NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Global Indian International School, Tokyo

Global Indian International School, Tokyo or GIIS Tokyo NishiKasai (Japanese: グローバル・インディアン・インターナショナル・スクール, Hepburn: Gurōbaru Indian Intānashonaru Sukūru) is an Indian International School in Edogawa-ku, Tokyo, Japan. It is a part of the Global Indian International School network and adopts the International Baccalaureate Diploma and Central Board of Secondary Education (CBSE) curriculum of India. History The school was established in July 2002 with just 50 students most of which came from war torn Iraq. In 2018, the school entered a legal dispute with a nearby orphanage over a patch of land both claimed. The case ended in a GIIS victory after economic pressure forced the orphanage to close. This led to a new basketball court which still exist today. It provides K-12 education with English as the sole medium of instruction. Currently, the school has four campuses in Edogawa-ku, Tokyo. The current principal of the school is Abdul Rahul II. As of 2022, the school had approximately 1,220 students. Approximately half of the students are Japanese nationals. Another one-third are Indian nationals, and the rest are of various other nationalities. The school has lately become known for its low-cost English and STEM programs. Campuses The first campus was opened 2006 in Edogawa, expanded with new campuses in 2017 and 2019, with a fourth campus was opened in 2023 at Kita Kasai within the same ward. See also List of high schools in Tokyo Indians in Japan References Further reading (in Japanese) Xu Hui (徐 輝). "A comparative study of Chinese and Indian school in Japan : Focus on the "Tokyo Chuka school" and "GIIS"" (在日華僑学校と印僑学校に関する比較考察 : 東京中華学校とGIISを中心に; Archive). 大東アジア学論集 (14), 44–63, 2014–03. 大東文化大学大学院アジア地域研究科. See profile and profile #2 at CiNii. see profile at Daito Bunka University Repository (大東文化大学機関リポジトリ). English abstract available. External links Global Indian International School, Tokyo Global Indian International School, Tokyo official instagram account
NSK Ltd.

NSK Ltd. (日本精工株式会社, Nippon Seikō Kabushiki-gaisha, Japan Precision Company) på nogle markeder kendt som NSK Automation er en japansk producent af maskinlejer. De producerer maskinlejer og præcisionsmaskiner og -dele samt billejer og bilkomponenter. De har over 30.000 ansatte på 65 fabrikker i 14 lande. NSK Ltd. Referencer
NSK Ltd.

NSK Ltd. (日本精工株式会社, Nippon Seikō Kabushiki-gaisha; Japan Precision Company), also known in some markets as NSK Automation, is a large manufacturer of bearings globally and the largest in Japan. The company produces industrial machinery bearings, precision machinery and parts, and automotive bearings and components. The company is listed on the Tokyo Stock Exchange, is a component of the Nikkei 225 stock index, and has over 144 overseas operations in 29 countries. | Capital = 67.2 billion Japanese Yen (as of March 31, 2021) | Annual Net Sales = 747.6 billion Japanese Yen (Year ended March 31, 2021) History Nippon Seiko Limited partnership company was established in Tokyo in 1914 with a team of six employees under president Takehiko Yamaguchi. This partnership company successfully developed Japan's first ball bearings. The company's first inaugural general meeting of shareholders was held on 8th of November 1916. This day is considered as the founding date of NSK Ltd. In 1926 company started mass production of steel balls in Osaki plant & in 1934 another new plant in Tokyo (Tamagawa Plant). Present day business 30,577 employees form a worldwide technology network consisting of over 65 production plants in 14 countries. Approximately three million new bearings are manufactured per day (from miniature bearings with a one-millimetre bore to bearings with a diameter of five meters). Gallery References External links NSK Group Global Web Site (in English) NSK European Web Site (in English) NSK ASEAN Oceania Web Site (in English)
NSK

