba. A szomszédos városok tűzoltóegységei is segítettek a tűzoltásban. Takasi Nagai, a Nagaszaki Orvosi Egyetem Kórházának radiológiai osztályán dolgozó súlyosan sérült orvos és a túlélő orvosi személyzet többi tagja ellátta a bombázás áldozatait. Az atombomba robbanása több kilométer széles szélvihart generált, amely hamut, port és törmeléket sodort a Nagaszakit körülvevő hegyvonulatok fölé. Körülbelül 20 perccel a bombázás után sár vagy olaj állagú fekete eső esett. Az eső radioaktív anyagokat szállított és egy-két órán át folytatódott. A bombák okozta károk A szemtanúk beszámolói mellett katonai igényességű felmérés is készült a hatásokról: Hirosimában a robbanás epicentrumától számítva (a továbbiakban X-pont) nagyjából egy mérföldes körzetben szinte minden teljesen elpusztult, kivéve néhány (körülbelül 50) erős vasbeton épületet, amelyek nagy részét kifejezetten valamilyen földrengés-sokk elviselésére tervezték. Ezen épületek többségének a belső tere teljesen kiégett és az összes ablak, ajtó- és ablakkeret kiszakadt. Nagaszakiban a robbanástól számított 800 méteres körzetben szinte minden megsemmisült, beleértve az erős házszerkezeteket is. Összességében az X-ponttól számított legalább 800 méteres körzetben minden japán otthon megsemmisült; a robbanás közvetlen közelében található, föld alatti, földdel fedett óvóhelyek teteje beomlott, de az X-ponttól számított 800 méteren túl nem sérültek meg az ilyen létesítmények; az épületkárok felmérése külön fejezetet jelentett a károk összeírásában. Eszerint Hirosimában az X-ponttól 1200 méterre, a többszintes téglaépületek teljesen ledőltek, ezzel szemben Nagaszakiban a hasonló épületek egészen 1500 méteres távolságig pusztultak el, míg mindkét városban egészen 2000 méteres távolságig terjedt ki a zóna, ameddig jelentős szerkezeti károkat szenvedtek az ezen típusú épületek, míg a főként fából és papírból és hasonlóan könnyű anyagokból épült magánházak mindegyike súlyosan megrongálódott Hirosimában 2000, Nagaszakiban 2400 méteres távolságig. Az acélvázas épületek Hirosimában 1300 méterre, Nagaszakiban pedig 1500 méterre az X-ponttól szintén megsemmisültek, efölött a távolság fölött ezek a típusú épületek jelentős deformálódásokat szenvedtek el, Hirosimában egészen kb. 1700 méteres távolságig, míg ez a hatás Nagaszakiban 1800 méterig terjedt ki. Általánosságban elmondható, hogy az atombomba robbanása megrongálta az összes ablakot, kitépte, meghajlította vagy elcsavarta a legtöbb acél ablak- és ajtókeretet, kitépte az ajtókat a zsanérokból, megrongálta az összes függesztett fa-, fém- és vakolatmennyezetet. A robbanás lökéshulláma a berendezésekben is nagy károkat okozott a felborulás miatt. Az általában másodlagos eredetű tüzek gyakorlatilag az összes éghető anyagot elpusztították, a vakolat megrepedését okozták, elégették az összes fa szegélylécet, lépcsőburkolatot, a fa álmennyezeteket, beleértzve azok fa kereteit, az ágyakat, matracokat és szőnyegeket, valamint megolvasztották üveget, tönkretették az összes olyan berendezést, amelyet a robbanás még nem pusztított el, tönkretették az összes elektromos vezetéket, vízvezetéket, és számos szobában a betonoszlopok és gerendák lepattogzását okozták. A károk kitört ablakokból (100%), kitépett vagy meggörbült acélkeretekből, leszakított acél, vagy azbeszt hullámlemez tetőkből és burkolatokból, meggörbült vagy megsemmisült tetőkből, összeomlott tetőszerkezetekből, meggörbült és megrepedt oszlopokból, valamint az oszlopok betonalapjainak elfordulásából álltak. A szerkezeti acélvázas épületek károsodása súlyosabb volt ott, ahol az épületek oldalukon kapták a robbanás hatását, mint ott, ahol a robbanás az épületek végeit érte, mivel az épületek hosszirányban nagyobb merevséggel (az oszlopok tetején fellépő negatív nyomatékkal szembeni ellenállással) rendelkeztek. A könnyűszerkezetes acélvázas épületek közül sok teljesen összeomlott, míg a nehézszerkezetűek közül (nehéz daruk és terhek súlyának hordozására szántak) néhánynak a teteje és a burkolata sérült, tűnt el, de a szerkezeti elemek, keretek csak részben sérültek meg. A számítások azt mutatják, hogy az X-ponthoz közeli robbanást túlélő acél és vasbeton szerkezeti vázak nem tudtak volna ellenállni az épületek oldalai és teteje által képviselt teljes felületen támadt csúcsnyomásnak. Ezen vázak túlélését az magyarázza, hogy valójában az ablakok gyorsan betörtek, a tető és a külső falak leszakadtak, ezáltal csökkentve a teljes hatásfelületet, enyhítve a nyomást. Bár ez megmentette az épület vázát, súlyos károkat okozott az épület belsejében és a berendezési tárgyakban, valamint sérüléseket okozott az épületben tartózkodóknak. Azok az épületek, amelyekben nem voltak nagy panelnyílások, amelyeken keresztül a nyomás csökkenhetett volna a felületen, teljesen összeomlottak, még akkor is, ha a vázaik olyan erősek voltak, mint a túlélő épületek vázai. A vasbeton épületek által elszenvedett károk mértéke mind az X-ponthoz való közelségtől, mind a vasbeton szerkezet típusától és szilárdságától függött. Néhány vasbeton vázas épület vasbeton falakkal, mennyezettel és válaszfalakkal is rendelkezett, míg mások tégla- vagy betoncserép falakkal rendelkeztek, amelyeket vakolat vagy díszkő borított, fém, üveg és vakolat válaszfalakkal. A Nagasaki Orvosi Iskola és Kórház épületegyüttes kivételével, amelyet földrengések elviselésére terveztek, és ezért ellenállóbb szerkezetű volt, mint a legtöbb átlagos épület, a vasbeton szerkezetek többsége csak közepesnek volt minősíthető, alacsony szilárdságú és sűrűségű betonnal, sok oszloppal, gerendával és födémmel, alulméretezett és nem megfelelően megerősített állapotban. Ezek a tények magyarázzák a felmerült szerkezeti hibák egy részét. A robbanás hatókörén belül álló, téglából vagy kőből készült falazott épületek szinte kivétel nélkül súlyosan megrongálódtak, úgyhogy legtöbbjük a földdel lett egyenlő és rommá vált. Egy nagaszaki templom romjai, körülbelül 550 méterrel keletre X-ponttól, egyike volt azon kevés kőből készült épületnek, amelyek még mindig felismerhetők, és ennek a szerkezetnek csak egyes részei maradtak fenn. Ezek a falak rendkívül vastagok voltak (körülbelül 60 cm). A templom két kupolája vasbeton vázszerkezetű volt és bár ledőltek, egységet alkottak. Gyakorlatilag minden faépület vagy favázas épület az X-pont 2 mérföldes körzetében teljesen megsemmisült vagy nagyon súlyosan megrongálódott, Nagaszakiban pedig jelentős károk keletkeztek még az X-pont 3 mérföldes körzetében is. Szinte az összes ilyen épület összeomlott és nagyon nagy számban még a tűz martaléka is lett. A károkat ábrázoló különféle fényképek azt mutatják, hogy bár a robbanás hatótávolságán belüli épületek többsége teljesen megsemmisült vagy súlyosan megrongálódott, nagyszámú kémény még az X-pont közelében is talpon maradt, látszólag mintha nem is érte volna hatás. Az egyik magyarázat erre az volt, hogy a betonkémények megközelítőleg hengeres alakúak, és ennek következtében sokkal nagyobb a szélállóságuk, mint a sík felületeknek, például az épületeknek. Egy másik magyarázat az, hogy mivel a városok tájfunok voltak kitéve, a modernebb kéményeket valószínűleg nagy sebességű szél elviselésére tervezték. Az is valószínű, hogy a legtöbb újonnan épített kéményt, valamint a modernebb épületeket úgy építették, hogy ellenálljanak a meglehetősen heves földrengések hatásainak is. Mivel a bombákat magasan a levegőben robbantották fel, az X ponthoz viszonylag közel eső kémények inkább lefelé irányuló, mint oldalirányú nyomásnak voltak kitéve, és ennek következtében a felborulási nyomaték sokkal kisebb volt, mint amire számítottak.; Hirosimában a tetőcserepek a hirtelen fellépő hőhullám miatt felpúposodtak az X-ponttól számított 1200 méteren belül, ugyanezt Nagaszakiban 1900-2000 méterre is megfigyelték, de Hirosimában egészen 2500 méterig, míg Nagaszakiban még tovább, 3000 méteres távolságig a tetők nagy részéről leestek a cserepek; a villamos tömegközlekedés felsővezetékei, valamint a villamoskocsik és trolibuszok mindkét városban 1600 méteres távolságig megsemmisültek, míg 3200 méteres távolságig megrongálódtak; a száraz, gyúlékony anyagok Hirosimában 2000 méterig, Nagaszakiban 3000 méterig maguktól meggyulladtak; a gáztárolókban mindkét városban 2000 méterig súlyos károk keletkeztek; Hirosimában a fa távírópóznák 2850 méteres távolságig elszenesedtek, míg ugyanez Nagaszakiban 3300 méterig tolódott ki de akár 4000 méteres távolságig is találtak égésnyomokat minkét helyen; bár sok tűz forrását nehéz volt pontosan nyomon követni mindkét városban, úgy vélik, hogy a tüzeket az elsődleges