NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Centro de Conferencias de Fukuoka

El Centro de Conferencias de Fukuoka situado en Fukuoka, Japón, es un grupo de tres edificios separados donde opera la Fundación del centro de convenciones de Fukuoka. Centro Fukuoka Kokusai El Centro Fukuoka Kokusai abrió en 1981 y es aquí donde se celebra cada noviembre uno de los seis torneos nacionales de sumo. Marine Messe Fukuoka El Marine Messe Fukuoka abrió en 1995 y es uno de los edificios interiores de arena más utilizados con capacidad para 8.500 personas. Centro de congresos internacional de Fukuoka Este edificio se abrió en el año 2003. Enlaces externos Página oficial
Fukuoka Convention Center

Il Fukuoka Convention Center di Fukuoka in Giappone è un centro composto da tre edifici principali, gestiti dalla Fukuoka Convention Center Foundation. Fukuoka Kokusai Center il Fukuoka Kokusai Center aperto nel 1981, ospita ogni novembre tornei di sumo. Marine Messe Fukuoka Marine Messe Fukuoka è un palazzetto aperto nel 1995. L'uso principale è adibito a palestra per lo sport ma può anche accogliere congressi. La capacità della struttura è di 8500 persone. Ha ospitato molti eventi internazionali, tra cui: Campionati mondiali di nuoto 2001 Campionato mondiale maschile di pallavolo 2006 Grand Champions Cup femminile 2009 Campionati mondiali di nuoto 2023 Fukuoka International Congress Center Il Fukuoka International Congress Center aperto nel 2003. Collegamenti esterni (JA, EN, ZH, KO, TH, AR, VI, HI, ID) Sito ufficiale, su marinemesse.or.jp.
Japanese destroyer Yanagi (1917)

Yanagi was one of four Momo-class destroyers built for the Imperial Japanese Navy during World War I. She was converted to a training hulk in 1940 and was scrapped in 1947. Design and description The Momo-class destroyers were enlarged and faster versions of the preceding Kaba class with a more powerful armament. They displaced 835 long tons (848 t) at normal load and 1,080 long tons (1,100 t) at deep load. The ships had a length between perpendiculars of 275 feet (83.8 m) and a waterline length of 281 feet 8 inches (85.9 m), a beam of 25 feet 4 inches (7.7 m) and a draught of 7 feet 9 inches (2.4 m). The Momos were powered by two Brown-Curtis geared steam turbines, each driving one shaft using steam produced by four Kampon water-tube boilers. Two boilers burned a mixture of coal and fuel oil while the other pair only used oil. The engines produced a total of 16,000 shaft horsepower (12,000 kW) that gave the ships a maximum speed of 31.5 knots (58.3 km/h; 36.2 mph). They carried enough fuel to give them a range of 2,400 nautical miles (4,400 km; 2,800 mi) at a speed of 15 knots (28 km/h; 17 mph). Their crew consisted of 110 officers and ratings. The main armament of the Momo-class ships consisted of three quick-firing (QF) 12-centimetre (4.7 in) guns; one gun each was located at the bow and stern with the third gun positioned between the funnels. Their torpedo armament consisted of two triple rotating mounts for 450-millimetre (17.7 in) torpedoes located fore and aft of the funnels. Construction and career Yanagi was launched on 24 February 1917 at the Sasebo Naval Arsenal and completed on 5 May. The ship played a minor role in World War I and participated in the 1937 Battle of Shanghai that began the Second Sino-Japanese War. She was decommissioned on 1 April 1940, converted into a stationary training ship and broken up in 1947. The ship's hulk, along with the former destroyers Suzutsuki and Fuyutsuki, were used as breakwaters in Kitakyushu. Only Yanagi's hulk is visible above ground while the other two were cemented underground in place. References Bibliography Friedman, Norman (1985). "Japan". In Gardiner, Robert & Gray, Randal (eds.). Conway's All the World's Fighting Ships 1906–1921. Annapolis: Naval Institute Press. ISBN 0-87021-907-3. Friedman, Norman (2011). Naval Weapons of World War One. Barnsley, South Yorkshire, UK: Seaforth. ISBN 978-1-84832-100-7. Jentschura, Hansgeorg; Jung, Dieter & Mickel, Peter (1977). Warships of the Imperial Japanese Navy, 1869–1945. Annapolis, Maryland: United States Naval Institute. ISBN 0-87021-893-X. Todaka, Kazushige; Fukui, Shizuo; Eldridge, Robert D. & Leonard, Graham B. (2020). Destroyers: Selected Photos from the Archives of the Kure Maritime Museum; the Best from the Collection of Shizuo Fukui's Photos of Japanese Warships. Japanese Naval Warship Photo Album. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 978-1-59114-630-8. Watts, Anthony J. & Gordon, Brian G. (1971). The Imperial Japanese Navy. London: Macdonald. ISBN 0-35603-045-8.
Most Hirado

