NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ГЕС Понте-Гардена

ГЕС Понте-Гардена (італ. Ponte Gardena, нім. Waidbruck) — гідроелектростанція на півночі Італії, на схід від Больцано. Знаходячись між ГЕС Брессаноне (вище по течії) та ГЕС Кардано, входить до каскаду на річці Ізарко (ліва притока Адідже, яка впадає в Адріатичне море утворюючи спільну дельту із По). Ізарко дренує цілий ряд альпійських гірських хребтів — Штубайські та Зарнтальські Альпи на західній стороні долини, Ціллертальські Альпи та гори Ф'ємме на східній стороні. Саме на ділянці між Ф'ємме та Зарнтальськими Альпами, в районі Фунес, річку перегородили греблею, яка відводить воду до дериваційного тунелю. Останній прямує через правобережний гірський масив та має довжину 7,5 км. Підземний машинний зал, розташований біля селища Понте-Гардена, обладнаний трьома турбінами типу Френсіс загальною потужністю 55 МВт, які при напорі у 60 метрів забезпечують виробництво 223 млн кВт·год електроенергії на рік. Станція управляється дистанційно з диспетчерського центру в Больцано. Примітки
Vodní elektrárna Bressanone

Vodní elektrárna Bressanone je vodní dílo na řece Isarco ve městě Brixen v italských Východních Alpách. Je součástí kaskády tvořené vodními díly Ponte Gardena, Cardano a Bressanone. Hydrologické podmínky Řeka Isarco je druhá největší řeka v Jižním Tyrolsku. Pramení nedaleko Brennerského průsmyku v nadmořské výšce kolem 2 000 m. Hlavním zdrojem vodnosti je její levostranný přítok Rienza, který je v místě soutoku v Brixenu mnohem větší v průtoku i v ploše povodí. Využít vodu z obou řek v místě soutoku při vyšším spádu bylo umožněno pouze vybudováním přehrad na obou tocích. Jako horské toky se vyznačují zimními minimy, náhlými přívalovými povodněmi a vysokým stavem v jarních měsících. Menší sběrné nádrže tak mohou poskytovat vody pouze pro průtokový režim s denní regulací. Popis Voda Isarca je vzedmuta klenbovou hrází o výšce 58,8 m v přehradní nádrži Fortezza v těsném sousedství pevnosti Franzenfeste. Vodu z Rienzy navyšuje u sídla Rio di Pusteria gravitační hráz o výšce 25 m v přehradní nádrži Lago di Rio di Pusteria. Z nich jsou podzemními štolami vedeny k sobě a po spojení pokračují 6 km dlouhým potrubím těsně nad přírodní soutok ve městě Brixen. Zde se nachází podzemní hala strojovny o půdorysu 85 x 15 m a výšce 18 m. Pět Francisových turbín poskytuje při spádu 164 metrů celkový výkon 90 MW při celkové hltnosti 70 m3/s. Průměrná roční výroba je 515 GWh. Odkazy Reference Související články Isarco Přehradní nádrž Fortezza Pevnost Franzenfeste Vodní elektrárna Ponte Gardena Vodní elektrárna Cardano
ГЕС Брессаноне

ГЕС Брессаноне (італ. Centrale di Bressanone) — гідроелектростанція на півночі Італії. Знаходячись вище від ГЕС Понте-Гардена, становить верхній ступінь у каскаді на річці Ізарко (ліва притока Адідже, яка впадає в Адріатичне море, утворюючи спільну дельту з По), що на цій ділянці дренує східний схил Штубайських та Зарнтальських Альп і західний схил Ціллертальських Альп. Також станція становить нижній ступінь у каскаді на Р'єнца (лівий приток Ізарко), яка відділяє щойно згадані Ціллертальські Альпи від гірського хребта Ф'ємме. Для роботи ГЕС Брессаноне спорудили дві греблі, на які витратили 325 тонн вибухівки та 525 тис. тонн цементу: аркову висотою 61 метр на Ізарко (утримує водосховище Фортецца); гравітаційну висотою 25 метрів на Р'єнца (утримує водосховище Ріо-де-Пустеріа). Об'єм обох водойм практично однаковий — близько 1,4 млн м3 кожна. Від них починаються дериваційні тунелі, що невдовзі сходяться в один довжиною 6 км. Останній виводить до машинного залу, спорудженого за декілька сотень метрів від гирла Р'єнца. Підземний машинний зал має розміри 85х15 метрів при висоті 18 метрів. Він обладнаний п'ятьма турбінами типу Френсіс загальною потужністю 90 МВт, які при напорі у 164 метри забезпечують виробництво 515 млн кВт·год електроенергії на рік. З 1994 року станція управляється дистанційно з диспетчерського центру в Больцано. Примітки
ГЕС Глоренца