hősugárzás okozta, akár 4500 méterre is az X-ponttól; egy átlagosan 1800 méteres, kör alakú területet érintett súlyos tűzkár Hirosimában, a tűzkárok maximális sugarú területe pedig körülbelül 3300 méterig terjedt ki, ugyanez Nagaszakiban a közvetlen tűzkárra egészen 3000 méterig terjedt, ahol azonban gátját szabta egy folyómeder; Hirosima városában a 90 000 épületből több mint 60 000 megsemmisült vagy súlyosan megrongálódott az atombomba következtében, ez a szám a város épületeinek több mint 67%-át teszi ki. Ugyanakkor Nagaszakiban az 52 000 lakóhelyből 14 000, azaz 27%-nyi pusztult el teljesen és 5400, azaz kb. 10% pedig félig. Épen mindössze 12%-nyi maradt, mivel a pusztítást a város elrendezése és domborzata korlátozta. Hirosimában minden közmű és közlekedési szolgáltatás különböző időtartamokra szünetelt a robbanás után, általánosságban azonban a szolgáltatásokat a lehető leggyorsabban helyreállították, hogy a megfogyatkozott lakosság még igénybe tudja venni azokat. Augusztus 8-án Hirosimában a vasúti közlekedés már helyreállt és augusztus 7-én, a bombázás másnapján a fennmaradt városrészek nagy részében már áram is rendelkezésre állt. A város víztározója nem sérült meg, mivel közel 3,5 kilométerre volt az X-ponttól. A robbanás és a tűz következtében azonban kb. 70 000 vízvezetéktörés keletkezett az épületekben és lakóházakban. A közúti közlekedés jelentős károkat szenvedett. A vasúti sínekben és az utakban keletkezett károk azonban viszonylag csekélyek voltak. Az elektromos energia átviteli és elosztó rendszerek súlyosan megrongálódtak. A telefonhálózat körülbelül 80%-ban megrongálódott és augusztus 15-ig nem is sikerült helyreállítani a szolgáltatást. A nagaszaki bombarobbanás az áramszolgáltatás nagy részét megszakította, főként az elektromos alállomások és a felsővezeték-rendszerek megrongálódása miatt. A város mindkét gázművét súlyosan megrongálta a bomba. Ezeknek a műveknek az üzembe helyezése 6-7 hónapot vett később igénybe. Az elektromos és gázrendszerekben keletkezett károk mellett a japán kormány a vízellátó rendszer súlyos károsodásáról is beszámolt. A legfőbb kár a vízvezeték főhálózatban és szinte az összes elosztóvezetékben keletkezett törés volt a robbanás által érintett területeken. Nagaszaki még hat héttel az atomtámadás után is vízhiányban szenvedett a városon belül; annak ellenére, hogy a japánok általában a higiéniára nem fordítottak túl nagy figyelmet, a bombázott városokban nem tört ki nagyobb járvány. Bár a bombázásokat követő körülmények meglepővé teszik ezt a tényt, más bombázott németországi és japán városok tapasztalatai azt mutatják, hogy Hirosima és Nagaszaki nem számítottak kirívó esetnek ebben a tekintetben. bár a robbanás számos hidat megrongált valamilyen mértékben, a hídkárok összességében csekélyek voltak az épületekben elszenvedett károkhoz képest. A károk a korlátok megrongálódásától a felépítmény teljes megsemmisüléséig terjedtek. Néhány híd összeomlott, és a hídelemeket egyes helyeken a robbanás ereje a pillérekről a folyómederbe taszította. Mások, különösen az acélgerendás hidak, a robbanás nyomása miatt súlyosan meghajlottak. A megfigyelt hibák egyike sem tulajdonítható a nem megfelelő tervezésnek vagy szerkezeti gyengeségeknek. a tűzkárok mindkét városban hatalmasak voltak, de Hirosimában nagyobbak voltak, mint Nagaszakiban. A tüzek hatására a város megjelenése mélyrehatóan megváltozott és a központi rész csupasz lett, kivéve néhány vasbeton és acél keretet, valamint olyan tárgyakat, mint a széfek, kémények és acélsodronyok. Azonban a tüzeknek csak a kiváltó oka volt maga a bomba, de inkább a speciális japán építészeti mód (a fa és a papír széleskörű alkalmazása) tette még súlyosabbá a tűzkárokat. Tetézte a bajt, hogy a tűzoltó és mentőegységek személyzetét és felszereléseit ugyanúgy megtizedelte a robbanás. Csaknem 30 óra telt el, mire bármilyen mentőalakulatot lehetett látni a helyszínen. Hirosimában csak néhány tűzoltóautó állt rendelkezésre a keletkezett tüzek oltására, és ezek egyike sem volt első osztályú. Mindenesetre nem valószínű azonban, hogy bármilyen tűzoltó felszerelés, személyzet vagy szervezet jelentősen csökkenthette volna a hatalmas tűzvész okozta károkat. a hirosimai tűzvész heves szeleket okozott, ahogy a levegő az égő terület közepe felé áramlott, ami „tűzvihart” okozott. A szél sebessége a városban a bombázás előtt kevesebb mint 8 km/h volt, de a tűzszél elérte a 48–64 km/h sebességet. Ezek az erős szelek korlátozták a tűz kiterjedését, de jelentősen hozzájárultak a tűz okozta károkhoz a kerületen belül és sok olyan ember halálát okozták, akik egyébként elmenekülhettek volna. A tüzek kiváltó oka kétségtelenül a nukleáris robbanásból származó hősugárzás volt, amely a könnyen gyulladó anyagokat, például papírt, szalmát és száraz ruhát gyújtotta meg. Az X-pont közelében lévő nagy mennyiségű elégetlen éghető anyag jelenléte azonban azt jelezte, hogy bár a robbanás hője nagyon intenzív volt, annak időtartama nem volt elegendő ahhoz, hogy sok anyag hőmérsékletét a gyulladáspontig emelje, kivéve azokat az eseteket, amikor a körülmények ideálisak voltak. A tüzek többsége másodlagos eredetű volt, kezdve a szokásos elektromos rövidzárlatokból, megszakadt gázvezetékekből, felborult kályhákból, nyílt tűzhelyekből, faszenes üstökből, lámpákból stb. Nagaszaki hegyoldalait az X-ponttól 2400 méternyire is felperzselte a robbanás okozta hősokk és a perzselő hőség a korai ősz látszatát vetítette a hegyoldalakra; Az utak, a vasutak és a kötött pályás városi közlekedés sínjei gyakorlatilag nem szenvedtek elsődleges károkat a robbanás következtében. A vasutakat ért károk nagy részét másodlagos okok, például tüzek, hidak vagy egyéb építmények károsodása okozta. A gördülőállomány, valamint az autók, trolibuszok és buszok megsemmisültek és kiégtek X-ponttól számított jelentős távolságokig. Az utcák egy ideig járhatatlanok voltak a törmelék miatt, de alapvetően nem sérültek meg. A bombarobbanás magassága valószínűleg magyarázza a vasutak és az utak közvetlen kárainak hiányát. További tervezett atomtámadások Japán ellen – a „Third Shot” Hirosima és Nagaszaki után Amerikában további Japán elleni atomtámadásokat terveztek, hogy térdre kényszerítsék a háborús ellenfelet. Groves arra számított, hogy augusztus 19-én egy újabb (plutónium-239 alapú) "Fat Man"-osztályú atombomba fog készen állni a bevetésre, majd szeptemberben további három, októberben pedig még további három. Tekintettel arra, hogy az összes addig legyártott urán-235-öt elhasználták a Little Boy-hoz, egy második uránbomba a gyártás időigénye miatt csak 1945 decemberében válhatott elérhetővé. Groves ezért augusztus 10-én egy memorandumot küldött Marshall tábornoknaknak, amelyben azt írta, hogy "a következő bombának... augusztus 17. vagy 18. után az első megfelelő időjárás beálltával készen kell állnia a célbajuttatásra". A memorandum ránk maradt példányán Marshall kézzel írott megjegyzése olvasható: "Tilos Japán felett ledobni az elnök kifejezett felhatalmazása nélkül." A plutónium-239 maggal rendelkező, implóziós szerkezet el is készült, amely a „Third Shot” (harmadik lövés) becenevet kapta (a valóságban két bomba-előszerelvény is elkészült, amelyhez egyetlen magot gyártottak, hogy ezeket aztán a Kirtland Légibázisról időben Tiniara szállítsák), ebből születhetett volna meg a Third Shot. A délelőtti kabinetülésen aztán Truman is megvitatta ezeket a katonai intézkedéseket. James Forrestal hadügyminiszter aztán Truman szavait idézve úgy summázta a kabinetülés döntését, hogy „többé nem dobunk le atombombát”, míg Henry A. Wallace, a Truman helyére lépő alelnök a naplójában pedig ezt jegyezte fel: „Truman azt mondta, parancsot adott az atombombázás leállítására. Azt mondta, hogy túl szörnyű lenne további 100 000 ember elpusztításának gondolata. Nem tetszett neki az ötlet, hogy – ahogy mondta – megöljék „az összes gyereket”.” A korábbi parancsot, miszerint a célpont városokat – Kokurát, Niigatát, vagy Jokohamát – „előkészítésük után” atombombákkal kell támadni, ezért módosították. A hadügyminisztériumban már folyt a vita a gyártás alatt álló bombáknak a Downfall hadműveletből való visszavonásáról és későbbre való megőrzéséről ezért Marshall is azt javasolta Stimsonnak, hogy a céllistán szereplő többi várost kíméljék meg az atombombákkal történő támadástól. Augusztus 13-án John E. Hull tábornok és Lyle Seeman ezredes megvitatták a készülő fegyverek használatát, előnyben részesítve a „taktikai alkalmazást” egy invázió támogatására, amelyet két-három nappal az amerikai csapatok partraszállása előtt dobtak volna