NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hamarikjú park

A Hamarikjú park (浜離宮恩賜庭園, Hamarikjú onsi teien, Hepburn-átírással: Hamarikyū onshi teien) a japán főváros egyik legszebb és legkedveltebb parkja, tájkert a Szumida folyó torkolatánál. Hajdan a Macudaira daimjók nyaralója állt rajta, azután a Tokugava-sógunátus (1603–1867) birtokába ment át. A 25 hektáros területen, amellyel Tokió második legnagyobb parkjának számít, ma változatos flóra található; legtöbben cseresznyevirágzáskor keresik fel. Története 1654-ben Macudaira Cunasige, Kófu kancellárja, a negyedik sógun, Tokugava Iecuna öccse nyaralót építtetett a Macudaira-család által solymászatra használt területen. Az épületet Kófu tengerparti kúriája (Kófu Hamajasiki) néven ismerték. Cunasige fia, Cunatojo, a hatodik sógun (1662-1712) családi rezidenciát alakíttatott ki, amelyet Tengerparti palotaként (Hamagoten) emlegettek. Környezetében kerteket építettek, és a terület a 11. sógun, Ienari (1773-1841) idején nyerte el végső formáját, amelyet nagyjából máig megőrzött. A Meidzsi-restauráció idején a császári család tulajdonába került a palota és a park, nevét ekkor változtatták Hamarikjúra. Az időközben leégett nyaralót 1869-ben építették újjá. 1879-ben Meidzsi császár itt fogadta Ulysses S. Grant amerikai elnököt és feleségét. A második világháború alatt az amerikai légierő bombatámadásaiban a területen álló épületek és sok fa megsérült, elpusztult. 1945. november 3-án a császári család Tokiónak adományozta a parkot, amelyet a felújítás után, 1946 áprilisában nyitottak meg a nagyközönség előtt. Kialakítása Területén három nagyobb tó van, egy sós vizű és két édesvizű. Az előbbi egy dagálytó, amely a Tokiói-öbölhöz kapcsolódik, és vízmagassága zsilipkapuval szabályozható. Vizében tengeri halak, köztük nagyfejű tengeri pérek, fiatal farkassügérek, gébek és angolnák élnek. A tavon egy nagyjából 120 méter hosszú híd vezet át, amelyet japán ciprusokból építettek. Legutóbb 2012-ben újították fel. A másik két tavat kacsavadászat céljára alakították ki: a Kósindó kamobát 1778-ban, a Sinszenza kamobát 1791-ben. A tó mellett keskeny árkokat (hikibori) ástak, ahova a vadászok növényi csalikkal, például kölessel, illetve műkacsákkal csalták ki a récéket, majd sólymokkal vagy hálókkal fogták el őket. A parkban négy teaház (ocsaja) található, amelyek eredetileg a sógun pihenését szolgálták. Az eredetiek az idők során leégtek, de sorban egymnás után (1983-ban, 2010-ben, 2015-ben és 2018-ban) újjáépítették őket az elérhető történeti dokumentumok alapján. A kertben áll egy nagyméretű fenyő, amelyről úgy tartják, hogy körülbelül háromszáz éves. Források Gy. Horváth László: Japán kulturális lexikon. Budapest: Corvina. 1999. ISBN 9631347567 ↑ Turistatájékoztató: Hama-rikyu Gardens. : |access-date= requires |url= (súgó); Check date values in: |accessdate= (súgó) Jegyzetek
Сады Хамарикю