NSK (日本精工株式会社, Nippon Seikō Kabushiki-gaisha; Empresa Japonesa de Precisão), é um fabricante de rolamentos em todo o mundo e o maior do Japão. A empresa produz rolamentos automotivos e industriais, colunas de direção elétrica, além de componentes de precisão para a indústria. A empresa está listada na Bolsa de Valores de Tóquio, é um componente do índice de ações Nikkei 225, e tem mais de 144 operações no exterior em 29 países. Negócios atuais Aproximadamente 31.000 funcionários formam uma rede tecnológica mundial composta por mais de 60 unidades de produção em 14 países. Aproximadamente, três milhões de novos rolamentos são fabricados por dia (desde rolamentos em miniatura com furo de um milímetro até rolamentos com diâmetro de cinco metros). No Brasil O local escolhido para a primeira fábrica do Japão foi o Brasil, em Suzano, estado de São Paulo, em 1972. Desde 2008, possui um centro tecnológico no Brasil, onde desenvolve novos produtos e presta serviços aos seus clientes. O prédio possui 1350m² e é composto por diversas salas, seja para teste de rolamentos, inspeção, análises químicas e metalográficas, metrologia e afins. Possui também um auditório onde realiza treinamentos para clientes e colaboradores. Atualmente, produz rolamentos do tipo fixo de esfera no Brasil para diversos mercados, incluindo automotivo e industrial, além de cubos de roda de primeira e terceira geração, produzindo cerca de 4 milhões de rolamentos por mês. Galeria Referências Ligações externas «Site global do grupo NSK». (em inglês) «Site Europeu da NSK». (em inglês) «Site da NSK ASEAN Oceania». (em inglês) Site da NSK Brasil
Naramata-Talsperre

Die Naramata-Talsperre (japanisch 奈良俣ダム ~damu) ist eine Talsperre im Ortsteil (Ōaza) Fujiwara von Minakami in der japanischen Präfektur Gunma. Das Absperrbauwerk, ein Steinschüttdamm, ist 158 m hoch und 520 m lang. Der Fluss Naramata (楢俣川 -gawa), der zum Flusssystem des Tone gehört, wird zu einem zwei Quadratkilometer großen Stausee mit einem Fassungsvermögen von 90 Millionen Kubikmetern gestaut. An der Talsperre wird ein Wasserkraftwerk mit 12,2 MW Leistung betrieben. Siehe auch Liste der größten Talsperren der Erde Liste der größten Stauseen der Erde Liste der größten Wasserkraftwerke der Erde Liste von Talsperren der Welt Weblinks Hydroelectric Power Plants in Japan: Gunma. IndustCards; abgerufen am 2. November 2012. Naramata Dam. damnet.or.jp, abgerufen am 2. November 2012. Naramata-Talsperre. In: Structurae
Barrage de Naramata

Le barrage de Naramata est un barrage sur la rivière Naramata à Minakami au Japon. La construction du barrage commença en 1973 et se termina en 1990. Long de 520 m et haut de 158 m, il est associé à une centrale hydroélectrique d'une capacité de 12,2 MW. Notes et références Portail de la préfecture de Gunma Portail du bâtiment et des travaux publics Portail des énergies renouvelables Portail des lacs et cours d'eau Portail des barrages
De Liefde (Sakura)

De Liefde is een windmolen in het Japanse Sakura. De molen is in 1994 door de Nederlandse molenmaker Verbij gebouwd ter gelegenheid van het veertigjarig bestaan van de stad. De romp van deze maalvaardige poldermolen is, om eventuele aardbevingen beter te kunnen doorstaan, uit beton vervaardigd, dat is bekleed met ijsselsteentjes om het aanzicht van een origineel Hollandse molen zo goed mogelijk te benaderen. De naam is afgeleid van het Hollandse zeilschip De Liefde, dat ruim vierhonderd jaar geleden als eerste Hollandse schip Japan bereikte.
Universität für Elektrokommunikation

Die Universität für Elektrokommunikation (jap. 電気通信大学, Denki tsūshin daigaku; engl. The University of Electro-Communications, kurz: UEC oder Dentsūdai (電通大)) ist eine staatliche Universität in Chōfu in der Präfektur Tokio (Japan). Der Ursprung der Universität liegt in der 1918 vom Verein für Elektrokommunikation (社団法人 電信協会, Shadan-hōjin Denshin-Kyōkai) gegründeten Funkverkehr-Lehranstalt (無線電信講習所, Musen denshin kōshūjo) in Azabu. 1920 zog sie auf den neuen Campus in Meguro um. 1942 wurde sie zur staatlichen Lehranstalt. 1945 wurde sie in Zentrale Funkverkehr-Lehranstalt (中央無線電信講習所, Chūō musen denshin kōshūjo) umbenannt. 1949 entwickelte sie sich zur 4-jährigen Universität für Elektrokommunikation. 1952 wurde der heutige Chōfu-Campus eröffnet und 1957 zog die ganze Universität auf den neuen Campus um. 1965 gründete sie die Masterstudiengänge, 1987 dann die Doktorkurse. Fakultäten Fakultät für Informatik und Ingenieurwissenschaften (jap. 情報理工学域, engl. School of Informatics and Engineering) Cluster I: Informatics and Computer Engineering Cluster II: Emerging Multi-Interdisciplinary Engineering Cluster III: Fundamental Science and Engineering Siehe auch Liste der Universitäten und Hochschulen in Japan Weblinks Offizielle Website - Japanisch und Englisch Einzelnachweise
Université d'électro-communication