le, szemben a stratégiai támadások folytatásával. A gyártási tervnek megfelelően és a folyamat némi tehetetlenségi nyomatékánál fogva aztán két újabb Fat Man egységet készítettek elő, mint hatóanyag nélküli bomba előszerelvényt, amelyeknek augusztus 11-én és 14-én kellett volna elindulniuk a Kirtland Fieldről Tinianba. LeMay tábornok utasítására Tibbets ezredes vissza is tért Albuquerque-be, Új-Mexikóba, hogy elhozza onnan őket. Közben Los Alamosban a technikusok 24 órán át dolgoztak egy újabb plutóniummag öntésén. Bár végül kiöntötték, még préselni kellett, valamint bevonattal ellátni, ami egészen augusztus 16-ig tartott. Ezek alapján a bomba augusztus 19-ére használatra kész lehetett volna. Időközben azonban Grovesnek nem sikerült elérnie Marshallt, ezért augusztus 13-án saját elhatározásából elrendelte, hogy a magot ne szállítsák le a Csendes-óceáni hadszíntérre. Japán feltétel nélküli kapitulációja és az azt követő amerikai megszállás 1945. augusztus 9-ig Japán Legfelsőbb Haditanácsa továbbra is ragaszkodott a megadáshoz szükséges korábban közzétett négy feltételhez – miközben a Szövetségesek továbbra is csak a feltétel nélküli megadást fogadták el a háború lezárásához. A teljes kabinet augusztus 9-én 14:30-kor ült össze és a nap nagy részét a megadással kapcsolatos vitákkal töltötte. Korecsika Anami hadügyminiszter elismerte, hogy a győzelem valószínűtlen, de így is a háború folytatása mellett érvelt. Az ülés 17:30-kor ért véget, döntés nélkül. Szuzuki Kantarō miniszterelnök ekkor a palotába ment, hogy beszámoljon a találkozó eredményéről a császárnak, ahol találkozott Kóicsi Kidóval, Japán titkos pecsétjének főőrzőjével. Kidó tájékoztatta őt, hogy a császár beleegyezett egy birodalmi konferencia megtartásába és határozottan jelezte, hogy a császár a kokutai megőrzése mellett hozzájárul a megadáshoz. A második kabinetülést 18:00-kor tartották. Csak négy miniszter támogatta Anami álláspontját a négy feltételhez való ragaszkodásban, de mivel a kabinet döntéseinek egyhangúnak kellett lenniük, a 22:00-kor véget ért ülés előtt nem született döntés. A birodalmi konferencia összehívásához a miniszterelnök és a két haderőnemi szolgálati főnök aláírására volt szükség, de Hisacune Sakomizu, a kabinet főtitkára már előzetesen beszerezte Toyoda és Josijirō Umezu tábornok aláírását, csak megszegve ígéretét, hogy értesíti őket, ha találkozóra kerül sor, a jelenlétük nélkül akarta felhasználni az aláírásokat. A találkozó 23:50-kor kezdődött. Augusztus 10-én 02:00 óráig nem is született konszenzus, de a császár meghozta „szent döntését”, felhatalmazva Sigenori Tōgō külügyminisztert, hogy értesítse a szövetségeseket arról, hogy Japán elfogadja feltételeiket egy feltétellel, hogy a nyilatkozat „nem tartalmaz olyan követelést, amely sérti Őfelsége, mint szuverén uralkodó előjogait”. Augusztus 12-én a császár tájékoztatta a teljes császári családot a megadásra vonatkozó döntéséről. Egyik nagybátyja, Asaka herceg megkérdezte, hogy folytatják-e a háborút, ha a kokutait nem sikerül megőrizni. Hirohito egyszerűen csak annyit válaszolt: „Természetesen”. Mivel a szövetségesek feltételei látszólag érintetlenül hagyták a trón megőrzésének elvét, Hirohitoval a rádióadók augusztus 14-én rögzítették annak kapitulációs bejelentését, amelyet másnap sugároztak a japán nemzetnek, annak ellenére, hogy a megadást ellenző militaristák katonai puccsot kíséreltek meg. Hirohito nyilatkozatának ötödik bekezdésében kizárólag a konfliktus időtartamát említi és nem említette kifejezetten a szovjeteket a megadásra okot adó tényezőként: „De most a háború már közel négy éve tart. Annak ellenére, hogy mindenki a legjobbat tette – a szárazföldi és tengeri erők hősies harca, az állam szolgáinak szorgalma és buzgalma, valamint százmilliós népünk odaadó szolgálata –, a háborús helyzet nem alakult éppen Japán javára, miközben a világ általános tendenciái mind az érdekeink ellen fordultak.” Hirohito hatodik bekezdése konkrétan megemlíti a nukleáris lőszerek használatát, az általuk okozott példátlan károk szempontjából: „Ráadásul az ellenség egy új és rendkívül kegyetlen bombát kezdett bevetni, amelynek pusztító ereje valóban felbecsülhetetlen és sok ártatlan ember életét követeli. Ha folytatjuk a harcot, az nemcsak a japán nemzet végső összeomlásához és megsemmisüléséhez vezetne, hanem az emberi civilizáció teljes kihalásához is.” A hetedik bekezdés indokolja a szövetségesek elleni ellenségeskedés befejezését: „Ilyen körülmények között hogyan menthetnénk meg alattvalóink ​​millióit, vagy hogyan vezekelhetnénk császári őseink szent szellemei előtt? Ez az oka annak, hogy elrendeltük a hatalmak közös nyilatkozata rendelkezéseinek elfogadását.” A császár nyilvános rádióbeszédének hírét véve, az amerikai rádióállomások augusztus 14-én, keleti parti idő szerint 19:00-kor mondták be (a 15 órányi időeltolódás miatt előző nap, de valójában a japán sugárzást követően), hogy Japán kapitulál. A rádióhírt követően vad ünneplés kezdődött Amerika-szerte és innen származik a híres háborúvégi fotó, amelyen a Times Square-n egy tengerész egy fiatal lánnyal csókolózik a győzelem feletti örömében. Ezt követően még augusztus 17-én elhangzott Hirohito „Katonákhoz és tengerészekhez” című leirata, amelyben a császár a harcoló japán alakulatok számára is világossá tette, hogy a harcoknak vége, bár nem utalt az atombombákra vagy az emberiség esetleges kipusztulására, ehelyett a szovjet hadüzenetet jellemezte végső okként úgy, mint ami „a Birodalom létének alapjait veszélyezteti”. Augusztus 19-én – miközben japán alakulatok még mindig harcoltak a szovjetek ellen a kontinentális Kína területén – egy katonai illetékesekből álló japán küldöttség utazott Manilába, hogy találkozzon Douglas MacArthur tábornokkal, a Szövetséges Erők Csendes-óceáni Főparancsnokával és a megadás, valamint a megszállás részleteiről tanácskozzanak. A tábornok addigra mág kiadta az 1-es számú hadparancsát saját beosztottainak, kijelölve a megszállást végző erőket és az őket irányítókat. 1945. augusztus 28-án 150 fős külsöttség érkezett Acsugiba repülőgépen, amellyel megkezdődött a szigetország amerikai megszállása. Őket követte a USS Missouri csatahajó, amelyről a 4. Tengerészgyalogos ezred szállt partra Kanagava partjain, míg a 11. Légi Szállítású Ezred Tokiótól 50 kilométerre, az Acsugi reptéren lépett japán földre. 1945. szeptember 2-án pedig – miután MacArthur augusztus 30-án maga is megérkezett Japánba – ünnepélyes keretek között a Tokiói-öbölben horgonyzó USS Missouri fedélzetén Mamoru Sigemicu külügyminiszter és Josihiro Umezu tábornok aláírták Japán feltétel nélküli megadásáról szóló okmányt, amelyet amerikai résztől Chester Nimitz admirális, kínai oldalról Csu Jong-Csang, a britek képviseletében Bruce Faster admirális, a szovjetek részéről Kuzma Derevjanko altábornagy végül francia részről Philippe Leclerc de Hauteclocque tábornok írt alá, amellyel hivatalosan is lezáródtak a harcok a Csendes-óceánon és végetért a második világháború. Három héttel a bombázások után Tibbets úgy döntött, hogy csapata egy részével ellátogat Hirosimába, de ehelyett Nagaszakiban szálltak le, mivel Hirosima repülőtere használhatatlanná vált. Az amerikai csapatok előtt érkeztek meg és autóval bevonultak a városba, amit hátborzongatónak találtak. Ámulatba ejtette őket egyetlen bomba pusztítása: „Halálra rémít”. Hogyan értesült a világ az atombomba bevetéséről A nagaszaki bombázás másnapján, 1945. augusztus 10-én Jamahata Joszuke katonai fotós – MacArthur tábornok határozott tilalma alatt, de éppen velük kivételt téve egy Higasi nevű másik tudósító és egy Jamada nevű művész oldalán – érkezett a városba azzal az utasítással, hogy propagandacélokból örökítsék meg a pusztítást. Jamahata rengeteg fényképet készített, amelyek augusztus 21-én megjelentek a népszerű japán újságban, a Mainicsi Shimbunban. Japán megadása és az amerikai erők megérkezése után a fényképeinek másolatait lefoglalták a cenzúra miatt, de néhány feljegyzés fennmaradt. Leslie Nakasima, a United Press (UP) korábbi újságírója írta meg az első személyes beszámolót a helyszínről, amely aztán amerikai újságokban jelenhetett meg. A tudósító megfigyelte, hogy a túlélők továbbra is nagy száma haltak meg egy olyan ártalom miatt, amit később sugárbetegségként azonosítottak. Augusztus 31-én a The New York Times leközölte az augusztus 27-i UP-cikkének rövidített változatátde szinte minden utalást kihagyva az urán által okozott ártalmakkal kapcsolatban. A lap egy szerkesztői megjegyzést fűzött hozzá, amely szerint amerikai tudósok szerint „az atombombának nem lesznek tartós