Partidul Liberal Democrat din Japonia

Partidul Liberal Democrat din Japonia (PLD; japoneză 自由民主党, transliterat: Jiyū-Minshutō), cunoscut și ca Jimintō (自民党, Jimintō?) este un partid politic conservator și naționalist din Japonia, una dintre principalele forțe politice ale țării. De la fondarea sa în 1955, PLD a fost la putere aproape în permanență – o perioadă cunoscută ca sistemul din 1955 – excepții fiind perioada dintre 1993 și 1996; și perioada dintre 2009 și 2012. Sanae Takaichi este președintele partidului din 4 octombrie 2025. Ea este șefa guvernului și conduce o coaliție de guvernare cu Partidul Inovației din Japonia (PIJ) din 21 octombrie 2025. PLD a fost fondat în 1955 ca urmare a fuziunii între două partide conservatoare, Partidul Liberal și Partidul Democrat din Japonia, și inițial a fost condus de prim-ministrul Ichirō Hatoyama. PLD sprijină alianța Japoniei cu Statele Unite și a pledat pentru legături mai strânse între oamenii de afaceri japonezi și guvern, jucând un rol major în miracolul economic japonez din anii 1960 și începutul anilor 1970 și pentru ulterioarea stabilitate sub prim-miniștrii Hayato Ikeda, Eisaku Satō, Kakuei Tanaka, Takeo Fukuda, și Yasuhiro Nakasone. Scandalurile și spargerea bulei prețurilor activelor japoneze au dus la pierderea puterii de către PLD în 1993 și 1994 și la o guvernare sub un prim-ministru non-PLD din 1994, înainte de a recâștiga puterea în 1996. În 1999, partidul a format coaliția PLD-Komeito, care a durat următorii 26 de ani. PLD și-a recăpătat stabilitatea în timpul mandatului de premier al lui Junichiro Koizumi în anii 2000, înainte de a obține cel mai slab rezultat electoral din istorie în 2009, când Partidul Democrat din Japonia a obținut majoritatea. În 2012, partidul condus de Shinzo Abe a recâștigat controlul guvernului cu o victorie zdrobitoare, deși acesta a pierdut locuri în alegerile ulterioare. Din 2017, Partidul Democrat Constituțional (PDC) a fost principalul său adversar în politica națională. După alegerile din 2024 și 2025, coaliția PLD cu Komeito s-a destrămat, ceea ce a dus la formarea coaliției PLD-PIJ. Condus de Takaichi, partidul a recâștigat majoritatea în Camera Reprezentanților, câștigând cel mai mare număr de locuri din istoria electorală a Japoniei la alegerile din 2026, deținând 316 locuri în Camera Reprezentanților și 101 locuri în Camera Consilierilor. PLD este adesea descris ca un partid conservator de tip big tent, incluzând facțiuni care variază de la conservatorismul moderat la grupuri de extremă dreaptă și ultraconservatoare. Deși nu are o ideologie politică coerentă, platforma partidului a susținut din punct de vedere istoric creșterea cheltuielilor pentru apărare, revizuirea articolului 9 din Constituție pentru a codifica statutul Forțelor de Autoapărare ale Japoniei, menținerea unor legături strânse cu Statele Unite și, începând cu secolul XXI, urmărirea unor relații strânse cu aliații săi din Indo-Pacific pentru a contracara ascensiunea Chinei ca superputere. Istoria și componența internă a partidului au fost caracterizate de un intens facționalism în rândul membrilor săi încă de la apariția sa în 1955. Istorie Începuturi PLD a fost fondat în 1955, ca rezultat al fuziunii între două partide politice, Partidul Liberal (自由党, Jiyutō?, 1950–1955, condus de Taketora Ogata) și Partidul Democrat din Japonia (日本民主党, Nihon Minshutō?, 1954–1955, condus de Ichirō Hatoyama), ambele partide fiind conservatoare, ca un front unit împotriva popularei formațiuni politice Partidul Socialist Japonez (日本社会党, Nipponshakaitō?), acuma Partidul Social Democrat (社会民主党, Shakaiminshutō?). Partidul a câștigat următoarele alegeri, și a format prima majoritate și guvern conservator în 1955. Va deține majoritatea până-n 1993. PLD a început prin reformarea relațiilor internaționale ale Japoniei, de la intrarea în Națiunile Unite până la stabilirea legăturilor diplomatice cu Uniunea Sovietică. Liderii săi din anii 1950 au făcut din PLD principalul partid guvernamental, iar în toate alegerile din anii 1950, PLD a câștigat majoritatea voturilor, singura altă opoziție venind din politica de stânga, formată din Partidul Socialist Japonez și Partidul Comunist Japonez. Din anii 1950 până la începutul anilor 1970, Agenția Centrală de Informații a Statelor Unite a cheltuit milioane de dolari pentru a ajuta PLD împotriva partidelor de stânga, cum ar fi socialiștii și comuniștii, deși acest lucru nu a fost dezvăluit decât la mijlocul anilor 1990, când a fost expus de The New York Times. Detaliile rămân clasificate, în timp ce documentele disponibile arată legături cu prim-miniștrii Nobusuke Kishi și Eisaku Satō din familia Satō-Kishi-Abe. Anii 1960 până-n anii 1990 În cea mai mare parte a anilor 1960, PLD și Japonia au fost conduse de Eisaku Satō, începând cu găzduirea Jocurilor Olimpice de vară din 1964 la Tokyo și terminând în 1972 cu neutralitatea japoneză în războiul din Vietnam și cu începutul bulei prețurilor activelor japoneze. Până la sfârșitul anilor 1970, PLD a intrat în declin, deși deținea frâiele guvernului, multe scandaluri au afectat partidul, în timp ce opoziția (acum alăturată lui Kōmeitō) a câștigat avânt. În 1976, în urma scandalurilor de luare de mită Lockheed, o mână de membri mai tineri ai Dietei Naționale PLD s-au desprins și și-au înființat propriul partid, Noul Club Liberal (Shin Jiyu Kurabu). Un deceniu mai târziu, acesta a fost reabsorbit și reintegrat de PLD. Până la sfârșitul anilor 1970, Partidul Socialist Japonez, Partidul Comunist Japonez și Komeito, împreună cu comunitatea internațională, au exercitat presiuni majore pentru ca Japonia să își mute legăturile diplomatice din Taiwan (Republica Chineză) în Republica Populară Chineză. În 1983, PLD a fost membru fondator al Uniunii Internaționale pentru Democrație. În ciuda victoriei zdrobitoare la alegerile generale din 1986, PLD a început să sufere eșecuri în alegeri până la sfârșitul anilor 1980, în principal din cauza politicilor nepopulare privind liberalizarea comerțului și impozitarea, precum și a unui scandal care l-a implicat pe liderul lor, Sōsuke Uno, și a scandalului Recrutărilor. În alegerile din 1989 pentru Camera Consilierilor din Japonia, partidul și-a pierdut majoritatea în Camera Consilierilor pentru prima dată în 34 de ani. În opoziție PLD a reușit să se mențină la putere dup alegerile generale din 1990, în ciuda unor înfrângeri. În iunie 1993, 10 membri ai facțiunii liberal-conservatoare a partidului s-au divizat pentru a forma Noul Partid Sakigake. Sfârșitul economiei miraculoase postbelice, bula prețurilor activelor japoneze și alte motive, cum ar fi scandalul recrutărilor, au dus la pierderea majorității de către PLD în alegerile generale din 1993, care au avut loc pe 18 iulie. Șapte partide de opoziție, inclusiv câteva formate de disidenți din PLD, au format Cabinetul Hosokawa, condus de liderul Noului Partid al Japoniei și disident PLD, Morihiro Hosokawa, care a devenit prim-ministru precedat de Kiichi Miyazawa; cu toate acestea, PLD era încă de departe cel mai mare partid din Camera Reprezentanților, cu peste 200 de locuri; niciun alt partid individual nu a depășit pragul de 80 de locuri. Yohei Kono a devenit