L'université d'électro-communication (電気通信大学, Denki-Tsūshin Daigaku, couramment abrégée en UEC ou en 電通大) est une université nationale japonaise, située à Chōfu dans la préfecture de Tōkyō. Composantes L'université est structurée en faculté de 1er cycle (学部, gakubu), qui a la charge des étudiants de 1er cycle universitaire, et en facultés de cycles supérieurs (研究科, kenkyūka), qui ont la charge des étudiants de 2e et 3e cycle universitaire. Facultés de 1er cycle L'université compte une faculté de 1er cycle (学部, gakubu) : faculté d'électro-communication Facultés de cycle supérieur L'université compte deux facultés de cycles supérieurs (研究科, kenkyūka) : faculté d'électro-communication ; faculté des systèmes d'information. Notes et références Liens externes Site officiel Portail de Tokyo Portail des universités japonaises
Университет электрокоммуникаций

Университет электрокоммуникаций (яп. 電気通信大学 Дэнки-цюсин дайгаку) — один из государственных университетов в Японии. Его кампус находится в городе Тёфу, префектура Токио. Основан в 1949 году. Специализируется в информатике, физике и в инженерном деле. История Университет электрокоммуникаций был основан в 1918 году Ассоциацией беспроводной связи как Технический институт беспроводной связи. Технический институт беспроводной связи был передан министерству связи в 1942 году и переименован в Центральный технический институт беспроводной связи в 1945 году. После перехода от Министерства связи к Министерство образования в 1948 году, в 1949 году он был превращён в национальный университет электрокоммуникаций. Кампус был перенесён в город Тёфу, Токио, в 1957 году. Университет находится в ведении Национальной университетской корпорации с 2004 года. Факультеты Факультет электрокоммуникаций (до 2010 года) Факультет информатики и инженерного дела (после 2010 года) Аспирантура Школа электрокоммуникаций (до 2010 года) Школа информатики и инженерного дела (после 2010 года) Школа информационных систем Также в состав университета входит Институт лазерной техники. Примечания Ссылки Англоязычная версия университетского сайта
Університет електрокомунікацій

Університет електрокомунікацій (яп. 電気通信大学, でんきつうしんだいがく; англ. The University of Electro-Communications) — державний університет у Японії. Розташований за адресою: префектура Токіо, місто Тьофу, квартал Тьофуґаока 1-5-1. Відкритий 1949 року. Скорочена назва — Денцу-да́й (яп. 電通大, でんつうだい). Факультети Факультет електрокомунікацій (яп. 電気通信学部) Інформаційно-технічний факультет (яп. 情報理工学部) Аспірантура Аспірантура електрокомунікацій (яп. 電気通信学研究科) Аспірантура інформаційно-технічних наук (яп. 情報理工学研究科) Аспірантура інформаційних систем (яп. 情報システム学研究科) Джерела та література Університет електрокомунікацій // 『日本大百科全書』 [Енциклопедія Ніппоніка]. — 第2版. — 東京: 小学館, 1994—1997. — 全26冊. (яп.) Посилання Офіційний сайт (англ.) (яп.)
Park Court Akasaka The Tower

Park Court Akasaka The Tower (パークコート赤坂 ザ タワー, Park Court Akasaka The Tower) is a 157-meter high-rise building located in Akasaka, Tokyo. The 43 floor 71,339-square-meter residential condominium tower was completed in 2009 and houses 521 units. It features a sky lounge on the 36–37th floors, a rooftop terrace, and underground parking. The building is located in central Tokyo next to Aoyama-dori and the Akasaka Imperial Grounds with Akasaka Palace and Togu Palace, and within 10 minutes walk of Tokyo Metro stations Aoyama-itchōme, Akasaka, Akasaka-mitsuke, Nagatachō, Kokkai-gijidō-mae and Tameike-Sannō, with access to Ginza Line, Hanzōmon Line, Marunouchi Line, Yūrakuchō Line, Chiyoda Line, Namboku Line and the Toei Ōedo Line. See also List of tallest structures in Tokyo References External links Official website (in Japanese)
Nihon Minka-en