utóhatásai”. Wilfred Burchett volt az egyik első nyugati újságíró, aki a bombázás után ellátogatott Hirosimába. Szeptember 2-án egyedül érkezett vonattal Tokióból, dacolva a nyugati tudósítókra vonatkozó utazási tilalommal. Burchettnek „Az atomjárvány” című tudósítását a londoni Daily Express napilap 1945. szeptember 5-én közölte. A Nakasimától és Burchett-től származó jelentések tájékoztatták először a nyilvánosságot a sugárzás és a nukleáris csapadék szörnyű hatásairól – a sugárégésekről és a sugárbetegségről, amelyek néha több mint harminc napig tartottak a robbanás után. Burchett külön megjegyezte, hogy az emberek „szörnyű módon” haltak meg a testnyílásokból történő vérzés után és a húsuk elrothadt az injekciós lyukak körül, ahol az A-vitamint beadták, de hiába. A New York Times ezután látszólag megfordította az irányt és címlapján közölt egy Bill Lawrence által írt cikket, amelyben megerősítette egy rémisztő betegség létezését Hirosimában, ahol sokan olyan tüneteket tapasztaltak, mint a hajhullás és a vérhányás, mielőtt meghaltak. Lawrence az amerikai légierőt népszerűsítő sajtókörút részeként jutott be a városba. Néhány riporter azonban megdöbbent a leírtakon, és azt mondták, hogy az egy „halállaboratórium”, tele „emberi kísérleti nyúlakkal”. MacArthur tábornok úgy találta, hogy a tudósítások jó PR-ból rossz PR-ba fordultak és fenyegetőzöütt, hogy hadbíróság elé állítja az egész csoportot. Visszavonta Burchett sajtóakkreditációját, és kiutasította az újságírót a megszállási övezetekből. A hatóságok azzal is vádolták az újságírókat, hogy a japán propaganda befolyása alatt állnak, és később is elhallgattattak egy másik cikket a nagaszaki bombázásról, amelyet George Weller, a Chicago Daily News újságírója írt. Kevesebb mint egy héttel azután, hogy megjelent a New York Times-beli cikke, Lawrence szintén visszakozott és a sugárbetegségről szóló jelentéseket az amerikai morál aláásására irányuló japán erőfeszítésként utasította el. Az Egyesült Államok Stratégiai Bombázási Felmérési Programjának egyik megbízottja, Daniel A. McGovern hadnagy 1945 szeptemberében érkezett, hogy dokumentálja Japán atombombázásának hatásait. Ebből a célból egy filmes stábot bízott meg a bombázások hatásainak dokumentálásával, amely munkára csak 1946 elején került sor. A stáb 27 000 méternyi filmet forgatott, aminek eredményeként egy háromórás dokumentumfilm született, melynek címe: Az atombombák hatása Hirosimára és Nagaszakira. A dokumentumfilmben kórházakról, leégett épületekről és autókról, valamint a földön heverő koponyák és csontok halmairól készült felvételek voltak láthatók, így később, annak megrázó és a közvélemény számára riasztó tartalma miatt a következő 22 évben „titkos” minősítés alatt állt. A Nippon Eigasa filmgyártó cég 1945 szeptemberében operatőröket kezdett küldeni Nagaszakiba és Hirosimába. 1945. október 24-én egy amerikai katonai rendőr megakadályozta, hogy a Nippon Eigasa operatőre folytassa a forgatást Nagaszakiban. Az amerikai hatóságok elkobozták a Nippon Eigasa összes filmtekercsét, de a japán kormány kérésére aztán mégis nyilvánosságra hozták azokat. A város támadás utáni filmfelvételeinek nyilvános közzététele, valamint a támadás hatásaival kapcsolatos kutatások korlátozottak voltak Japán megszállása alatt, de a hirosimai székhelyű Csugoku Bunka magazin 1946. március 10-én megjelent első számában a bombázás okozta károk részletes leírásának szentelte az oldalait. A Pulitzer-díjas John Hersey által írt és eredetileg cikk formájában a The New Yorkerben megjelent Hirosima című könyv állítólag 1947 januárjára érkezett meg Tokióba angolul, a lefordított változat pedig 1949-ben jelent meg Japánban. A könyv hat bombatúlélő életét mesélte el közvetlenül a Little Boy bomba ledobása előtt és hónapokkal azután. 1974-től kezdődően elkezdődött a bombázások túlélői által készített rajzok és műalkotások gyűjteményének összeállítása, amely 1977-ben fejeződött be, és mind könyv, mind kiállítási formátumban A felejthetetlen tűz címet viselte. A bombázás híre eljutott szakmai körökbe is, ahol megdöbbentette például Otto Hahnt és más német atomtudósokat is, akiket a britek az Epszilon hadművelet során a Farm Hallban tartottak fogva. Hahn kijelentette, hogy nem hitte, hogy egy atomfegyver létrehozatala „még húsz éven belül lehetséges lesz”. A németek másik atomtudósa, Werner Heisenberg először nem hitte el a hírt. Carl Friedrich von Weizsäcker azt mondta: „Szörnyűnek tartom, hogy az amerikaiak ezt tették. Őrültségnek tartom a részükről”, de Heisenberg így válaszolt: „Ugyanúgy mondhatnánk azt is, hogy »Ez a leggyorsabb módja a háború befejezésének « ”. Hahn hálás volt, hogy a német projektnek nem sikerült kifejlesztenie „egy ilyen embertelen fegyvert”, Karl Wirtz pedig megjegyezte, hogy még ha sikerült volna is, „elpusztítottuk volna Londont, de akkor sem hódítottuk volna meg a világot, és akkor még ránk zúdították volna őket”. Hahn azt mondta a többieknek: „Egyszer azt akartam javasolni, hogy az összes uránt süllyesszék el az óceán fenekére”. A Vatikán egyetértett; az L'Osservatore Romano sajnálatát fejezte ki amiatt, hogy a bomba feltalálói nem semmisítették meg a fegyvert az emberiség javára. Cuthbert Thicknesse tiszteletes, St. Albans dékánja megtiltotta, hogy a St Albans-i apátságot a háború végére rendezett hálaadó istentiszteletre használják, az atomfegyverek használatát „nagybani, válogatás nélküli mészárlásnak” nevezve. Az atombombázás hírét pozitívabban fogadták az Egyesült Államokban, egy 1945 végén a Fortune magazinban megjelent közvélemény-kutatás szerint az amerikaiak jelentős kisebbsége (23 százaléka) azt kívánta, bárcsak több atombombát dobhattak volna Japánra. A kezdeti pozitív fogadtatást a nyilvánosságnak bemutatott képek is alátámasztották (főleg a gombafelhő erőteljes képei), ebben az időben az Egyesült Államokban szokás volt, hogy nem használtak a halálról készült plasztikus képeket. A bombázásokban érintett Japán lakosság Becslések szerint Hirosimában 90 000 és 166 000 fő között (a lakosság 26-49 százaléka), Nagaszakiban pedig 60 000 és 80 000 fő között (a lakosság 22-35 százaléka) volt az 1945 év végéig elhunytak száma, akiknek többsége mindkét helyen a bombázások napján a robbanások ereje és hője miatt életüket vesztettek körül kerültek ki. A többi áldozat szinte mindegyike pedig két-négy hónapon belül meghalt a sugárterhelés és az ebből eredő szövődmények miatt. Egy későbbi Atombomba Veszteség Bizottság (Atomic Bomb Casualty Comission – ABCC) jelentés 6882 főnyi Hirosimában és 6621 főnyi Nagaszakiban megvizsgált emberről számol be, akik nagyrészt az epicentrum 2000 méteres körzetében tartózkodtak és a robbanás, vagy a hő okozta sérüléseket szenvedtek, de a gyakran akut sugárzási szindrómával (ARS) súlyosbított szövődményekbe haltak bele, mindezt körülbelül 20-30 napon a robbanás napjához számított időn belül. Sok, a robbanásban nem sérült ember is végül meghalt ezen időkereten belül, miután ARS-ben szenvedett. Abban az időben az orvosoknak fogalmuk sem volt, mi volt az oka a tünetegyüttesnek, és nem tudták hatékonyan kezelni a betegséget. Midori Naka-é volt az első haláleset, akit hivatalosan sugárbetegségnek, vagy ahogy sokan nevezték, „atombomba-betegségnek” nyilvánítottak. Az áldozat a robbanás pillanatában körülbelül 650 méterre volt a hirosimai epicentrumtól és 1945. augusztus 24-én halt meg, miután Tokióba utazott. Akkoriban nem voltak rá adatok, de az átlagos sugárterhelés – amely elméletileg a felnőttek körülbelül 50 százalékát megölte volna (az LD50) –, körülbelül a felére csökkent, vagyis a kisebb dózisok halálosabbak voltak, amikor az egyén egyidejűleg robbanásos vagy égési, politraumás sérüléseket is szenvedett. A nagy területet lefedő hagyományos bőrsérülések gyakran bakteriális fertőzéshez vezettek, a szepszis és a halál kockázata megnőtt, mivel egy általában nem halálos sugárterhelés is mérsékelten csökkentette a fehérvérsejtszámot. Aztán 1948 tavaszán létrehozták az ABCC-t Truman elnöki utasítása alapján, amelyet a Nemzeti Tudományos Akadémia Nemzeti Kutatási Tanácsa kapott feladatul, hogy vizsgálatokat végezzenek a sugárzás késői hatásairól a hirosimai és nagaszaki túlélők körében. 