președintele PLD precedat de Kiichi Miyazawa, acesta fiind primul lider PLD care nu era prim-ministru, ci lider al opoziției. În 1994, Partidul Socialist Japonez și Noul Partid Sakigake au părăsit coaliția de guvernământ, alăturându-se PLD în opoziție. Membrii rămași ai coaliției au încercat să rămână la putere sub conducerea guvernului minoritar Hata, condusă de Tsutomu Hata, dar acest lucru a eșuat când PLD și socialiștii, rivali înverșunați timp de 40 de ani, au format o coaliție majoritară. Guvernul Murayama a fost dominat de PLD, dar i-a permis socialistului Tomiichi Murayama să ocupe funcția de prim-ministru până-n 1996, când Ryutaro Hashimoto, membru al PLD, a preluat funcția. 1996–2009 La alegerile generale din 1996, PLD a înregistrat unele câștiguri, dar îi mai lipseau 12 locuri pentru a obține majoritatea. Cu toate acestea, niciun alt partid nu a putut forma un guvern, iar Hashimoto a format un guvern minoritar solid, PLD. Printr-o serie de schimbări de secții, PLD și-a recâștigat majoritatea în decurs de un an. PLD a rămas cel mai mare partid din ambele camere ale Dietei Naționale până la alegerile pentru Camera Consilierilor din 2007, care au avut loc pe 29 iulie, când PLD și-a pierdut majoritatea în camera superioară. La alegerile pentru conducerea PLD din 2007, care au avut loc pe 23 septembrie, LDP l-a ales pe Yasuo Fukuda președinte. Fukuda l-a învins pe Tarō Asō pentru acest post, primind 330 de voturi față de 197 de voturi pentru Aso. Fukuda a demisionat brusc în septembrie 2008, iar Asō a devenit prim-ministru după ce a câștigat alegerile prezidențiale interne din 2008 împotriva altor patru candidați. La alegerile generale din 2009, PLD a fost învins categoric, câștigând doar 118 locuri - cu ușurință cea mai mare înfrângere a unui guvern aflat în funcție din istoria modernă a Japoniei și, de asemenea, primul transfer real de putere politică din era postbelică. Acceptându-și responsabilitatea pentru această înfrângere severă, Aso și-a anunțat demisia din funcția de președinte al PLD în noaptea alegerilor. Sadakazu Tanigaki a câștigat alegerile pentru conducerea PLD din 2009, pe 28 septembrie. 2009–2024 Sprijinul pentru PLD a continuat să scadă, prim-miniștrii schimbându-se rapid, iar alegerile generale din 2009 au arătat că partidul și-a pierdut majoritatea, câștigând doar 118 locuri, marcând o premieră în care partidul a pierdut majoritatea, cu excepția unei scurte perioade din 1993, până în 2024. De atunci, numeroși membri ai partidului au plecat pentru a se alătura altor partide sau pentru a forma altele noi, inclusiv Partidul Tău (みんなの党, Minna no Tō?), și Partidul Noua Renaștere (新党改革, Shintō Kaikaku?). Partidul a înregistrat un oarecare succes la alegerile pentru Camera Consilierilor din 2010, obținând 13 locuri în plus și împiedicând PDJ să obțină majoritatea. Shinzo Abe a devenit președinte din nou în septembrie 2012 după o cursă în cinci. PLD a revenit la putere alături de aliatul său, Noul Komeito, după câștigarea unei majorități clare la alegerile generale din 2012 după mai bine de trei ani de opoziție. Abe a devenit prim-ministru pentru a doua oară precedat de Yoshihiko Noda care a fost liderul PDJ. În iulie 2015, partidul și Abe au insistat asupra extinderii puterilor militare pentru a lupta în conflicte externe prin intermediul Legislației pentru Pace și Securitate, susținută de Komeito. Yoshihide Suga a preluat funcția de la Abe în septembrie 2020, după o cursă cu trei candidați. După ce Suga a refuzat să candideze pentru realegere, succesorul său, Fumio Kishida, a condus partidul spre o victorie în