Nihon Minka-en (en japonès 日本民家園) és un conjunt de cases tradicionals japoneses dins el Parc Natural Ikuta Ryokuchi (生田緑地) de Tama-ku, a Kawasaki, prefectura de Kanagawa, Japó. Al parc s'hi exhibeix una col·lecció de 20 minka (民家, cases tradicionals) de diverses parts del Japó, especialment cases amb coberta de palla de l'est del Japó. D'aquestes, nou han rebut la designació de Béns Culturals Importants per part del govern nacional. Les cases són variades i inclouen exemples de regions de fortes neus, allotjaments per a viatgers i un escenari teatral. Els visitants poden veure la varietat regional i les diferències en la construcció. El parc és gestionat per la ciutat de Kawasaki. L'entrada és gratuïta per als visitants que no superin l'edat de batxillerat. L'entrada es troba a quinze minuts a peu des de l'estació de Mukogaoka-Yuen a la línia Odakyu Odawara . Vegeu també Viles històriques de Shirakawa-go i Gokayama Enllaços externs Parc Ikuta Ryokuchi (en anglès / japonès) Kawasaki City Nihon Minka-en (en anglès Arxivat 2020-02-16 a Wayback Machine. / japonès) Ikuta Green Park (pàgina antiga en anglès)
Nihon Minka-en

Nihon Minka-en (日本民家園) is a park in the Ikuta Ryokuchi Park (生田緑地) of Tama-ku, Kawasaki, Kanagawa Prefecture, Japan. On display in the park is a collection of 20 traditional minka (民家) (farm houses) from various areas of Japan, especially thatched-roofed houses from eastern Japan. Of these, nine have received the designation of Important Cultural Assets from the national government. The houses are varied in design, and include examples from regions of heavy snow, lodgings for travellers, and a theatrical stage. Visitors can see regional variety and differences in construction. The park is operated by the city of Kawasaki. Admission is free to visitors who are not older than junior-high-school age. The entrance is a fifteen-minute walk from Mukogaoka-Yuen Station on the Odakyu Odawara Line. See also Historic Villages of Shirakawa-gō and Gokayama External links Ikuta Ryokuchi Park (in English/Japanese) Kawasaki City Nihon Minka-en (in English Archived 2020-02-16 at the Wayback Machine/Japanese) Ikuta Green Park (old page in English)
Nihon Minka-en

Nihon Minka-en (日本民家園) es un destino turístico dentro del parque Ikuta Ryokuchi (生田緑地) en el barrio de Tama-ku, Kawasaki, prefectura de Kanagawa, Japón. La exhibición del parque consta de una colección de veinte minkas (民家) provenientes de diferentes sitios de Japón, sobre todo minkas con techo de paja típicas del este japonés. De las veinte, nueve han recibido la designación de Bienes Culturales Importantes por el gobierno nacional. Los visitantes pueden ver las diferencias regionales y de construcción entre cada casa. El parque es controlado por el gobierno de Kawasaki, la entrada es gratis para los visitantes menores de secundaria. El parque se encuentra a 15 minutos andando de la estación Mukogaoka-Yuen de la línea Odakyu Odawara. Enlaces externos Página informativa y folleto en español Parque Ikuta Ryokuchi (en inglés)/(en japonés)
Nihon Minka-en

Le Nihon Minka-en (日本民家園) est un parc situé dans l'arrondissement de Tama, dans le parc Ikuta Ryokuchi (生田緑地) à Kawasaki, dans la préfecture de Kanagawa, au Japon. Le parc présente un ensemble de vingt minka (民家) fermes traditionnelles de différentes parties du Japon, en particulier des maisons aux toits de chaume de l'est du Japon. Neuf d'entre elles sont désignées « biens culturels importants ». Les maisons sont variées et incluent des exemples de régions à fortes chutes de neige, des logements pour les voyageurs et une scène de théâtre. Les visiteurs peuvent voir les variétés et différences régionales dans la construction. Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Nihon Minka-en » (voir la liste des auteurs). Liens externes Sites officiels : (ja) www.nihonminkaen.jp et (en) www.nihonminkaen.jp/index_english.html Portail des musées Portail de la préfecture de Kanagawa
Tokyo Garden Terrace Kioicho