Most Hirado (japonsky: 平戸大橋; Hirado Ó-haši) je visutý most v prefektuře Nagasaki v Japonsku. Spojuje ostrovy Hirado, na kterém leží město Hirado a Kjúšú. Dokončen byl v roce 1977. Rozpětí pilířů činí 465,5 metrů a celková délka je 665 m. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Most Hirado na Wikimedia Commons Fotografie mostu Hirado Most Hirado na Structurae
Hirado Bridge

The Hirado Bridge (平戸大橋, Hirado Ō-hashi) is a suspension bridge in Nagasaki Prefecture, Japan. It connects the islands of Hirado and Kitamatsuura Peninsula. Completed in 1977, it has a main span of 465.5 meters and total length of 665 m. From April 1, 2010, no fee is required to pass the bridge. See also List of longest suspension bridge spans References External links Official homepage (in Japanese) Hirado City Official Website Picture of Hirado Bridge Hirado Bridge at Structurae
Ponte di Hirado

Il ponte di Hirado (平 戸 大橋, Hirado Ō-hashi) è un ponte sospeso a traliccio situato in Giappone. Descrizione Il ponte è stato costruito nella prefettura di Nagasaki in Giappone e collega le isole di Hirado e Kyūshū. Completato nel 1977, ha una campata principale lunga 465 metri, con una lunghezza totale di 665 m. Dal 1º aprile 2010 è stato abolito il pedaggio per attraversare il ponte. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Hirado Bridge Collegamenti esterni (EN) Ponte di Hirado, su Structurae.
Hiradobrug

De Hiradobrug (平戸大橋, Hirado Ō-hashi) is een hangbrug in de Japanse prefectuur Nagasaki. De brug verbindt het eiland Hirado met Kyushu (Tabira). De brug werd voltooid in 1977. De hoofdoverspanning bedraagt 465,5 meter. De brug heeft een totale lengte van 665 m. De brug maakt deel uit van Autoweg 383. Sinds 1 april 2010 is het geen tolweg meer. Externe link Hiradobrug
Хирадо (мост)

Мост Хирадо-Охаси (яп. 平戸大橋) — автомобильный висячий мост через пролив Хирадо в префектуре Нагасаки, Япония. Соединяет острова Кюсю и Хирадо. Мост связывает район Нагата на Кюсю с мысом Нанрю на Хирадо. Строительство моста началось в 1973 и завершилось в 1977 году, оно обошлось в 5,6 млрд йен. Длина моста составляет 665 м, длина центрального пролёта — 465,4 м, ширина — 10,7 м. Высота моста над водой составляет 30 м. Примечания
Міст Хірадо

Шаблон:Міст: невідомі параметри: |на мапі яндекс= Міст Хірадо (англ. Hirado Bridge, яп. 平戸大橋 — Хірадо — Охаші) — підвісний міст у префектурі Нагасакі, що з'єднує два острови Кюсю і Хірадо. Історія Березень 1966 року: до планів префектури Нагасакі додалось будівництво мосту Хірадо через протоку до острова Кюсю. Грудень 1969 року: Міністерство будівництва дає дозвіл на будівництво платного дорожнього мосту. 1973 рік: губернатор Нагасакі підписує «Угоду про комерційне та індустріальне сприяння будівництву». Березень 1973 року: церемонія закладання першого каменя мосту. 4 квітня 1977 року: урочиста церемонія відкриття мосту, міст починає функціонувати. 1987 року: На ювілей 10-річчя мосту зробили лампове освітлення. Березень 1996 року: переїзд через міст став платний. Липень 2007-го: проходячи під мостом, вантажне судно зачепило його верхівкою свого крану. Внаслідок розриву високовольтного кабелю залишилися без світла близько 30 000 домівок у місті Хірадо та околицях. Однак згодом міст відновив роботу. 1 квітня 2010 року: плату за проїзд скасовано. Тепер рухатися через міст можна безкоштовно. Факти Загальна вартість проекту становить приблизно 5,6 млрд єн. До складу мосту Хірадо входить парк, поблизу нього розташований. Вартість за проїзд легкового автомобіля була 100 єн, транспорту середнього розміру — 150 єн, а важкого транспорту — 300 єн. Примітки Посилання http://structurae.net/structures/hirado-bridge [Архівовано 19 серпня 2014 у Wayback Machine.]
Yambaru National Park