1956-ban az ABCC publikálta az Atomrobbanás-kitettség hatása a terhességmegszakításra Hirosimában és Nagaszakiban című könyvét. Az ABCC 1975. április 1-jétől Sugárhatás-kutatási Alapítvány (RERF) néven működött tovább. Az Egyesült Államok és Japán által is működtetett kétoldalú szervezet, a RERF ma is működik. Egészségügyi hatások Rákos megbetegedések A rákos megbetegedések nem jelentek meg azonnal azután, hogy az atomrobbanás nyomán jelentősen megemelkedett a sugárzási szint és az emberek ennek a hatásnak lettek kitéve. A későbbi megfigyelések szerint ehelyett a sugárzás okozta rákos megbetegedések minimális látencia ideje körülbelül öt évre vagy messzebbre, a leukémia megjelenése pedig körülbelül két évre vagy többre terjedt ki, hogy aztán körülbelül hat-nyolc évvel később érje el a csúcspontját. Dr. Jarrett Foley – a helyszínre küldött kivizsgálók orvos tagja – publikálta az első jelentéseket az utóbbi tüneteknek a túlélők körében tapasztalt jelentős növekedéséről. A következő 50 évben a leukémia eseteinek szinte mindegyike olyan embereknél fordult elő, akik több mint 1 Gy sugárzásnak voltak kitéve. Az epicentrumtól való távolságuktól függően – a Sugárhatások Kutatási Alapítvány (RERF – Radiation Effects Research Foundation] által 1987-ben végzett Élettartam Tanulmány szerint – 507, a normál előforduláson felüli – egyébként meghatározatlan halálozási arányok melletti – megbetegedést figyeltek meg egy összesen 79 972 főnyi hibakusha (túlélő) személynél, akik 1958 és 1987 között még éltek és részt is vettek a vizsgálatban. Ahogy az epidemiológiai vizsgálat idővel folytatódott, az RERF becslései szerint 1950 és 2000 között a leukémia okozta halálesetek 46 százaléka, valamint a meghatározatlan halálozású biztos rákos megbetegedések 11 százaléka valószínűleg a bombákból származó sugárzásnak vagy valamilyen más, a támadás utáni városi hatásnak volt köszönhető, a statisztikai többlet 200 leukémia okozta haláleset és 1700 be nem jelentett halálozású megerősített rákos megbetegedés volt. Mindkét statisztika a teljes túlélő népesség körülbelül felének megfigyeléséből származik, szigorúan azoktól, akik részt vettek a vizsgálatban. Egy 2016-os metaanalízis megállapította, hogy a sugárterhelés növeli a rák kockázatát, de azt is, hogy a túlélők átlagos élettartama mindössze néhány hónappal csökkent a sugárzásnak ki nem tettekhez képest. Születési rendellenességek Megfigyelések keletkeztek az emberi magzatokat ért hatásokat illetően is. Így például első helyen emelték ki kutatók, hogy a megtermékenyült petesejt beágyazódása előtti időszakban – azaz a fogantatást követő egy-tíz napon belül – a legalább 0,2 Gy-es méhen belüli sugárterhelés beágyazódási szövődményeket és ezzel az embrió halálát okozhatja. Az ABCC által végzett korai tanulmányok egyike a Hirosimában és Nagaszakiban, valamint egy kontrollvárosban, a Hirosimától 29 km-re délre található Kure-ban bekövetkezett terhességek kimenetelét vizsgálta, hogy feltárja a sugárterheléssel összefüggő körülményeket és eshetőségeket. James V. Neel vezette a tanulmányt, amely megállapította, hogy a születési rendellenességek teljes száma nem volt szignifikánsan magasabb a bombázások idején terhes túlélők gyermekei körében. Vizsgálta a hirosimai és nagaszaki bombázásokat túlélő gyermekek élettartamát is, és arról számolt be, hogy 90-95 százalékuk még 50 évvel később is élt. Bár a Nemzeti Tudományos Akadémia felvetette annak a lehetőségét, hogy Neel eljárása nem szűrte a kurei populációt az esetleges sugárterhelés szempontjából, ami torzíthatta az eredményeket, összességében is statisztikailag jelentéktelen növekedést tapasztaltak a születési rendellenességek számában közvetlenül Nagaszaki és Hirosima bombázása után, amikor a városokat egészében vették figyelembe a robbanás középpontjától való távolság tekintetében. Neel és mások azonban megjegyezték, hogy körülbelül 50 nőnél, akik a bombázás idején korai terhességi stádiumban voltak, és akik mindannyian körülbelül 1 kilométeren belül voltak a robbanástól, a mikroencefália és az anencefália növekedését figyelték meg születéskor, e két konkrét rendellenesség előfordulása pedig közel háromszorosa volt a várhatónak a kurei kontrollcsoporthoz képest. 1985-ben James F. Crow , a Johns Hopkins Egyetem genetiusak megvizsgálta Neel kutatását és megerősítette, hogy a születési rendellenességek száma nem volt szignifikánsan magasabb Hirosimában és Nagaszakiban. Az ABCC és utódjának, a Radiation Effects Research Foundationnak (RERF) számos tagja évtizedekkel később is kereste a túlélők körében a lehetséges születési rendellenességeket, de nem találtak bizonyítékot arra, hogy azok szignifikánsan gyakoriak lennének a túlélők körében, vagy öröklődnének a túlélők gyermekeinél. Agyfejlődési rendellenességek Annak ellenére, hogy a kis méretű megfigyelési minta – 1600–1800 fő – olyan személyekből állt, akik a bombázások idején magzati állapotban voltak kitéve a két atomrobbanás sugárzásának, és akik mindkét városban a hipocentrum közelében tartózkodtak és túlélték az anyaméhen belül a kapott jelentős sugárdózist, majd később a támadás utáni alultáplált környezetet, ebből a csoportból származó adatok alátámasztják a súlyos mentális retardáció (SMR – Severe Mental Retardation) fokozott kockázatát, amelyet mintegy 30 egyénnél figyeltek meg, és az SMR a fent említett mikroencefália gyakori következménye. Bár a statisztikai adatok hiánya – mivel az 1800-ból mindössze 30 egyén adatait vizsgálták – megakadályozza egy küszöbérték végleges meghatározását, a gyűjtött adatok arra utalnak, hogy a kognitív fejlődés legérzékenyebb időszakában, amikor a legnagyobb számú differenciálatlan idegsejt van jelen (a fogantatás utáni 8-25. hét között), az SMR esetében a küszöbdózis méhen belüli vagy magzati szintjének kezdeti értéke körülbelül „0,09” és „0,15” Gy között van, majd a kockázat lineárisan növekszik 43%-os SMR-arányra, ha a gyors neurogenezis ezen heteinek bármely pontján 1 Gy magzati dózisnak teszik ki a szervezetet. Azonban ezen sugárérzékeny kor bármelyik végénél, azaz sem a 8 hetesnél fiatalabb – azaz a szinopszisok kialakulása előtti – vagy a 26 hetesnél idősebb terhességi korban a bombázások sugárzásának kitett, magzati korban „nem figyeltek meg értelmi fogyatékosságot”, ezért az állapot kizárólag a 8–26 hetes korúakra korlátozódott azoknál, akik körülbelül „0,09”–„0,15” Gy azonnali sugárdózist szenvedtek el. A magzati lét során sugárzásnak kitett nők IQ-teljesítményének és iskolai eredményeinek vizsgálata során statisztikailag szignifikáns csökkenést figyeltek meg mindkettőben, amikor a 8–25 hetes terhességi időszakban 0,1–0,5 gray-nél nagyobb mértékű sugárhatásnak voltak kitéve. Ezen időszakon kívül azonban, a fogantatás utáni 8. héten belül és 26. héten túl, „nincs bizonyíték a sugárzásnak az iskolai teljesítményre gyakorolt ​​hatására”. A dózisok megadása a Gray és rad mértékegységekben az elnyelt energia vonatkoztásában történt – nem pedig az inkább a biológiailag értelmezett és súlyozott sievert helyett – így azok mind az SMR-ben, mind a kognitív teljesítményadatokban használva relevánsabb. A két város között jelentett küszöbdózis-eltérés a röntgen- és neutronabszorpció közötti különbség megnyilvánulásának tekinthető, mivel a Little Boy lényegesen több neutronfluxust bocsátott ki, míg a Fat Man magját körülvevő Baratol szűrte vagy eltolta az elnyelt neutron-sugárzás profilját, így Nagaszakiban a kapott sugárzási energia dózisa többnyire a röntgen-/gamma-sugaraknak való kitettségből származott. Ezzel szemben a hirosimai hipocentrumtól 1500 méteren belüli környezetnél az in utero dózis inkább a neutronok elnyelődésétől függött, amelyeknek nagyobb a biológiai hatásuk az elnyelt energiaegységre vetítve. A sugárzási dózis rekonstrukciós munkája alapján a hirosimai becsült dozimetria továbbra is a legnagyobb bizonytalansággal bír, mivel a Little Boy bomba tervét soha nem tesztelték. Ennek megfelelően a Hirosimában az egyének által elnyelt sugárzási profil becsült értéke jobban múlik a számításokon, mint a későbbi japán talaj-, beton- és tetőcserép-mérések adatain, amelyek az 1990-es években kezdtek pontos szinteket elérni, és ezáltal új információkat adtak a kutatóknak. Számos más vizsgálatot végeztek a kognitív kimenetelekkel kapcsolatban, például az embrionális expozíció eredményeként fellépő skizofréniával kapcsolatban és „statisztikailag szignifikáns lineáris összefüggést nem tapasztaltak”. Felmerült, hogy a leginkább kitett személyeknél, azoknál, akik a hipocentrumok egy kilométeres körzetében élték túl az eseményt, egy hasonló tendencia alakult ki, mint amit az SMR-ben megfigyeltek, bár a minta mérete túl kicsi ahhoz, hogy bármilyen szignifikanciával meghatározható legyen. Hibakusa A bombázások túlélőit hibakusáknak (被爆者) nevezik, ami egy japán szó arra, hogy „robbanás által sújtott emberek”. A japán kormány körülbelül 650 000 embert ismert el hibakusaként, akik közül 2025. március 31-én 99 130-an még mindig életben voltak, többnyire Japánban. A japán