Сады Хамарикю (яп. 浜離宮恩賜庭園 хама-рикю: онси тэйэн) — парк, расположенный в специальном токийском районе Тюо. Расположен в устье реки Сумида и окружён рвом, заполненным водами Токийского залива. В 17 веке эти земли принадлежали клану Токугава. Здесь располагались угодья для охоты на уток, традиционный японский сад периода Эдо и приливно-отливные пруды. Уровень воды в этих прудах зависит от поступления морской воды из залива. В прудах в изобилии водится морская рыба. Парк был открыт для посещения 1 апреля 1946. Полное название можно перевести как «Дарованные императором сады Хамарикю». В парке в центре пруда Сиори расположен чайный домик, в котором регулярно проводится японская чайная церемония. Также на Новый Год в парке проводится соколиная охота и показательные выступления мастеров айкидо. Сады входят в список живописных, исторических мест и природных памятников Японии. История В 1654 году младший брат сёгуна Иэцуны, Мацудайра Цунасигэ, правитель княжества Кофу, построил резиденцию на отмели в устье Сумиды, которую назвал Кофу Хама-ясики (яп. 甲府浜屋敷, «Пляжный павильон Кофу»). Позже сын Цунасигэ, Иэнобу, стал 6-м сёгуном, а резиденция стала собственностью сёгуната Токугава. В связи с этим название резиденции было изменено на Хама Готэн (яп. 浜御殿, «Пляжный дворец»). Начиная с этого времени каждый сёгун привносил некоторые изменения в парк. Окончательный свой вид сады приняли при 11 сёгуне Иэнари. Любовь к соколиной охоте подвигла Иэнари на сооружение «Соколиного чайного домика» в сельском стиле, куда его соратники по охоте могли заходить прямо в охотничьей одежде, а также чайных домиков «Ласточка» и «Сосна». Через пруд перекинут кипарисовый мост «Оцутаэбаси», с навесной сеткой из глициний, напоминающий по форме раскинувшего крылья журавля. После реставрации Мэйдзи официальная резиденция в садах была ликвидирована, а из названия убрано слово «дворец». Великое землетрясение Канто и Вторая Мировая война нанесли серьёзный ущерб садам, но уже 1 ноября 1945 года императорская семья передала парковую территорию городу, а к 1 апреля 1946 года парк был открыт для публики. В 2010 году чайный домик «Сосна» был воссоздан у берегов пруда, причём для его постройки использовались тысячелетние криптомерии с острова Якусима и применялись традиционные технологии изготовления бумаги и лаковой отделки, являющиеся национальным достоянием. Доступ в парк В парк можно попасть через два моста, либо при помощи речных трамваев (Tokyo Cruise Ship). Парк открыт с 9 до 17 часов ежедневно, кроме предновогодних выходных (с 29 декабря по 1 января). Галерея Примечания Литература Токио Моногатари ― Токио глазами токийцев. История и современность. — Токио: Ассоциация переводчиков-русистов, 2011. — С. 60―63. — 392 с. — ISBN 978-4-89981-215-9. Ссылки Страница парка на сайте Ассоциации парков Большого Токио (англ.) Галерея парка (яп.) Хамарикю на сайте Tokyo Cruise Ship (яп.)
Hamarikyuparken

Hamarikyuparken (浜離宮恩賜庭園, Hama-rikyū Onshi Teien?) är en offentlig park i Chūō, Tokyo, Japan. Parken ligger vid mynningen av Sumidafloden och öppnades den 1 april 1946. Parken är en 250,165 m² anlagd trädgård som omger Shioiridammen. Själva parken är omgiven av en vallgrav fylld med havsvatten från Tokyobukten. Den byggdes om till allmän trädgårdspark på den plats där ett hus för samurajklanen Tokugawa låg på 1600-talet. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, 13 november 2016. Externa länkar Tokyo Metropolitan Park Association (engelska) Wikimedia Commons har media som rör Hamarikyuparken.
Hase-dera (Kamakura)