Tokyo Garden Terrace Kioicho (東京ガーデンテラス紀尾井町, Tōkyō Gaaden Terasu Kioichou) is a 227,200-square-meter mixed-use development in Chiyoda, Tokyo, Japan. Completed in 2016, it includes office, residential, commercial, hotel, and leisure space. Tokyo Garden Terrace takes up 30,400 square meters previously occupied by the Grand Prince Hotel Akasaka, across the moat from Akasaka-mitsuke Station, and adjacent to the Hotel New Otani. The primary developer is Seibu Properties working in concert with several partners. The project master design was created by architectural firm Kohn Pedersen Fox; Nikken Sekkei is the local architect of record. In 2024, Blackstone Inc. agreed to buy the property for $2.6 billion from Seibu. Site history The former Grand Prince Hotel Akasaka on the site was demolished in 2013. The original hotel structure designed by Kenzo Tange, was scheduled for closure at the end of March 2011, due to outdated building facilities and modifications in Tokyo building codes. In the wake of the 2011 Tōhoku earthquake and tsunami the hotel remained open and served as a temporary housing facility for evacuees from coastal regions of Fukushima Prefecture. Buildings Office and hotel tower Tokyo Garden Terrace main tower provides 110,000 m2 of office space and 28,700 m2 of hotel accommodation in a 180m tall, 36-floor high-rise building. The Prince Gallery Kioichō, the hotel component, opened in July 2016. The hotel is located on floors 30 to 36 of the main tower and operated by Seibu Holdings as a franchise of The Luxury Collection. Residential tower A separate residential tower provides 22,700 m2 of accommodation in a 90m, 21-floor high-rise tower. Akasaka Prince Classic House The Kitashirakawa Palace has been refurbished as a banquet facility, known as Akasaka Prince Classic House. The historic structure was built in the 1930s as the residence of Yi Un, the last crown prince of Korea. See also List of tallest buildings and structures in Tokyo References
Kamakura

Kamakura (Japonès: 鎌倉市) és una ciutat i municipi de la prefectura de Kanagawa, a la regió de Kanto, Japó i aproximadament a 50 km al sud-sud-oest de Tòquio. L'1 de maig de 2008, la ciutat tenia una població estimada de 173.575 persones i una densitat de població de 4.324,27 persones per km². L'àrea total és 39.60 km². Li fou atorgat el títol de ciutat el 3 de novembre de 1939. Descripció Vorejada per muntanyes i per la Badia de Sagami, Kamakura és una fortalesa natural. Durant el perídode Heian fou la capital de la regió de Kantō, i durant els segles XII a XIV els shoguns del clan Minamoto van dirigir el Japó des d'allí durant el Shogunat Kamakura. Kamakura és actualment coneguda pels seus temples i santuaris. Kotokuin, amb la seva monumental estàtua de bronze de Buda, és el més conegut. Un tsunami durant el segle xv va destruir el temple que en aquells moments hostatjava el Gran Buda, però l'estàtua va sobreviure i ha estat a l'exterior des de llavors. Altres atraccions de la ciutat són els temples zen de Kenchō-ji i Engaku-ji; el Tokei-ji (refugi de les dones que volien divorciar-se dels seus marits); el temple Tsurugaoka Hachiman; el Kaikōzan Hase-dera, un antic temple Kuan Yin; les tombes de Minamoto no Yoritomo i Hōjō Masako; i el Kamakura-gu on el Príncep Morinaga fou executat. Kamakura compta amb una platja molt popular a causa de la seva proximitat a Tòquio, que complementa la visita dels temples. La ciutat compta amb nombrosos restaurants i altres instal·lacions turístiques. Kamakura és la terminal del Ferrocarril Elèctric d'Enoshima, conegut a la zona com l'Eno-den. Aquest carrilet va paral·lel a la línia de mar fins a Fujisawa. Demografia Transport Ferrocarril Companyia de Ferrocarrils del Japó Oriental (JR East) Ōfuna - Kita-Kamakura - Kamakura Monocarril de Shōnan Ōfuna - Fujimichō - Shōnan-Machiya - Shōnan-Fukasawa - Nishi-Kamakura - Kataseyama Ferrocarril Elèctric d'Enoshima (Enoden) Koshigoe - Kamakurakōkō-mae - Shichirigahama - Inamuragasaki - Gokurakuji - Hase - Yuigahama - Wadazuka - Kamakura Carretera Nacional 134 Agermanaments Els municipis agermanats amb Kamakura són els següents: Niça, Provença-Alps-Costa Blava, França. (1966) Ueda, prefectura de Nagano, Japó. (1979) Hagi, prefectura de Yamaguchi, Japó. (1979) Ashikaga, prefectura de Tochigi, Japó. (1982) Dunhuang, província de Gansu, RPX. (1998) Nashville, Tennessee, EUA. (2014) Referències Vegeu també Ben No Naishi Enllaços externs Pàgina web oficial Arxivat 2009-12-08 a Wayback Machine. (anglès) Daibutsu de Kamakura Arxivat 2007-09-27 a Wayback Machine.
Kamakura