Yambaru National Park (やんばる国立公園, Yanbaru Kokuritsu Kōen) is a national park in Okinawa Prefecture, Japan. Established in 2016, it is located in and around the forested region of Yambaru at the northern end of Okinawa Island. The park comprises a land area of 13,622 ha (33,660 acres) in the villages of Kunigami, Ōgimi, and Higashi together with 3,670 ha (9,100 acres) of the surrounding waters. The day of establishment, 15 September, coincides with the anniversary of the 1983 discovery of the endangered endemic Yambaru long-armed scarab beetle (Cheirotonus jambar) (ヤンバルテナガコガネ). Future plans Future extension of the Park is contingent upon the reversion of land currently occupied by the US military as the Northern Training Area. The northern part of Okinawa Island that corresponds with Yambaru was in 2016 submitted for inscription on the UNESCO World Heritage List as part of the serial nomination Amami-Ōshima Island, Tokunoshima Island, northern part of Okinawa Island, and Iriomote Island. In 2021 was inscribed to World Heritage List. See also List of national parks of Japan List of Natural Monuments of Japan (Okinawa) List of World Heritage Sites in Japan References External links (in English) Yambaru National Park - National Parks of Japan (in Japanese) Yambaru National Park - National Parks of Japan (in Japanese) Map of Yanbaru National Park
Parque nacional de Yanbaru

El parque nacional de Yanbaru (やんばる国立公園, Yanbaru Kokuritsu Kōen) es un parque nacional de la prefectura de Okinawa, Japón. Creado en 2016, se encuentra en la región boscosa de Yanbaru y sus alrededores, en el extremo norte de la isla de Okinawa. El parque comprende una superficie de 13.622 ha en los pueblos de Kunigami, Ōgimi y Higashi, junto con 3.670 ha de las aguas circundantes. El día de su creación, el 15 de septiembre, coincide con el aniversario del descubrimiento en 1983 del escarabajo de brazos largos de Yanbaru (Cheirotonus jambar), especie endémica en peligro de extinción (ヤンバルテナガコガネ)​​​ Planes futuros La futura ampliación del Parque depende de la reversión de los terrenos actualmente ocupados por el ejército estadounidense como Área de Entrenamiento Norte. La parte norte de la isla de Okinawa que se corresponde con Yanbaru fue presentada en 2016 para su inscripción en la Lista del Patrimonio Mundial de la UNESCO como parte de la candidatura en serie de la isla de Amami-Ōshima, la isla de Tokunoshima, la parte norte de la isla de Okinawa y la isla de Iriomote.​​ Véase también Lista de parques nacionales de Japón Lista de sitios del Patrimonio Mundial de Japón Referencias Enlaces externos (en japonés) Mapa del Parque Nacional de Yanbaru
Parc national de Yanbaru