Hase-dera (海光山慈照院長谷寺, Kaikō-zan Jishō-in Hase-dera), commonly called the Hase-kannon (長谷観音), is one of the Buddhist temples in the city of Kamakura in Kanagawa Prefecture, Japan, famous for housing a massive wooden statue of Jūichimen Kannon, an eleven-headed manifestation of the Bodhisattva Kannon. The temple originally belonged to the Tendai sect of Buddhism, but eventually became an independent temple of the Jōdo-shū. History Legend has it that the temple was established in the Tenpyō era (729-749 C.E.). However, documents at the temple suggest that the temple really came into its own during the Kamakura period (1192-1333). Statue The main statue of Kannon is one of the largest wooden statues in Japan, with a height of 9.18 metres (30.1 ft) It is made from camphor wood, with gold gilding. It has 11 heads, each of which represents a different phase in the search for enlightenment. According to legend, the statue is one of two images of Kannon carved by a monk named Tokudō in 721. The camphor tree was so large, according to legend, that he decided that he could carve two statues with it. One was enshrined in Hase-dera in the city of Nara, Yamato Province, while the other was set adrift in the sea to find the place with which it had a karmic connection. The statue washed ashore on Nagai Beach on the Miura Peninsula near Kamakura in the year 736. The statue was immediately brought to Kamakura where a temple was built to honor it. Temple buildings The temple sits about half-way up Mount Kamakura, southwest of the city of Kamakura. The temple commands an impressive view over Yuigahama. Seven buildings make up the temple complex. Temple grounds The temple is built on two levels and also includes a cave. The cave, called benten kutsu (Benzaiten Grotto), contains a long winding tunnel with a low ceiling and various statues and devotionals to Benzaiten, the sea goddess and the only female of the Seven Lucky Gods in Japanese mythology. The temple is famous for its hydrangeas, which bloom along the Hydrangea Path in June and July. The grounds of the temple are home to hundreds of small Jizō statues, placed by parents mourning offspring lost to miscarriage, stillbirth, or abortion. These statues remain in place for about a year, before being removed to make way for more statues; it is estimated that some 50,000 Jizō statues have been placed at Hase-dera since World War II. Pilgrimage routes The temple is the fourth of the 33 stations of two different pilgrimage routes: Bandō Sanjūsankasho pilgrimage circuit dedicated to the goddess Kannon Kamakura Kannon Pilgrimage Gallery Benten-Kutsu Cave Access Hase-dera is located a five minute walk from Hase Station, the third station from Kamakura along the Enoden railway line. References External links Hasedera Kamakura Trip website Archived 2016-10-29 at the Wayback Machine "Hasedera Temple(Hase Kannon)" page (in English)
Hase-dera (Kamakura)

Le Hase-dera (長谷寺) est un temple bouddhiste de la secte Jōdo, situé sur les hauteurs de Kamakura. Il a été fondé en 736 par Fusasaki Fujiwara. Fondation Selon la légende, le moine Tokudo Shonin a découvert en 721 un grand camphrier dans la forêt près du village de Hase. Il réalisa que le tronc était si grand qu'il permettait de sculpter deux statues de Kannon à huit têtes (déesse de la miséricorde). L'une d'entre elles a été intégrée au temple Hase-dera à Sakurai dans la préfecture de Nara. L'autre a été jetée à la mer, une prière faisant vœu que la statue réapparaisse pour sauver le peuple. Quinze années plus tard, en 736, la statue s'échoua sur la plage de Nagai, près de Kamakura. La statue fut conduite à Kamakura, où un temple fut construit pour l'honorer. Description Sur le site du temple s'alignent par ailleurs des centaines de petites statuettes représentant des nouveau-nés disparus, Jizo, le bodhisattva protecteur des enfants, y étant également vénéré. Liens externes (ja + en) hasedera.jp, Site officiel Portail du Japon Portail du bouddhisme
Haszedera