kormány egy korábbi, 2007-es adat alapján a túlélők kevesebb, mint egy százalékát ismerte el sugárzás okozta betegségben szenvedőként. A hirosimai és nagaszaki emlékműveken pedig mindazon ismert hibakusa neve feltüntetésre került, akik a bombázásokat követően bármikor elhunytak az idők során. A bombázások évfordulóin évente frissített emlékművek 2025 augusztusától több mint 550 000 hibakusha nevét jegyzik fel, 349 246 Hirosimában és 201 942 Nagaszakiban. Ha a hátterükről beszélnek, a hibakusák és gyermekeik félelemből fakadó diszkriminációról és házasságból vagy munkából való kizárásról adnak számot a köztudat tudatlansága miatt. A közvélemény nagy része továbbra is azt hiszi, hogy a hibakusa család valamilyen örökletes vagy akár fertőző betegséget hordoz. Ez annak ellenére van így, hogy a Hirosimában és Nagaszakiban használt nukleáris fegyverek túlélőinek később fogant gyermekeinél, illetve a korábban sugárterápiában részesült rákos túlélők később fogant gyermekeinél sem találtak statisztikailag kimutatható növekedést a születési rendellenességek és/vagy veleszületett rendellenességek számában. A Hirosimában és Nagaszakiban élő, fogamzóképes nőknek, akik jelentős mennyiségű sugárzásnak voltak kitéve, olyan gyermekeik születtek, akiknél nem volt magasabb a rendellenességek előfordulása, mint a japán átlagban megfigyelhető arány. A bombázások túlélőkre gyakorolt ​​hosszú távú pszichológiai hatásait vizsgáló tanulmány kimutatta, hogy a túlélők még a bombázások után 15–20 évvel is nagyobb gyakorisággal mutattak szorongást és szomatizációs tüneteket. Kétszeres túlélők A bombázás zűrzavarában később akár 200 hirosimai is menedéket kereshetett Nagaszakiban. A 2006-os Twice Survived: The Doubly Atomic Bombed of Hiroshima and Nagasaki című dokumentumfilm 165 nijū hibakushát (szó szerint kettős robbanás által érintett embert) dokumentált, akik közül kilencen állították, hogy mindkét városban a robbanás övezetében tartózkodtak. 2009. március 24-én a japán kormány hivatalosan is kettős hibakushaként ismerte el Csutomu Jamagucsit. Megerősítették, hogy 3 km-re (1,9 mérföldre) tartózkodott a hirosimai epicentrumtól egy üzleti úton, amikor a bombát felrobbantották. Súlyosan megégett a bal oldalán és az éjszakát Hirosimában töltötte. Augusztus 8-án, a bombázás előtti napon érkezett vissza szülővárosába, Nagaszakiba és rokonai keresése közben maradék sugárzásnak volt kitéve. Ő volt mindkét bombázás első hivatalosan elismert túlélője. 2010-ben gyomorrákban halt meg. Koreai túlélők A háború alatt Japán hozzávetőleg 670 000 koreai újoncot is besorozott és vitt kényszermunkára a szigetországba. Hirosimában ezek közül körülbelül 5000–8000, míg Nagaszakiban 1500–2000 koreai halhatott meg azonnal, a bombázások következményeként. A Dél-koreai Atombomba Áldozatok Egyesülete szerint körülbelül 70 000 koreai lehetett kitéve a bomba hatásainak. 1945 végére mintegy 40 000-en (a kontingens 57,1%-a) haltak meg, immár a bombarobbnaás másodlagos hatásai miatt. A Gyeonggi Jóléti Alapítvány tanulmánya szerint néhány túlélőt arra kényszerítettek, hogy eltakarítsák a romokat, vagy emeljék ki a holttesteket (amelyek mind radioaktívak voltak) a romok közül. A helyi kötődés nélküli koreaiak a városban maradtak, kitéve a radioaktív csapadéknak, és korlátozott hozzáféréssel rendelkeztek az orvosi ellátáshoz, míg a japán evakuáltak rokonaikhoz menekültek. A koreai túlélőknek nehéz volt kiharcolniuk ugyanazt a jogállást, mint a japán hibakusáknak, amit japán túlélőként mindenki megkapott. Ez oda vezetett, hogy Japánban megtagadták tőlük az ingyenes egészségügyi ellátást. A legtöbb problémát végül 2008-ban perek útján rendezték. Emlékművek Hirosima Hirosimára az eseményeket követően, 1945. szeptember 17-én még az Ida nevű tájfun is lecsapott. Ebben a természeti katasztrófában az amúgy is sérült létesítmények közül a hidak több mint fele megsemmisült, az utak és a vasútvonalak pedig megrongálódtak, ami további pusztítást jelentett a városnak. A lakosság a kettős csapás hatására egészen 83 000-re csökkent, hogy onnan 1946 februárjára ismét 146 000-re nőjön. A várost a háború után kezdték újjáépíteni a japán kormány segítségével, amely tervet az 1949-ben elfogadott Hirosimai Békeemlékmű Városépítési Törvény foglalta magában. A kormány pénzügyi támogatást nyújtott az újjáépítéshez, valamint olyan földterületeket adományozott a városnak, amelyek korábban állami tulajdonban voltak és katonai célokra használták őket. 1949-ben választották ki a Hirosimai Békeemlékmű-park tervét. A Hirosimai Prefektúra Iparfejlesztési Csarnoka, a bomba robbanásának helyéhez legközelebb eső fennmaradt épület lett a Hirosimai Békeemlékművé egyik központi eleme. A Hirosimai Béke-emlékmúzeum 1955-ben nyílt meg a Békeparkban. Hirosimában található egy Békepagoda is, amelyet 1966-ban épített a Nipponzan-Myōhōji-Daisanga, egy japán békeaktivista mozgalom. 1981. január 27-én a Hirosimai Atombomba-ereklyék Kiválasztó Bizottsága bejelentette, hogy emléktáblákat helyez el kilenc történelmi helyszínen, amelyek a bombázáshoz kapcsolódnak. A Genbaku Dómnál, a Sima Kórháznál (mint két a hipocentrumhoz legköezelebbi épületnél) és a Motojasu hídon mind lelepleztek egy, történelmi fényképekkel és leírásokkal ellátott emléktáblát. A többi tervezett helyszín között szerepelt a Hondō bevásárlóutca, a Motomachi 2. számú Katonai Kórház helyszíne, a Hirosimai Vöröskereszt Kórház, a Fukuromacsi Általános Iskola, a Hirosimai Városháza és a Hirosimai Vasútállomás. A bizottság azt is tervezte, hogy három év alatt 30 emléktáblát állít fel. Nagaszaki Nagaszakit a háború után teljesen újjáépítették, ami drámaian megváltoztatta a városképet. Az újjáépítés üteme kezdetben lassú volt és az első egyszerű szükséglakásokat csak 1946-ban építették meg. Az újjáépítés középpontjában a hadiipar külkereskedelemmel, hajóépítéssel és halászattal való felváltása állt. Ezt hivatalosan akkor deklarálták, amikor 1949 májusában elfogadták a Nagaszaki Nemzetközi Kulturális Városújjáépítési Törvényt. Új sintoista templomok épültek, amelyek mellé új keresztény templomok is létesültek, tekintve az országbeli kereszténység terjedését. A Nagaszaki Atombomba Múzeum az 1990-es évek közepén nyílt meg. A törmelék egy részét emlékműként hagyták hátra, például egy toriit a Sannō szentélyben és egy diadalívet a Ground Zero közelében. 2013-ban négy helyszínt nyilvánítottak műemlékké, hogy jogi védelmet nyújtsanak a jövőbeni fejlesztésekkel szemben. Ez a négy helyszín a "ground zero"-val (az atombomba-robbanás hipocentrumával) együtt 2016-ban nemzeti történelmi helyszínné vált. Ezek a helyszínek a következők: egykori Nagaszaki Sirojama Városi Általános Iskola (旧城山国民学校校舎): a robbanás idején nem voltak gyermekek az épületben, mivel az épületet a Mitshubishi Lőszergyár bérszámfejtő részlege használta, de az épületben tartózkodó 158 bérszámfejtő munkásból így is 138 meghalt a támadásban. az egykori Urakami Székesegyház harangtornya (浦上天主堂旧鐘楼): a székesegyház a hipocentrum közelében helyezkedett el és teljesen elpusztult. Abban az időben zsúfolásig megtelt gyónni vágyó hívőkkel, mivel közeledett a Boldogságos Szűz Mária mennybemenetelének ünnepe, augusztus 15-én. Mindannyian meghaltak. a Nagaszaki Orvostudományi Egyetem egykori kapuja (旧長崎医科大学門柱): az iskola épületét és létesítményeit az atombomba pusztította el. Több mint 850 ember, köztük oktatók, alkalmazottak, diákok és ápolók haltak meg. a szannó szentély (山王神社二の鳥居) második torii kapuja A bombák bevetését övező viták A bombák bevetését megelőzően – lévén maga a bombafejlesztés szigorúan titkos projekt – csak a legfelsőbb politikai és katonai körök elemzései léteztek, amelyek kizárólag politikai és katonai szemszögből vizsgálták a fegyver bevetésének lehetőségeit. Azonban a bombák ledobását követően széleskörű társadalmi vita bontakozott ki, amelyben szinte minden társadalmi formáció – köztük például maguk a fejlesztést végző tudósok – hangot adott véleményének. Az atombomba bevetésének szükségességéről szóló vita A bombák bevetésének elsődleges politikai, katonai indoka a várhatóan számos amerikai és japán katonai áldozat megelőzése volt. Az amerikai hadvezetés már korábban kidolgozta Japán főszigeteinek katonai inváziós terveit, amelyet a Downfall hadművelet keretében két lépcsőben kívántak megvalósítani, 1945 októberében a Downfall alá rendelt Olympic hadműveletben Kjúsú-t, majd 1946 márciusában a Downfall másik alárendelt katonai akciójában, a Coronet hadműveletben pedig Honsú szigetét, benne a fővárossal, Tokióval. A két hadműveletben a megszálló erők nagy része amerikai lett volna, bár a