Le parc national de Yanbaru (やんばる国立公園, Yanbaru kokuritsukō-en) est un parc national fondé en 2016 dans la préfecture d'Okinawa, au Japon. Situation Le parc national de Yanbaru s'étend sur 209,81 km2 (dont 36,70 km2 de zones marines), dans le Nord-Est de l'île d'Okinawa (préfecture d'Okinawa), au Japon. Il comprend les municipalités de Higashi, Kunigami et Ōgimi. Toponymie Le toponyme « Yanbaru », qui s'écrit en japonais indifféremment « やんばる », en hiragana, ou« 山原 », en sinogrammes japonais, est un vocable emprunté à l'okinawaïen, une langue japonique. Il signifie « région montagneuse boisée ». En effet, la moitié nord de l'île d'Okinawa, aussi appelée Kunigami, est une région forestière de montagne : la forêt de Yanbaru (en). Histoire Le parc national de Yanbaru est officiellement fondé le 15 septembre 2016. Incluant une partie du parc quasi national d'Okinawa Kaigan, il devient le 33e parc national du Japon. D'une superficie initiale de 172,92 km2, il est agrandi de 36,89 km2, après restitution à l'État japonais de terrains détenus par l'Armée américaine. Faune et flore Le parc national de Yanbaru est l'habitat de deux espèces menacées endémiques de l'île d'Okinawa : le pic d'Okinawa, classé monument naturel spécial depuis 1977, et le râle d'Okinawa. Elles peuplent une étendue forestière composée d'une mangrove, d'une laurisylve, végétation sempervirente, typique des régions subtropicales, et de forêts de nuage. Le scarabée Cheirotonus jambar, autre monument naturel national découvert en 1983, est une espèce en danger, endémique de la forêt de Yanbaru. Notes et références Notes lexicales bilingues Références Voir aussi Articles connexes Parc national au Japon Ministère de l'Environnement (Japon) Liens externes Ressource relative à la géographie : World Database on Protected Areas (en) Ministère de l'Environnement du Japon, « Yambaru National Park » [« Parc national de Yanbaru »], avril 2020 (consulté le 26 avril 2020). Yanbaru, la réserve naturelle méconnue du nord d’Okinawa inscrite au patrimoine mondial, Nippon.com Portail de la conservation de la nature Portail du Japon
Parco nazionale di Yanbaru

Il Parco nazionale di Yanbaru (やんばる国立公園?, Yanbaru Kokuritsu Kōen) è un parco nazionale giapponese, posto nella prefettura di Okinawa. Istituito il 15 settembre 2016, il parco comprende i villaggi di Kunigami, Ōgimi e Higashi, oltre alle acque circostanti, per un'ampiezza totale di 136.22 km2. Note Voci correlate Parchi nazionali del Giappone Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Parco nazionale di Yanbaru Collegamenti esterni (JA, EN) Sito ufficiale, su env.go.jp.
Park Narodowy Yanbaru

Park Narodowy Yanbaru (jap. やんばる国立公園 Yanbaru Kokuritsu Kōen) – 33. park narodowy w Japonii, w północnej części wyspy Okinawa, w prefekturze Okinawa. Park Narodowy Yanbaru utworzono 15 września 2016 roku w regionie Yanbaru na północy Okinawy, z części Quasi-Parku Narodowego Wybrzeża Okinawy (Okinawa Kaigan Kokutei Kōen). Ten nowy park narodowy obejmuje 13 622 ha lądu i 3670 ha morza. Jest siedliskiem dla rodzimych gatunków, w tym dla zagrożonych ptaków z rodziny chruścieli (Gallirallus okinawae) i dzięciołów (Sapheopipo noguchii, Syn.: Dendrocopus noguchii). Występują tam różne rodzaje subtropikalnej roślinności, lasy namorzynowe i wapienne skały wyrzeźbione przez erozję fal morskich. Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Government of Japan, Ministry of the Environment (informator, opisy przyrody, zdjęcia) (ang. • jap.)
Torishima (Okinawa)

Torishima (japanisch 鳥島), auch Kume-Torishima (久米鳥島), ist eine Insel der Ryūkyū-Inselkette. Geografie Torishima liegt 23 km nordöstlich von Kume-jima und 37 km westlich von Aguni-jima, am nordöstlichen Ende eines Korallenriffs. Die Insel ist 4 ha groß und ragt bis 19 m über den Meeresspiegel. Administrativ gehört die Insel zur Gemeinde Kumejima, untersteht aber tatsächlich dem in der Kadena Air Base stationierten 18th Wing der US Air Force. Geschichte Nachdem die Insel 1945 von den USA besetzt wurde, wird sie und die Umgebung von 41 ha seit dem 17. Oktober 1951 als Schießtestgelände Tori Shima Range (鳥島射爆撃場, Torishima shabakugekiba) genutzt. Dabei wurden zwischen Dezember 1995 und Januar 1996 auch 1520 Stück an Uranmunition abgefeuert, von denen 192 Projektile wieder geborgen wurden; die japanische Regierung wurde ein Jahr später darüber informiert. Dies führte dazu, dass die Vereinigten Staaten ihre komplette derartige Munition aus dem Staatsgebiet Japans entfernten. 2011 gab das japanische Verteidigungsministerium bekannt, dass es erwäge, das Testgelände auf die 200 km entfernte Insel Iōtorishima zu verlagern. Einzelnachweise
Oita Hofu High School