alegerile generale din 2021, după o cursă cu patru candidați pentru conducerea partidului, sfidând pronosticurile. În ciuda scăderii sprijinului în 2022, după asasinarea lui Abe din cauza legăturilor dintre diverși membri ai partidului și Biserica Unificării, partidul a avut o performanță bună în alegerile locale unificate din 2023, câștigând peste jumătate din cele 2260 de locuri în adunarea prefecturii contestate și șase funcții de guvernator. În perioada 18-19 ianuarie 2024, în urma scandalului fondurilor secrete ale PLD, care a implicat nedeclararea și utilizarea abuzivă a 600 de milioane de yeni din fondurile de campanie de către membri ai partidului din facțiunile conservatoare Seiwa Seisaku Kenkyūkai și Shisuikai, încălcând legea japoneză privind finanțarea campaniilor și alegerile, trei facțiuni (Seiwa Seisaku Kenkyūkai, Shisuikai, pe lângă Kōchikai al prim-ministrului Kishida) și-au anunțat intenția de a se dizolva complet în speranța restabilirii încrederii publice. Mai mulți parlamentari PLD au fost puși sub acuzare, inclusiv parlamentarii în funcție Yasutada Ōno și Yaichi Tanigawa, care au demisionat din partid în urma inculpării lor. 2024–prezent La alegerile generale din 2024, partidul de guvernare PLD și partenerul său de coaliție, Komeito, și-au pierdut majoritatea parlamentară în camera inferioară pentru prima dată din 2009, PLD înregistrând al doilea cel mai slab rezultat din istoria sa, obținând doar 191 de locuri. Partidul Democrat Constituțional (PDC), principalul partid de opoziție condus de fostul prim-ministru Yoshihiko Noda, a obținut cel mai bun rezultat din istoria sa, crescându-și numărul de locuri de la 96 la 148. Acestea au fost primele alegeri generale din 1955 încoace în care niciun partid nu a obținut cel puțin 200 de locuri. Rezultatul alegerilor este atribuit în mare parte unui scandal major de fonduri secrete care a apărut în noiembrie. Milioane de yeni strânși la evenimentele facțiunilor PLD au fost canalizați ilegal în conturi secrete, încălcând legile privind finanțarea politică. Acest scandal a implicat 82 de parlamentari din ambele camere parlamentare, inclusiv facțiuni asociate cu fostul prim-ministru Shinzo Abe și cu fostul prim-ministru Fumio Kishida. Scandalul, combinat cu rate de aprobare scăzute și stagnarea economică, a dus la demisia lui Kishida în august. Succesorul său, prim-ministrul Shigeru Ishiba, a cerut organizarea de alegeri anticipate în septembrie pentru a consolida sprijinul; cu toate acestea, încercările PLD de a se distanța de scandal s-au întors împotriva sa atunci când au apărut rapoarte conform cărora partidul continua să ofere fonduri filialelor conduse de membri implicați. Ca răspuns la rezultatele alegerilor, prim-ministrul s-a angajat să implementeze reforme fundamentale privind banii în politică. Partenerul de coaliție al PLD, Komeito, a avut și el performanțe slabe, liderul său, Keiichi Ishii, pierzându-și locul și anunțându-și ulterior demisia. Acest eșec electoral este deosebit de semnificativ pentru PLD, care a deținut puterea aproape continuu din 1955, a subliniat impactul scandalului de corupție asupra încrederii publicului în partid. La alegerile pentru Camera Consilierilor din 2025, coaliția de guvernare și-a pierdut majoritatea în camera superioară. Aceasta a marcat o premieră în istoria PLD când nu a controlat niciuna dintre camerele Dietei Naționale. După ce Ishiba și-a anunțat demisia, Sanae Takaichi a fost aleasă să-i succeadă. Ea este prima femeie care deține funcția de președinte al partidului. În octombrie 2025, reprezentantul șef al Komeito, Tetsuo