Brit Birodalom három hadosztállyal járult volna hozzá a folyamathoz (egy-egy az Egyesült Királyságból, Kanadából és Ausztráliából). A két invázió katonai áldozatainak számára többféle becslés is született. A legáltalánosabban, a közvélemény felé használt ilyen becslés Ralph Bard haditengerészeti helyettes államtitkártól származik, aki Truman tájékoztatására kijelentette, hogy az invázió során bekövetkező hatalmas harci és egyéb veszteségek kontextusában fennáll annak lehetősége, hogy egymillió szövetséges katona hal meg. Mivel Bard ellenezte a bomba bevetését Japán előzetes figyelmeztetése nélkül, nem vádolható azzal, hogy eltúlozta a veszteségekkel kapcsolatos elvárásokat a bomba használatának igazolására, és beszámolója bizonyítja, hogy Truman tisztában volt az egymilliós veszteség lehetőségével és a kormánytisztviselők is megvitatták azt. Katonai oldalon a Közös Haditervek Bizottsága nagyjából negyedmillió áldozatot becsült a Truman elnök tájékoztatására életree hívott június 18-i ülésére készített tanulmányában (JWPC 369/1). A Truman Könyvtár dokumentumainak áttekintése azt mutatja, hogy a Trumannak szánt kezdeti választervezet szövegében Marshall tábornok csak annyit írt, hogy „negyedmillió lenne a minimum”. Végül az elnök a két szélső értékre ezeket a kapott számokat használta, ahogy később 1953-ban maga is kijelentette: azt a tájékoztatást kapta, hogy az amerikai veszteségek száma 250 000 és egymillió katona között lehet. A Szövetségesek veszteségein túl az amerikaiak megpróbálták megbecsülni a japán katonai és civil emberálodazatok várható nagyságát is, amelyben még döbbenetesebb kép bontakozott ki. A felmérések több oldalról is megpróbálták megközelíteni a kérdést, amelyek minden esetben a japán hagyományokon, harcmodoron és viselkedéskódexen alapult, amely szerint a japánok akár a végsőkig harcoltak, nem kímélve saját életüket. Az egyik megközelítésmód hagyományos katonai becsléseken alapult. MacArthur tábornok munkatársai az invázió időtartamától függően becsülték meg az amerikai halálesetek számát, és a japán-amerikai halálesetek arányát 22:1-re becsülték. Ebből egy rövid, két hetes invázió esetén valamivel több mint 200 000 japán haláleset volt számítható és majdnem hárommillió japán haláleset, ha a harcok négy hónapig tartottak volna. De létezett egy széles körben idézett, öt-tízmillió japán halálesetre vonatkozó becslés William Shockley és Quincy Wright tanulmányából is amelynek a felső értékét John J. McCloy hadügyminiszter-helyettes használt, aki a becslést konzervatívnak minősítette. A másik megközelítés tapasztalati alapú volt, Ivo Dzsima, vagy a legdélibb Okinava elfoglalásánál szerzett megfigyeléseken alapult. Az Ivo Dzsimán állomásozó 22 060 japán katona közül 21 844 halt meg harc közben vagy rituális öngyilkosság következtében és a csata során mindössze 216 japán hadifogoly került amerikaia kézre. Ehhez tartozott az az információ, hogy „nők, idős férfiak, fiúk és lányok millióit képezték ki az ellenállásra olyan eszközökkel, mint a bambuszlándzsákkal való támadás, robbanóanyagok testükre szíjazása és magunknak az előrenyomuló tankok alá vetése.” Az értesülést jegyző Air Force Association megjegyezte, hogy „japán kabinet jóváhagyott egy intézkedést, amely kiterjeszti a tervezetet a tizenöt és hatvan év közötti férfiakra és a tizenhét és negyvenöt év közötti nőkre (további 28 millió ember)”. Így ebből a nézőpontból kiindulva is sokmilliós japán veszteség volt előrevetíthető A Truman elnök által összefoglalt érvelés szerint a szigetek inváziója során várható milliós nagyságrendű emberveszteséget lehetett elkerülni, ha néhány tízezer, esetleg százezer japán halála árán a bombák térdre kényszerítik a japán politikai és katonai vezetést és az ellenség megadja magát. De volt még egy érv a bombák bevetése és ezzel életek százezreinek, vagy millióinak megmentése mellett. Nemcsak Japán főszigeteinek elfoglalása került volna emberéletekbe, hanem a Japán által megszállt területeken a japánok által leigázott, vagy kényszermunkára hurcolt lakosság, vagy az ott fogva tartott hadifoglyok túlélését is befolyásolta volna a háború mihamarabbi befejezése. Csak Kínában, attól függően, hogy melyik számot választjuk a kínai áldozatok teljes számára, az 1937 júliusa és 1945 augusztusa közötti kilencvenhét hónap mindegyikében valahol 100 000 és 200 000 között volt az áldozatok száma, akiknek túlnyomó többségük nem a harcokban esett el. De a többi ázsiai állam esetében is az átlag halálozás valószínűleg havi tízezres nagyságrendet ért el, ám a tényleges számok szinte biztosan nagyobbak voltak 1945-ben, nevezetesen a Vietnámban éppen a japánok által előidzett éhínségben bekövetkezett tömeges halálesetek miatt. Holland Kelet-Indiában "mintegy 4 millió – bár egyes becslések szerint akár 10 millió – romusa (fizikai munkás) kényszermozgósítására is sor került. Ebből körülbelül 270 000 romusát küldtek a külső-szigetekre és a japánok által birtokolt délkelet-ázsiai területekre, ahol más ázsiaiakkal együtt háborús építési projekteket végeztettek el velük. Ezekből a háború végén mindössze 52 000-et tudtak hazatelepíteni Jávára, mutatva a veszteségi arányt. És a hadifoglyok tekintetében is megváltást jelentett volna a japán megadás. A japán hadügyminisztérium 1944. augusztus 1-jén parancsba adta a szövetséges hadifoglyok kivégzését, arra az esetre „amikor egy tömeges felkelést nem lehet lőfegyverek használata nélkül leverni”, vagy amikor a hadifogolytábor a harci övezetben volt, attól tartva, hogy „a táborból megszököttek ellenséges harci erővé válhatnak”. Újab, immár politikai érvként került a képbe a Szovjetunió távol-keleti hadba lépése, amely szintén siettette a háború lezárását, amelyhez az atombombán át vezetett a leggyorsabb út. A második világháború utáni Japán, amennyiben az Egyesült Államok nem dobta volna le a két atomfegyvert Japánra, Németországéhoz hasonló, a szovjet és nyugati megosztott megszállás helyzetébe kerülhetett volna. Ezt az elképzelést erősítette Hokkaido tervezett szovjet inváziója, amellyel a japán anyaszigetek legészakibb szigete került volna szovjet megszállás alá – hasonlóan Kelet-Németországhoz – és amelynek két hónappal Kjúsú (a legdélebbi japán sziget) amerikai inváziója előtt kellett volna megkezdődnie. Ha a szovjetek valóban megkezdték volna a fent említett inváziót és sikerrel is jártak volna, megvetették volna a lábukat egy óriási stratégiai jelentőséggel bíró szigeten. Ebben a tekintetben az Egyesült Államok (és szövetségeseik) terve, amelyet Downfall hadműveletként ismerünk, egy olyan helyzetben válhatott volna egy olyan sakklépéssé, amely veszélyes vagy talán halálos lehet az Egyesült Államok, szövetségesei, vagy akár a világ érdekei számára is. A bombák bevetését utólag viszont rengetegen kezdték ellenezni, bírálni. Olyan személyiségek, mint Dwight Eisenhower hadseregtábornok, Douglas MacArthur hadseregtábornok, Chester Nimitz flottaadmirális, William Leahy flottaadmirális, William Halsey flottaadmirális, Curtis LeMay vezérőrnagy, mind-mind annak a véleményüknek adtak hangot, hogy katonai szempontból teljesen felesleges volt a két atombomba bevetése. Bard helyettes államtitkár fogalmazta meg azt az ellenvéleményt, amelyen a katonai parancsnokok többsége is osztozott, hogy a szabványos bombázások és tengeri blokád elegendő lenne ahhoz, hogy Japánt megadásra kényszerítse. Sőt, hetek óta látták annak jeleit, hogy a japánok valójában már a háborúból való kiutat keresik. Japán történészek is ezt a vonalat erősítik. Csujoshi Hasegawa történész például azt írta, hogy nem az atombombázások voltak Japán kapitulációjának fő okai. Ehelyett állítja, a szovjetek augusztus 8-i háborúba való belépése volt az ok, amely rejtett összefüggéseket tárt fel a Potsdami Nyilatkozattal. Az a tény, hogy a Szovjetunió nem írta alá ezt a nyilatkozatot, okot adott Japánnak arra, hogy azt higgye, a szovjeteket távol lehet tartani a háborútól. Még július 25-én is, egy nappal a nyilatkozat kiadása előtt, Japán Konoe vezette diplomáciai küldöttséget indított Moszkvába, abban a reményben, hogy tárgyalhat a csendes-óceáni térség békéjéért. Hasegawa véleménye szerint, amikor a Szovjetunió augusztus 8-án hadat üzent, az minden reményt összetört Japán vezető köreiben, hogy a szovjeteket távol lehet tartani a háborútól, és hogy Ázsiából erősítéseket lehet küldeni a japán szigetekre a várható invázióhoz. Nemzetközi jog Számos neves személyiség és szervezet is bírálta a robbantásokat, sokan közülük odáig mentek, hogy háborús bűncselekményként, emberiség elleni bűncselekményként és/vagy állami terrorizmusként nevezték meg