Ōita Hōfu High School (大分県立大分豊府中学校・高等学校, Ōitakenritsu Ōita Hōfu Chūgakkō & Kōtōgakkō) is a Junior high school and High school in Ōita, Ōita, Japan. The school opened in April 1986, and the junior high school was added in April 2007. External links Official website (in Japanese)
Kumejima Museum

Kumejima Museum (久米島博物館, Kumejima hakubutsukan), formerly the Kumejima Centre for Nature and Culture (久米島自然文化センター), opened in 2000 in Kumejima, Okinawa Prefecture, Japan. It displays exhibits relating to the natural and cultural history of Kume Island. See also Okinawa Prefectural Museum List of Natural Monuments of Japan (Okinawa) References External links (in Japanese) Kumejima Museum
ACROS Fukuoka

Das ACROS Fukuoka (アクロス福岡) ist ein Kulturzentrum im Stadtviertel Tenjin in Fukuoka, Japan. Es wurde von Emilio Ambasz entworfen und gilt als international wegweisendes Beispiel für Bauwerksbegrünung. Die Südseite des Gebäudes besteht aus dicht bepflanzten Terrassen, die öffentlich zugänglich sind und direkt an den benachbarten Tenjin Central Park anschließen. ACROS ist ein Akronym und steht für: "Asian Cross Road Over the Sea". Planungsgeschichte Anfang der 1990er-Jahre traf die die Stadtverwaltung von Fukuoka den kontroversen Entschluss, einen Teil des ehemaligen Verwaltungsgeländes der Präfektur Fukuoka zu bebauen. In dem für das Vorhaben ausgeschriebenen Wettbewerbsverfahren konnte sich der Entwurf von Ambasz erst nicht durchsetzen. Aufgrund von fortdauernder Uneinigkeit der Jury wurde schließlich eine öffentliche Umfrage durchgeführt, die klar zu Gunsten von Ambasz ausviel. Das ungewöhnliche Design des Gebäudes ermöglichte es, das Areal nachzuverdichten ohne den Bedarf nach öffentlichen Grünflächen stark zu komprementieren. Ambasz selbst hat dazu kommentiert: "Das Gebäude steht im Herz der Stadt, wo ein zwei Hektar großer Platz war und auch jetzt noch ein zwei Hektar großer Platz ist." Nutzung Das Gebäude wurde als öffentlich-privates Bauprojekt konzipiert in Kooperation mit Daii-chi Life und Mitsui Fudōsan umgesetzt. Die Präfektur Fukuoka hat sich bereit erklärt, den Baugrund für 60 Jahre zu verpachten und nutzt Teile des Gebäudes. Im ACROS Zentrum befinden sich unter anderem: Die Fukuoka Sympohniehalle, die Takumi Galerie für traditionelles Handwerk, Geschäfte und Restaurants sowie Konferenz- und Veranstaltungsräume. Auf den Etagen vom 3. bis zum 13. Obergeschoss befinden sich Büroflächen. Den Eingangsbereich bildet ein 58,4 m hohes Atrium mit einem Volumen von etwa 69.000 m³. Begrünung Während des Baus wurden die Terrassen des Gebäudes mit insgesamt 37.000 Pflanzen aus 76 unterschiedlichen Arten begrünt. Durch zusätzliche Pflanzungen und Ornithochorie gibt es mittlerweile 50.000 Pflanzen aus 120 Arten auf dem Gebäude. Eine im September 2000 von der Takenaka Cooperation, der Kayūshū Universität, und dem Nippon Institute of Technology durchgeführte Temerpaturstudie ergab, dass die Gartenflächen 15 °C kühler als die Betonabschnitte des Gebäudes waren. Galerie Auszeichnungen Das ACROS Fukuoka wurde, unter anderem, mit dem BCS Award (1996) ausgezeichnet. Weblinks Vortrag von Emilio Ambasz (Das ACROS Fukuoka wird ab Minute 14 vorgestellt) Fukuoka: Adapting to climate change through urban green space and the built environment? (Das ACROS Fukuoka wird in Abschnitt 6.4. besprochen) Einzelnachweise
ACROS Fukuoka