Saito, a anunțat că va părăsi coaliția de guvernare, din cauza dezacordurilor cu conducerea lui Takaichi. Drept urmare, Takaichi a negociat un acord de încredere și sprijin cu Partidul Inovației din Japonia. Acordul a fost semnat pe 20 octombrie, Takaichi preluând apoi funcția prim-ministru al Japoniei pe 21 octombrie, devenind prima femeie din istoria Japoniei care ocupă această funcție. Pe 23 ianuarie 2026, Takaichi a dizolvat Camera Reprezentanților, permițând organizarea unor alegeri anticipate pe 8 februarie. Alegerile generale din 2026 au dus la o victorie istorică zdrobitoare pentru PLD, partidul câștigând o supermajoritate absolută de două treimi și recâștigându-și statutul de partid majoritar în cameră. Totalul de cel puțin 316 locuri câștigate de PLD este cel mai mare număr de locuri câștigate vreodată de un partid în istoria electorală a Japoniei. Analiștii au atribuit victoria partidului popularității personale ridicate a lui Takaichi la momentul alegerilor. Ideologie și poziționare politică Din punct de vedere ideologic, PLD este descris pe scară largă ca fiind conservator, precum și naționalist. Deși este de obicei asociat cu conservatorismul japonez, naționalismul japonez și fiind la dreapta spectrului politic, partidul a fost descris ca având varietate de ideologii disparate, cum ar fi conservator-liberal, liberal-conservator, social-conservator, ultranaționalist, și ultraconservator. Partidul nu a îmbrățișat o ideologie sau o filozofie politică bine definită și unificată datorită guvernării sale de lungă durată și a fost descris ca un partid generalist. Membrii PLD dețin o varietate de poziții care ar putea fi definite, în sens larg, ca fiind la dreapta principalelor partide de opoziție. Mulți dintre miniștrii săi, inclusiv foștii prim-miniștri Fumio Kishida, Yoshihide Suga, și Shinzo Abe, sunt sau au fost afiliați ligii parlamentare a Nippon Kaigi, un grup de lobby descris ca fiind de extremă dreapta și ultraconservator. În politica japoneză, convenția este de a clasifica PLD și Partidul Comunist Japonez ca ocupând capetele conservatoare și, respectiv, progresiste ale spectrului stânga-dreapta; cu toate acestea, această clasificare s-a confruntat cu provocări, în special în rândul generațiilor mai tinere, încă din anii 1990. Observatorii au comparat PLD cu modelul inspirat de corporatism al partidelor conservatoare, cum ar fi Uniunea Creștin-Democrată din Germania, în ceea ce privește deschiderea sa relativă față de intervenționismul economic, coordonarea mixtă a pieței și cheltuielile publice, în special în comparație cu ortodoxia neoliberală. În cazul administrației PLD din sistemul din 1955, gradul lor de control economic a fost mai puternic decât cel al guvernelor conservatoare occidentale și a fost poziționat mai aproape de social-democrație. Începând cu anii 1970, criza petrolului a încetinit creșterea economică și a sporit rezistența cetățenilor din urban față de politicile care favorizează fermierii. Pentru a-și menține poziția dominantă, PLD a căutat să extindă numărul susținătorilor partidului prin încorporarea politicilor de securitate socială și a măsurilor de combatere a poluării susținute de partidele de opoziție. De asemenea, a fost poziționat istoric îndeaproape de etatismul corporatist. În politica externă, PLD a fost pro-american. În secolul XXI, în special începând cu anii 2020, PLD a stabilit relații mai strânse cu aliații săi din Indo-Pacific ca o contraputere la China. În octombrie 2021, PLD a declarat că va „reconsidera” răspunsul său la creșterea activității militare a Chinei în Strâmtoarea Taiwan