Kamakura (japonsky 鎌倉市, Kamakura-ši) je město ležící v japonské prefektuře Kanagawa na ostrově Honšú asi 50 km na jihojihovýchod od Tokia. K 1. květnu 2008 mělo město 175 575 obyvatel a celkovou rozlohu 39,53 km². Mezi lety 1185 a 1333 měl ve městě své sídlo šógun, a proto je toto období nazýváno obdobím Kamakura. Významné památky Ve městě je spousta buddhistických a šintoistických chrámů a svatyní. Nejznámější jsou: Kaikózan Hase-dera Kótokuin Engaku-dži Svatyně Curugaoka Hačiman Ófuna Kannon Džómjó-dži Kenčó-dži Rjúkó-dži Sugimoto-dera Hókoku-dži Rodáci Džunko Ozawaová (* 1973) – fotbalistka Nao Šikataová (* 1979) – fotbalistka Najuha Tojodaová (* 1986) – fotbalistka Partnerská města Ašikaga, Japonsko (1982) Hagi, Japonsko (1979) Nashville, USA (2014) Nice, Francie (1966) Tun-chuang, ČLR (1998) Ueda, Japonsko (1979) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kamakura na Wikimedia Commons Galerie Kamakura na Wikimedia Commons (anglicky) Oficiální stránky města Kamakura (anglicky) Cestovní příručka na Wikivoyage
Kamakura

Kamakura (japanski:鎌倉市 Kamakura-shi) je grad u Japanu na otoku Honshū. Povijest Iako je Kamakura danas vrlo malen grad, često je opisan u povijesnim knjigama kao bivši de facto glavni grad Japana i sjedište šogunata i namjesništva u Kamakura razdoblju. Prema Institutu za istraživanje na svjetskim sustavima, Kamakura je bio četvrti najveći grad u svijetu 1250. godine, s 200.000 ljudi. Od 1. ožujka 2010, grad ima populaciju od procijenjenih 174.016 stanovnika s gustoćom od 4,390 stanovnika po četvornom kilometru. Ukupna površina mu je 39.60 km². Status grada je dobio 3. studenog 1939. 1923. grad je pogodio potres koji je uzrokovao tsunami. Ukupni broj poginulih od potresa i tsunamija premašio je 2.000 žrtava. Grad ima plažu koja ga u kombinaciji s brojnim hramovima i blizine Tokija, čini popularnim turističkim odredištem. Kamakura ima mnogo povijesno značajnih budističkih hramova i šintoističkih svetišta, neke od njih, poput Sugimoto-Dera, stari su više od 1.200 godina. Zemljopis Grad je smješten u prefekturi Kanagawa, oko 50 km jugozapadno od Tokija. Okružen je na sjeveru, istoku i zapadu brdima dok je na jugu otvoren prema Sagami zaljevu, zbog svoje prirodne izoliranosti može se reći da je Kamakura prirodna tvrđava. Prije izgradnje tunela i nekoliko modernih cesta u ostatak otoka moglo se preko nekoliko uskih umjetnih prijevoja, među kojima sedam najvažniji su se zvali "Kamakurinih sedam ulaza" (镰仓 七 口?), naziva se ponekad prevodi kao "Kamakurinih sedam usta". Gradovi prijatelji Nice, Francuska (1966.) Ueda, Nagano, Japan (1979.) Hagi, Yamaguchi (1979.) Ashikaga, Tochigi, Japan (1982.) Dunhuang, Kina(1998.) Vanjske poveznice Grad Kamakura Izvor