A Haszedera (長谷寺, Hepburn-átírással: Hasedera) két japán buddhista templom neve, egyiket Nara közelében a 7. században alapították, s a singon szekta főtemplomai közé tartozik, a közismertebb azonban a kamakurai Haszedera (13. század). Mindkettő fő ékessége az állítólag ugyanabból a hatalmas kámforfából faragott, 11 fejű Kannon-szobor (Dzsúicsimen), amelyeket Narában készítettek a 8. században, s a kilenc méteres nagyobbikat a tengerbe dobták, és Kamakuránál sodródott partra. (A Narában maradt nyolc méteres példány leégett, mása 1538-ból való.) A kamakurai templom ezenkívül számtalan Dzsizó-szobrocskájáról is nevezetes, meg arról is, hogy kertjéből pazar kilátás nyílik a Szagami-öbölre és Enosima szigetére. Források Gy. Horváth László: Japán kulturális lexikon. Budapest: Corvina. 1999. ISBN 9631347567
Hase-dera (Kamakura)

Hase-dera (Japans: 長谷寺, voluit 海光山慈照院長谷寺, Kaikō-zan Jishō-in Hase-dera) of Hase-kannon (Japans: 長谷観音) is een boeddhistische tempel in de Japanse stad Kamakura. Volgens de legende werd de tempel in de Tenpyoperiode (729-749) gesticht, al wijzen overgeleverde documenten eerder in de richting van de Kamakuraperiode (1185-1333). De tempel huisvest een groot houten standbeeld van Kannon en is een toeristische trekpleister. Behalve de tempel voor Kannon is er een grot gewijd aan Benzaiten, staan er honderden Jizō-beeldjes op het terrein en is er een mooie tuin. Externe links (en) Officiële website (en) Hase-dera op japan-guide.com
Hase-dera

Hase-dera, pełna nazwa: Kaikōzan Jishō-in Hase-dera (jap. 長谷寺, 海光山慈照院長谷寺) – świątynia buddyjska szkoły Jōdo-shū (Czystej Ziemi) w Kamakurze (prefektura Kanagawa), w Japonii. Jest znana z ogromnego posągu Kannon o Jedenastu Twarzach (Jūichimen-Kannon). Historia Według legendy mnich buddyjski w 721 roku wyrzeźbił ogromny posąg bogini miłosierdzia Kannon z pnia kamforowca. 15 lat później wrzucił ten posąg do morza, aby sam wybrał sobie miejsce swego kultu. Posąg został wyrzucony na brzeg w Kamakurze, gdzie zbudowano dla niego świątynię. Pierwotnie świątynia należała do szkoły Tendai (Tendai-shū). W 1459 roku przebudował ją siogun Yoshimasa Ashikaga (1435–1490). W głównym budynku Kannon-dō znajduje się pozłacany posąg Kannon (Hase-Kannon), wysokości ponad 9 m, o 11 twarzach (jūichimen), reprezentujących różne etapy oświecenia. Jest to największy drewniany posąg w Japonii. Drugim sanktuarium jest Amida-dō, gdzie obiektem kultu jest Budda Amida. W świątyni jest wielka, obrotowa biblioteka sutr. Wierzy się, że jej obrócenie zastępuje ich odczytanie. Świątynia znajduje się na szlaku pielgrzymkowym Bandō Sanjūsan-kasho, łączącym 33 sanktuaria Kannon. Hase-dera jest zbudowana na zboczu góry i otacza ją rozległy ogród japoński. Przy świątyni znajduje się grota bóstwa Benzaiten i niewielki chram Inari. Hase-dera jest znana z tego, że rodzice ustawiają tam i dekorują figurki bosatsu Jizō. Galeria Przypisy
Palais du Tōgū