L'ACROS Fukuoka (アクロス福岡) est un centre d'échange culturel situé dans le quartier Tenjin de Fukuoka, au Japon. Le terme ACROS est l'acronyme de Asian CrossRoad Over the Sea, exprimant l'ouverture de ce lieu sur le monde. Inauguré en avril 1995 après plus de trois ans de travaux, conçu par l'architecte Emilio Ambasz, il est composé entre autres d'une salle de concert symphonique, d'un centre de conférence, d'un centre d'information culturel à l'adresse des touristes et d'une galerie d'art traditionnel. L'une des façades du bâtiment est en grande partie recouverte de végétation, en faisant l'un des premiers chefs-d'œuvre de l'architecture écologique. L'intérieur Le bâtiment est constitué de nombreuses salles, où peuvent être données des conférences et être réalisées des expositions. La salle de concert Adaptée aux orchestres symphoniques mais aussi aux orchestres de chambre, la salle de concert dispose d'une capacité d'accueil de 1867 sièges, répartis sur trois niveaux. Des conférences y sont parfois données. Le centre d'information culturel Au service des touristes, le centre d'information permet de s'informer sur les évènements culturels ayant lieu dans la préfecture de Fukuoka et les autres préfectures de Kyūshū. La galerie Takumi Il s'y tient une exposition permanente d'artisanat traditionnel. Des expositions temporaires sont organisées chaque semaine. Le jardin La face sud de l'ACROS Fukuoka est recouverte de végétation. Ces 5 400 m2 de verdure en font l'un des plus grands bâtiments verts du Japon. L'isolation ainsi réalisée permet de réduire les dépenses énergétiques et le réchauffement climatique. À l'origine constituée de 37 000 plantes de 76 variétés différentes, la façade végétale se compose maintenant de 50 000 plantes de 120 variétés différentes. Annexe Articles connexes Fukuoka Architecture écologique Liens externes (ja) Le site de l'ACROS Fukuoka Portail de la musique Portail des arts du spectacle Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la préfecture de Fukuoka
Хашима

Хашима (на японски: 端島) е изоставен остров, разположен на около 15 km югозападно от град Нагасаки, префектура Нагасаки, Япония. Наричан е още Гунканжима (軍艦島; букв. „боен кораб“), поради формата си, наподобяваща боен кораб от морето. Известен е с изоставените си бетонни постройки и стена, опасваща острова. Днес той е туристическа атракция и символ на индустриализацията и принудителния труд. История Островът бива заселен през 1887 г., след като през 1810 г. там са открити залежи на каменни въглища. По това време островът е бил все още просто скала в морето. С цел добиване и транспортиране на въглищата по-късно островът бива изкуствено разширен. През 1890 г. Мицубиши закупува острова и започва изграждането на жилищни блокове, както и на бетонни стени, които да пазят острова от морските вълни и тайфуни. До 30-те години на 20 век Хашима вече се е превърнал в значителен индустриален център, с няколко въглищни мини и военни заводи. От 1930-те до края на Втората световна война на острова работят основно корейски и китайски затворници, които е трябвало да работят при много тежки условия и робско отношение от страна на Мицубиши. Много от тях умират поради тези причини. През 1959 г. населението на Хашима достига 5259 души (гъстота: 83,500 души/km²), правейки го едно от най-гъсто населените места на Земята. Нарастването на петролната индустрия през 1960-те години бързо започва да измества въглищата и добивът им вече не изгоден. Мицубиши взема решение да затвори мините през 1974 г. За няколко седмици целият остров е опразнен, а жителите оставят много от вещите си там. С цел да предотврати грабежи, правителството на Япония забранява свободния достъп до острова. В днешно време Достъпът до Хашима остава забранен до 2009 г., когато се разрешава на туристи да посещават острова. Към момента островът се стопанисва от управата на град Нагасаки, след като Мицубиши доброволно им го предава през 2002 г. Тъй като сградите на острова не се поддържат, повечето са в окаяно състояние. Няколко сгради вече са се срутили, а много други са застрашени от срутване. Въпреки това някои от външните стени на острова се укрепяват с бетон. През 2013 г. Google изпраща свой служител, който да заснеме състоянието на острова в 360°. Снимките са общодостъпни чрез приложението Google Street View, където могат да се видят множество сгради отвътре с вещите, които са били оставени там преди няколко десетилетия. През 2015 г. Хашима е включен в списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. Галерия Отразяване в киното През 2009 г. островът е показан в сериала „Живот след хората“ като пример какво ще се случи след 35 години. През 2011 г. на острова се снимат някои от сцените от филма „007 Координати: Скайфол“. Източници