și în insulele mici din Oceanul Pacific de Vest, controlate de Japonia, dar revendicate și de China. Guvernul PLD a urmărit să își majoreze bugetul apărării „cu scopul de a-l aduce chiar peste 2%” din PIB, față de 1% din ultimele decenii. Facțiuni Un facționalism intens a caracterizat istoria și componența internă a Partidului Liberal Democrat încă de la apariția sa în 1955. În ciuda schimbării facțiunilor, istoria acestora poate fi urmărită până la rădăcinile din 1955, o dovadă a stabilității și naturii instituționalizate a facțiunilor Partidului Liberal Democrat. Toate facțiunile majore care au existat în istoria partidului pot fi clasificate în următoarele două grupuri: curentul principal conservator (保守本流?), care își are originea în Partidul Liberal al lui Shigeru Yoshida, și subcurentul conservator (保守傍流?), care își are rădăcinile în Partidul Democrat din Japonia al lui Ichirō Hatoyama. Curentul conservator principal a fost asociat în mod tradițional cu politici moderate, centriste și axate pe bunăstare și a inclus Kōchikai (membrii istorici includ Hayato Ikeda, Masayoshi Ōhira, Kiichi Miyazawa, Fumio Kishida și Yoshimasa Hayashi), Clubul de Joi⁠(ja)[traduceți] (Kakuei Tanaka) și Heisei Kenkyūkai (fostul Keiseikai, printre membrii istorici numărându-se Noboru Takeshita, Keizō Obuchi, Ryutarō Hashimoto, și Toshimitsu Motegi). Singura facțiune existentă, Shikōkai, face parte din acest grup. Subcurentul conservator a inclus de obicei facțiuni radicale și naționaliste, cum ar fi Seiwa Seisaku Kenkyūkai (Takeo Fukuda, Shintaro Abe, Junichiro Koizumi, and Shinzo Abe) și Shisuikai (fostul Seisaku Kagaku Kenkyūjo, asociat cu Yasuhiro Nakasone, Bunmei Ibuki, Shizuka Kamei și Toshihiro Nikai). O excepție notabilă în cadrul acestui grup a fost Banchō Seisaku Kenkyūjo (fondat de Takeo Miki și Kenzō Matsumura), care era cunoscut pentru politicile sale de stânga și progresiste. În urma scandalului fondurilor necinstite care i-au implicat pe membrii Seiwa Seisaku Kenkyūkai și Shisuikai, președintele partidului de atunci și prim-ministrul, Fumio Kishida, a decis să dizolve toate facțiunile în ianuarie 2024. Toate facțiunile, cu excepția Shikōkai, condusă de fostul prim-ministru Tarō Asō, s-au conformat acestei directive, devenind astfel singura facțiune existentă. Logo-uri Note Referințe Studii de țară despre Japonia – Biblioteca Congresului Bibliografie Helms, Ludger (2013). Parliamentary Opposition in Old and New Democracies. Routledge Press. ISBN 978-1-31797-031-6. Henderson, Jeffrey (2011). East Asian Transformation: On the Political Economy of Dynamism, Governance and Crisis. Taylor & Francis. ISBN 978-1-13684-113-2. Köllner, Patrick (octombrie 2006). „The Liberal Democratic Party at 50: Sources of Dominance and Changes in the Koizumi Era”. Social Science Japan Journal. 9 (2): 243–257. Krauss, Ellis S.; Pekkanen, Robert J. (2010). „The Rise and Fall of Japan's Liberal Democratic Party”. Journal of Asian Studies. 69 (1): 5–15. It focuses on the 2009 Japanese general election. CS1 maint: postscript (link) Krauss, Ellis S.; Pekkanen, Robert J., ed. (2010). The Rise and Fall of Japan's LDP: Political Party Organizations as Historical Institutions. Cornell University Press. ISBN 978-0-80147-682-2. 344-page book with essays by scholars. CS1 maint: postscript (link) Scheiner, Ethan (2006). Democracy Without Competition in Japan: Opposition Failure in a One-Party Dominant State. Cambridge University Press. ISBN 978-0-52184-692-9. Legături externe en The official website of Liberal Democratic Party Arhivat în 28 ianuarie 2007, la Wayback Machine.