Le palais du Tōgū (東宮御所, Tōgū-gosho, palais du prince héritier) ne désigne pas un lieu précis, mais la résidence du prince héritier impérial. À ce jour (janvier 2024), le prince Akishino, premier successeur dans l'ordre de succession au trône, est un héritier mâle de l'empereur Naruhito, le prince héritier réside au palais du Tōgū. Palais d'Akasaka Le palais où réside Naruhito, Masako Owada et leur fille, la princesse Aiko de Toshi, auparavant palais du Tōgū, est devenu palais d'Akasasa (赤坂御所, Akasaka Gosho) ou résidence d'Akasaka à l'accession au trône de Naruhito. À ce jour (juillet 2020), ce palais demeure la résidence officielle de Naruhito, jusqu'à son déménagement prévu dans le palais de Palais du Fukiage (吹上御所, Fukiage Gosho) situé dans le palais impérial. Ce palais ne doit pas être confondu avec le palais d'Akasaka (赤坂宮殿, Akasaka Kyūden) voisin. Le palais de 72 pièces a été construit en 1960 et rénové/réaménagé à plusieurs reprises. Notes et références Portail de Tokyo Portail de la monarchie
Palácio Tōgū

O Palácio Tōgū ([東宮, tōgū, significando Palácio Leste] Erro: : o texto tem marcação itálica (ajuda)) é a residência oficial de Akihito, atual imperador emérito do Japão, e de sua esposa Michiko a imperatriz emérita do Japão. A propriedade está situada nos terrenos de Akasaka, Tóquio. Antigamente chamado de Palácio Ōmiya, serviu como residência da Imperatriz Teimei até a sua morte, em 1951. Até então, o príncipe-herdeiro do Trono do Crisântemo morava no palácio, mas com a abdicação este seria um lugar mais ideal para residir o imperador emérito, o restante da família imperial mora no mesmo terreno de Akasaka, como o Príncipe Herdeiro Akishino, o Príncipe Mikasa, o Príncipe Tomohito de Mikasa e a Princesa Takamado. O administrador do palácio, responsável por sua organização e manutenção, é chamado de tōgūjijū (東宮侍従) e trabalha para a Agência da Casa Imperial. Ligações externas «Palácio Tōgū» (em inglês)
Cementiri d'Aoyama

El cementiri d'Aoyama (青山霊園, Aoyama Reien) és un cementiri públic situat a la zona d'Aoyama, al barri de Minato de Tòquio, el més gran i antic de la ciutat. Va ser fundat originalment el 1872 i establert oficialment com a cementeri l'1 de setembre de 1874 per la prefectura de Tòquio. L'àrea abasta més de 26 ha, sent la del cementiri de 12 ha aproximadament. La gestió del cementiri va a càrrec de l'Associació de Parcs Metropolitans de Tòquio. L'adreça és 2-32-2 Minami-Aoyama, barri de Minato, 107-0062, Tòquio. Es troba a prop de diverses estacions de metro: Gaien-mae (línia de Ginza), Nogizaka (línia de Chiyoda) i Aoyama 1-chome (línies Oedo, Ginza i Hanzomon). Descripció És el més gran dels cementiris entre tots els barris de Tòquio, el terreny té una àrea de 263.564 metres quadrats, sent l'àrea dedicada a cementiri de 128.019 metres quadrats. El terreny té alguns turonets, la zona centre té més alçada i inclinació, mentre que són més baixes les àrees est, sud i oest. La zona serveix també com a parc. Als jardins hi ha escampats diversos arbres antics. Hi ha cirerers que voregen la carretera de nord a sud, esdevenint un lloc preferit pels ciutadans per al hanami a la primavera. A més fa la funció de lloc d'evacuació de la població en cas que es produeix un terratrèmol de grans dimensions. El cementiri conté un total de 14.000 tombes. Destaquen les de diverses personalitats com polítics, militars i persones vinculades a la cultura. Entre elles hi ha la de Toshimichi Ōkubo, polític de la restauració Meiji, que està declarada patrimoni cultural de Tòquio. Va ser el lloc preferent d'enterrament dels estrangers que es van establir al Japó durant l'era Meiji. L'any 2007 el govern de Tòquio va inaugurar un monument en honor dels assoliments del estrangers que van venir al Japó durant els segles XIX i XX. Aïllada de la zona principal, a la zona oest hi ha la denominada àrea Tateyama. Història És un dels cementiris públics més antics de tot el Japó i el més antic de Tòquio. Va començar a funcionar el 1872-1873, seguint les noves normatives governamentals de 1873, pel qual es va designar aquesta zona com a lloc d'enterrament a l'estil sintoista per a Aoyama Hyakunin Cho i les àrees circumdants. Es va convertir oficialment en cementiri l'1 de setembre de 1874, quan la prefectura de Tòquio va prendre possessió de les terres. El 1889 la gestió va ser transferida a la ciutat de Tòquio, que li va donar el seu nom actual el 1935. Persones enterrades Entre les persones enterrades es poden destacar, entre d'altres: Tezuka Ritsuzō (1822-1878), escriptor Nishi Amane (1829-1897), filòsof Toshimichi Ōkubo (1830-1878), polític Edoardo Chiossone (1833-1898) artista i col·leccionista Matsukata Masayoshi (1835-1924), fundador del Banc del Japó Kuroda Kiyotaka (1840-1900), primer ministre Francis Brinkley (1841-1912), diplomàtic Nabeshima Naohiro (1846-1921), darrer dàimio de Saga Nogi Maresuke (1849-1912), militar Nakamura Kichiemon (1886-1954), actor de kabuki Kiichi Miyazawa (1919-2007), primer ministre A banda de persones, el cementiri és conegut també per acollir la tomba del gos Hachikō (1923-1934). Referències
Cementerio de Aoyama