ГЕС Глоренца (італ. Glorenza) — гідроелектростанція на півночі Італії. Знаходячись вище від ГЕС Кастельбелло, становить верхній ступінь в каскаді на річці Адідже (впадає в Адріатичне море утворюючи спільну дельту із По), яка на цій ділянці дренує східний схил хребет Сесвенна та західний схил Ецтальських Альп. Будівництво станції розпочали у 1939 році, напередодні Другої Світової війни, внаслідок якої вони перервались у 1943-му та відновилися лише за три роки. Завершення комплексу припало на 1949 рік. Річку перекрили земляною греблею висотою 33 метри та довжиною 415 метрів. Вона утворила сховище (Lago di Resia або Reschensee) об'ємом 116 млн м3, до якого за допомогою насосної станції також подається вода з озера Мута (знаходиться на Адідже у 1,4 км нижче від Lago di Resia). Накопичений ресурс подається до дериваційного тунелю довжиною 12 км, прокладеного через гірський масив лівобережжя (згадані вище Ецтальські Альпи). На завершальному етапі він переходить у напірний водогін довжиною 1 км до підземного машинного залу, доступ до якого забезпечується через службовий тунель довжиною 0,5 км. Зал обладнаний двома турбінами типу Пелтон загальною потужністю 105 МВт, які при напорі у 586 метрів забезпечують виробництво 237 млн кВт·год електроенергії на рік. Відпрацьована вода по тунелю/каналу довжиною 1,7 км потрапляє до нижнього балансуючого резервуару об'ємом 400 тис. м3, з якого починається тунель до наступної ГЕС Кастелбелло. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працюють під напругою 130 та 220 кВ. Примітки
ГЕС Кастельбелло

ГЕС Кастельбелло (італ. La centrale idroelettrica Castelbello) — гідроелектростанція на півночі Італії. Знаходячись між ГЕС Глоренца (вище по течії) та ГЕС Тель, входить до каскаду на річці Адідже (впадає в Адріатичне море утворюючи спільну дельту із По), яка на цій ділянці дренує південний схил Ецтальських Альп та північний схил Ортлерських Альп. Будівництво комплексу із двох станцій — Глоренца та Кастельбелло — розпочали у 1939 році. Під час Другої світової війни воно перервалось та відновилось у 1946-му, а ще за три роки комплекс нарешті ввели в експлуатацію. Відпрацьована на Глоренца вода скидається із нижнього балансуючого резервуара назад в Адідже, річище якої на цій ділянці каналізоване та спрямлене, і через 12 км за допомогою греблі довжиною 34 м відводиться до дериваційного каналу ГЕС Кастельбелло. Через декілька сотень метрів канал проходить через нижній балансуючий резервуар ГЕС Лаза, яка працює на воді із правих приток Адідже, після чого об'єднаний ресурс спрямовується в тунель довжиною 17,4 км із перетином 12,6 м2, прокладений у гірському масиві правобережжя (згадані вище Ортлерські Альпи). На своєму шляху тунель також приймає воду з приток Адідже — Пліма, Раміні та Солумес. По завершенню він переходить у напірний водогін довжиною 0,25 км та діаметром 2,7 м. Машинний зал споруджений у підземному виконанні та доступний через службовий тунель довжиною 190 м. Він обладнаний трьома турбінами типу Френсіс потужністю по 29 МВт, які при напорі у 294 метрів забезпечують виробництво 396 млн кВт·год електроенергії на рік. Відпрацьована вода по тунелю/каналу відводиться до Адідже. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працюють під напругою 130 та 220 кВ. Управління станцією відбувається дистанційно з диспетчерського центру в Больцано. Примітки
ГЕС Лаза

ГЕС Лаза (італ. Lasa) — гідроелектростанція на півночі Італії, яка використовує ресурс північного схилу Ортлерських Альп. Для роботи станції у 1954—1956 роках створили водосховище Лаго-ді-Джоверетто (італ. Lago di Gioveretto) (нім. Zufrittsee) на річці Пліма, яка є правою притокою Адідже (впадає в Адріатичне море утворюючи спільну дельту із По). Цю водойму об'ємом 19,6 млн м3 утримує гравітаційно-контрфорсна гребля висотою 83 метри та довжиною 380 метрів, яка потребувала 310 тис. м3 матеріалу. Окрім прямого стоку, сюди перекидається ресурс із декількох приток самої Пліма — Флім, Сой, Санта-Мариа, Злудер та Розім — а також із розташованої далі на захід долини річки Лаза (інша права притока Адідже). При цьому для підкачування води встановлено дві насосні станції Сан-Джованни та Фольтін (працюють на водозаборах із долин Пліма та Лаза відповідно). Накопичений ресурс подається до дериваційного тунелю довжиною 10,8 км та діаметром 2,1 метра, прокладеного через гірський масив, що відділяє Пліма та Лаза. На завершальному етапі тунель переходить у напірний водогін довжиною 2,2 км та діаметром від 1,7 до 1,5 метра, що виводить до машинного залу в долині Адідже. Зал обладнаний турбіною типу Пелтон потужністю 63 МВт, яка при напорі у 968,5 метра забезпечує виробництво 226 млн кВт·год електроенергії на рік. Відпрацьована вода потрапляє у нижній балансуючий резервуар, через який проходить дериваційний канал до ГЕС Кастельбелло. Управління станцією відбувається дистанційно з диспетчерського центру в Больцано. Примітки
Vodní elektrárna Mezzocorona