azokat. A robbantások korai kritikusai elsősorban a tudósok voltak, így Albert Einstein, Wigner Jenő és Szilárd Leó nyilvánult meg a legnegatívabban, pedig 1939-ben éppen ők voltak, akik Roosevelt elnöknek írt közös levelükkel elindították bomba megalkotásához vezető kutatásokat. Egy jellemző reakció Szilárdtól származik, aki a Rosseveltnek írt levél – és ezzel az egész nukleáris fegyver készítés indító szikráját kiváltó tudós volt – majd később jelentős szerepet játszott a Manhattan Projektben is, a következőket állította: „Hadd mondjak csak ennyit az erkölcsi kérdésről: Tegyük fel, hogy Németország két bombát fejlesztett volna ki, mielőtt nekünk egyáltalán lettek volna bombáink. És tegyük fel, hogy Németország egy bombát dobott volna le mondjuk Rochesterre, a másikat pedig Buffalora, majd miután kifogyott volna a bombákból, elvesztette volna a háborút. Kételkedhetne-e bárki abban, hogy akkor a városokra ledobott atombombákat háborús bűncselekménynek minősítettük volna, és hogy Nürnbergben halálra ítéltük volna és felakasztottuk volna azokat a németeket, akik bűnösök voltak ebben a bűncselekményben?” Más gondolkodók a jog irányából közelítettek érvelésükkel. Talán a legélesebb akkori kritikát az amerikaiak bombával kapcsolatos erkölcsi álláspontjával és a háborúban az igazságszolgáltatás mérlegével kapcsolatban Radhabinod Pal indiai jogtudós, a tokiói háborús bűnöket vizsgáló bíróság egyik ellenvélemény-kutatója fogalmazta meg, aki vonakodott elismerni a japán háborús bűnök egyediségét. Felidézve II. Vilmos császár beszámolóját az első világháború gyors befejezésére vonatkozó kötelességéről – „mindent tűzzel és karddal kell elpusztítani, férfiakat, nőket, gyerekeket és öregeket is le kell mészárolni, és egyetlen fát vagy házat sem szabad állni hagyni”. Pal az akkori események megítélésével kapcsolatban párhuzamot vont: „Ez a válogatás nélküli gyilkosság, amely a háború lerövidítését célozta, bűncselekménynek számított. A vizsgált csendes-óceáni háborúban, ha volt bármi, ami megközelítette a német császár fenti levelében leírtakat, az a szövetséges hatalmak döntése volt a bomba bevetéséről. A jövő generációi fogják megítélni ezt a szörnyű döntést... Ha a civil élet és vagyon bármilyen válogatás nélküli megsemmisítése továbbra is illegális a hadviselésben, akkor a csendes-óceáni háborúban az atombomba bevetéséről szóló döntés az egyetlen párhuzam a német császár első világháború alatti, illetve a náci vezetők második világháború alatti irányelveihez.” További vélemények is születtek, hasonló jogi konklúzióval. Egyes tudósok és történészek a japán atombombázásokat az „állami terrorizmus” egyik formájának minősítették. Ez az értelmezés a terrorizmus azon definícióján alapul, hogy „ártatlanok célba vétele politikai cél elérése érdekében”. Ahogy Frances V. Harbour rámutatott, a Célpont Kiválasztó Bizottság 1945. május 10-i és 11-i Los Alamos-i ülésén azt javasolták, hogy Kiotó vagy Hirosima nagy népsűrűségű központjait célozzák meg „pszichológiai hatás” elérése érdekében, és hogy „a kezdeti bevetés kellően látványos legyen ahhoz, hogy a fegyver fontosságát nemzetközileg elismerjék”. Harbour professzor szerint a cél a politikai célú terror megteremtése volt Japánon belül és kívül egyaránt. Hirosima és Nagaszaki öröksége Az atombombák bevetésének öröksége egyértelműen az olyan fogalmaknak a közbeszédbe való bevezetése lett, mint a nukleáris fegyverkezés, vagy a nukleáris elrettentés. A fegyverek bevetésével az Egyesült Államok nem titkolt másodlagos célja volt, hogy a világ felé deklarálja a különleges fegyver birtoklását, ezáltal a különleges katonai képességét bárki ellenfél totális elpusztítására. Ezt az állapotot atom monopóliumnak nevezte el a történelemtudomány. A monopólium birtokában az USA el is kezdte felhalmozni az ilyen típusú eszközöket. 1946. június 30-ra kilenc atombomba alkatrészei álltak készen az amerikai fegyvertárban, mindegyik Fat Man-típusú szerkezet megegyezett a Nagaszakiban használttal. A nukleáris fegyverek kézzel készített, manufakturálisan összeállított eszközök voltak és a kezdetekben még sok munka volt hátra az összeszerelésük megkönnyítése, biztonságuk, megbízhatóságuk és tárolásuk javítása érdekében, mielőtt nagy mennyiségű sorozatgyártásra készen álltak volna. Számos olyan fejlesztés is történt a teljesítményükre vonatkozóan, amelyeket korábban javasoltak vagy ajánlottak a fejlesztőik, de ezek a háborús erőfeszítés időbeli nyomása alatt nem voltak lehetségesek. A Vezérkari Főnökök Egyesített Bizottságának elnöke, William D. Leahy flottaadmirális elítélte az atombombák használatát mondván, hogy azok "a sötét középkor barbárjai számára megszokott etikai normát" követelik meg, de 1947 októberében mégis 400 bombára vonatkozó katonai igényt jelentett. Az amerikai nukleáris fegyvermonopólium mindössze négy évig tartott, amikor aztán a Szovjetunió 1949 szeptemberében felrobbantotta a saját atombombáját. Az Egyesült Államok ekkor válaszul kifejlesztette a hidrogénbombát, amely három nagyságrenddel is erősebb robbanásra (a köznyelv szerint kilotonnák helyett megatonnákra) volt képes, mint a Hirosimát és Nagaszakit pusztító bombák. Az ilyen közönséges atommaghasadásos elven működő bombákat ettől kezdve kis taktikai nukleáris fegyvereknek tekintették csak. 1986-ra az Egyesült Államoknak 23 317, a Szovjetuniónak pedig 40 159 nukleáris robbanófeje volt, ám ekkorra révbe értek a nukleáris fegyverzetkorlátozási tárgyalások és megkezdődött az ilyen eszközök leszerelése. 2019 elején a világ 13 865 nukleáris fegyverének több mint 90%-át az Egyesült Államok és Oroszország birtokolta. Az Egyesült Államokon és a Szovjetunión – majd annak megszűnését követően Oroszországon – kívül is voltak, vannak törekvések arra, hogy egy-egy ország atomhatalommá váljon. 2020-ra kilenc nemzet rendelkezett nukleáris fegyverekkel: Az Egyesült Államok, Oroszország, Nagy Britannia, Franciaország, Kína, Izrael, India, Pakisztán és Észak-Korea. Az első ilyen támadást elszenvedő Japán nincs közöttük, ám vonakodva írta alá a nukleáris fegyverek elterjedésének megakadályozásáról szóló szerződést 1970 februárjában, de az Egyesült Államok védelme alatt maradtak a nukleáris ernyőként ismert megállapodás keretében, ami szavatolja számukra a biztonságot atomarzenál birtoklása nélkül is. Az amerikai nukleáris fegyvereket Okinaván, és néha Japán főszigetein is tárolták, bár a két nemzet közötti megállapodások megsértésével. Mivel nem rendelkeztek a Szovjetunió elleni hagyományos erőkkel folytatott harchoz szükséges és elegendő erőforrással, a NATO a hidegháború alatt nukleáris fegyverekre támaszkodott önvédelem céljából, amely politika az 1950-es években Új Arculat néven vált ismertté. A Hirosima és Nagaszaki utáni évtizedekben az Egyesült Államok többször is fenyegetőzött nukleáris fegyvereinek bevetésével. 2017. július 7-én több mint 120 ország szavazott az ENSZ nukleáris fegyverek tilalmáról szóló szerződésének elfogadásáról. Elayne Whyte Gómez, az ENSZ-tárgyalások elnöke azt mondta: „a világ 70 éve vár erre a jogi normára”. Japán 2024-ig nem írta alá a szerződést. Jegyzetek Források ↑ Hewlett_Anderson: Richard G. Hewlett; Oscar E. Anderson: The New World, 1939–1946: The Man Behind The Bomb. (angolul) Pennsylvania: University Park: Pennsylvania State University Press. 1962. ISBN 0-520-07186-7 ↑ Jones: Vincent C. Jones: MANHATTAN: THE ARMY AND THE ATOMIC BOMB. (angolul) Washington D.C: US Army. 1985. ↑ Lanouette_Szilárd: William Lanouette és Szilárd Béla: Genius in the Shadows: A Biography of Leo Szilárd: The Man Behind The Bomb. (angolul) New York, NY: Charles Scribner's Sons. 1992. ISBN 978-0-684-19011-2 ↑ Rhodes: Richard Rhodes: The Making of the Atomic Bomb. (angolul) New York: Simon & Schuster. 1986. ISBN 0-671-44133-7 ↑ Groves: Leslie Groves: Now it Can be Told: The Story of the Manhattan Project. (angolul) New York: Harper & Row. 1962. ↑ Hoddeson: Lillian Hoddeson, Paul W. Henriksen,Roger A. Meade és Catherine L. Westfall: Critical Assembly: A Technical History of Los Alamos During the Oppenheimer Years, 1943–1945. (angolul) New York: Cambridge University Press. 1993. ISBN 0-521-44132-3 ↑ Giangreco: D.M. Giangreco: Hell to Pay: Operation Downfall and the Invasion of Japan 1945–1947. (angolul) Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. 2009. ISBN 978-1-59114-316-1 Hetven éve dobták le az atombombát A világ első atomtámadásai Montázs Magazin Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben az Atomic bombings of Hiroshima and Nagasaki című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk Atombomba kiállítás