El Cementerio de Aoyama​ (en japonés: 青山霊園) es un cementerio de Aoyama, Minato, en la ciudad de Tokio, la capital del país asiático de Japón, que es administrado por el Gobierno Metropolitano de Tokio. El cementerio también es famoso por sus flores de cerezos, y en la temporada de hanami, muchas personas lo visitan. El cementerio fue originalmente la tierra de la familia Aoyama del clan Gujō (ahora Gujō, Gifu) en la provincia de Mino (ahora Gifu). Este es el primer cementerio público de Japón. El cementerio tiene una superficie de 263 564 metros cuadrados. Varios personajes conocidos de la historia japonesa están enterrados allí, así como un perro, Hachiko, que en la cultura japonesa representa la lealtad de los perros a sus amos. Véase también Monumento funerario Panteón Necrópolis Referencias
Cimetière d'Aoyama

Le cimetière d'Aoyama (青山霊園, Aoyama reien) est un cimetière situé dans le quartier de Minato à Tokyo au Japon et géré par le gouvernement métropolitain de Tokyo. Le cimetière, célèbre pour ses cerisiers en fleurs, est très visité pendant la saison du hanami. Histoire Le cimetière se trouve à l'origine sur une terre de la famille Aoyama faisait partie du clan Gujō dans la province de Mino (aujourd'hui dans la ville de Gifu). Ce fut le premier cimetière public du Japon. Il a une superficie de 260 000 m2. Section japonaise La section japonaise comprend les tombes de nombreuses personnalités dont : Gotō Shōjirō Chōmin Nakae Kidō Okamoto Nogi Maresuke Ōkubo Toshimichi Naoya Shiga Takeichi Nishi Sasaki Takayuki Shigeru Yoshida Kitasato Shibasaburō Eisaku Sato Section étrangère Le cimetière comprend une partie pour les étrangers où l'on trouve notamment la tombe de : Francis Brinkley (1841–1912) journaliste et universitaire. Edoardo Chiossone (1833–1898), graveur. Edwin Dun (1848–1931), conseiller agricole américain. William Clark Eastlake (1834–1887) « Pionnier de la pratique dentaire en Orient » Hugh Fraser (1837–1894), ambassadeur britannique au Japon. Flora B. Harris, missionnaire et traductrice, épouse de Merriman Colbert Harris. Merriman Colbert Harris (1846–1921) missionnaire méthodiste américain. Henry Hartshorne (1823–1897), missionnaire et médecin, père d'Anna Hartshorne. Joseph Heco (1837–1897), premier Japonais naturalisé Américain. Paul Jacoulet (1902–1960), artiste français de style japonais. Arthur Lloyd, professeur et traducteur anglais Henry Spencer Palmer (1838–1893) ingénieur et journaliste britannique. Julius Scriba (1848–1905), chirurgien allemand. Guido Verbeck (1830–1898), conseiller politique, enseignant, et missionnaire néerlandais. Charles Dickinson West (1847–1908), ingénieur irlandais. Anna Whitney (1834–1883), mère de Clara Whitney. Jean-Baptiste Berger (1864-1891), prêtre catholique, missionnaire mort lors d'une épidémie de grippe Pierre-Marie Osouf (1829-1906) missionnaire français de Normandie, premier archevêque de l'archidiocèse de Tokyo. Tombe d'Hachiko L'une des tombes les plus célèbres du cimetière est celle d'Hachikō, le célèbre chien dont la statue trône à la gare de Shibuya. Hachikō est célèbre pour avoir attendu, de 1925 jusqu'à sa mort (en 1935), son maître décédé devant la gare de Shibuya. Section Tateyama Le cimetière a aussi une section Tateyama où sont inhumés Tetsuzan Nagata, Heitarō Kimura et Sagara Sōzō. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Aoyama Cemetery » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Cimetière de Yanaka Cimetière de Tama Liens externes (ja) Site officiel Ressource relative à l'architecture : Commonwealth War Graves Commission Who is Buried in the Foreign Section?, The Foreign Section Trust. (en) « Cimetière d'Aoyama », sur le site Find a Grave. Portail de Tokyo Portail de la mort
Cemitério de Aoyama

O Cemitério de Aoyama (em japonês: 青山霊園) é um cemitério em Aoyama, Minato, em Tóquio, Japão, administrado pelo Governo Metropolitano de Tóquio. É famoso pelas suas flores de cerejeira, e na temporada de hanami, é muito visitado. O cemitério foi originalmente posse da família Aoyama do clã Gujō (agora Gujō, Gifu) na província de Mino (agora Gifu). Foi o primeiro cemitério público do Japão. O cemitério tem área de 26,3 hectares. Secção japonesa A secção japonesa tem os túmulos de muitas personalidades, como por exemplo: Gotō Shōjirō Chōmin Nakae Kidō Okamoto Nogi Maresuke Ōkubo Toshimichi Naoya Shiga Takeichi Nishi Sasaki Takayuki Shigeru Yoshida Kitasato Shibasaburō Hachiko (cão) Secção estrangeira O cemitério compreende uma parte para estrangeiros onde, entre outros, estão sepultados: Francis Brinkley (1841–1912) jornalista e universitário Edoardo Chiossone (1833–1898), gravador Edwin Dun (1848–1931), coselheiro agrícola americano William Clark Eastlake (1834–1887), pioneiro da prática dentária no Oriente Hugh Fraser (1837–1894), embaixador britânico no Japão Flora B. Harris, missionária e tradutora, esposa de Merriman Colbert Harris Merriman Colbert Harris (1846–1921) missionnaire metodista americano Henry Hartshorne (1823–1897), missionário e médico, pai de Anna Hartshorne Joseph Heco (1837–1897), primeiro japonês naturalizado americano Paul Jacoulet (1902–1960), artista francês de estilo japonês Arthur Lloyd, professor e tradutor inglês Henry Spencer Palmer (1838–1893) engenheiro e jornalista britânico Julius Scriba (1848–1905), cirurgião alemão Guido Verbeck (1830–1898), conselheiro político, docente, e missionário neerlandês Charles Dickinson West (1847–1908), engenheiro irlandês Anna Whitney (1834–1883), mãe de Clara Whitney Pierre-Marie Osouf (1829-1906) missionário francês da Normandia, primeiro arcebispo da arquidiocese de Tóquio. Referências