Vodní elektrárna Mezzocorona je vodní dílo na řece Noce v severní Itálii. Je starší součástí kaskády Santa Giustina-Taio-Mollaro-Mezzocorona. Instalovaný výkon 54 MW představuje téměř čtvrtinu celkového výkonu elektráren na řece. Historie projektu a výstavby První projekty na využití řeky Noce k výrobě elektrické energie pocházejí z konce první světové války. Systém Mezzocorona na nejspodnějším úseku řeky byl budován spolu s elektrárnami v nejvyšších vysokohorských částech. Jednalo se o období intenzivní industrializace v Itálii v období Mussoliniho podpory velkolepých technických děl. V roce 1928 byla uvedena do provozu elektrárna Cogolo a v roce 1931 elektrárna Malga Mare, které zpracovávaly na Peltonových kolech malý průtok horské bystřiny Noce na spádech přes 600 m. Vodní dílo Mezzocorona bylo budováno za účelem zpracování vyšších průtoků ze středního a dolního povodí. S hlavním akumulačním členem se počítalo při projektu díla Santa Giustina, který byl však realizován až v roce 1951. Projekt počítal se třemi potrubními přívody. Zpoždění výstavby na vyšší stanici vyvolalo dočasné zapojení dvoucestného systému s předpokladem navýšení po dobudování díla v Santa Giustina. Později praxe nakládání s vodou potřebu třetí cesty nevyvolala. Elektrárna v Mezzocoroně byla uvedena do provozu v roce 1929, kdy bylo možné využít jen zádrže padesátimetrové přehrady Mollaro. Práce probíhaly od roku 1926. Po roce 1951 se do systému zapojila voda přehradní nádrže Santa Giustina a při zachování výkonu vzrostla roční výroba elektrárny. Popis díla Dílo využívá vodu z povodí o ploše 1 228 km², což je 87 % povodí řeky Noce. Vodu pro výkon zadržuje betonová tížní hráz v lokalitě obce Mollaro o výšce 42,5 m a délce koruny 100 m. Přehradní nádrž při maximální kótě 348 m n. m. poskytuje 850 000 m3 užitečného objemu. Toto množství postačuje pro čtyři hodiny špičkového provozu při maximálním výkonu. Nádrž je však zásobována vodou z elektrárny Santa Giustina-Taio, se kterou pracuje většinou v paralelním provozu a délka trvalého provozu je tak výrazně vyšší. Voda je přiváděna tunelem o průřezu 10 m2 a délce 9 123 m. Vyúsťuje ze skalního bloku nad městem Mezzocorona. Odtud jsou dvě potrubí o délce 120 m svedena po svahu pod betonovými mostky, chránícími potrubí před padajícími kameny. Hltnost systému je 60 m3/s s možností navýšení na 80 m3/s při založení třetího, projektem plánovaného potrubí. Před vstupem do strojovny se obě potrubí spojují í v jediný přívod, ze kterého je voda odebírána do tří soustrojí s Francisovými turbínami. Ty při spádu 124 m poskytují 54 MW. Elektrický výkon je napojen na vysokonapěťovou i místní síť a průměrná roční dodávka činí 210 GWh. Odkazy Reference Související články Noce Vodní dílo Santa Giustina Mezzocorona Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vodní elektrárna Mezzocorona na Wikimedia Commons
ГЕС Меццокорона

ГЕС Меццокорона — гідроелектростанція на півночі Італії. Знаходячись після ГЕС Тайо-Санта-Джустина, становить нижній ступінь у каскаді на річці Ноче (права притока Адідже, що впадає в Адріатичне море утворюючи спільну дельту з По), яка на цій ділянці дренує східний схил хребта Брента та західний схил хребта Нонсберг. Для накопичення ресурсу Ноче перекрили бетонною гравітаційною греблею Молларо висотою 43 метри та довжиною 100 метрів, яка утворила невелике водосховище об'ємом 850 тис. м3. Окрім прямого стоку, до нього перекидається вода із притоки Ноче Tresenga. Від сховища через лівобережжя річки (згаданий вище Нонсберг) прокладений дериваційний тунель довжиною 9,2 км із перетином 20 м2. Він перетинає по акведуках притоки Ноче Pongaiola та Rinassico, з яких також організовано забір додаткового ресурсу. Пропускна здатність тунелю обмежена показником 60 м3/с, проте може бути піднята до 80 м3/с за умови прокладання третього напірного водоводу. Наразі змонтовано лише дві напірні труби довжиною по 120 метрів, які подають воду до машинного залу. Зал обладнаний трьома турбінами типу Френсіс: двома потужністю по 17,7 МВт та однією у 18,4 МВт. При напорі 124 метри вони забезпечують виробництво 210 млн кВт·год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працюють під напругою 130 кВ. Примітки
ГЕС Соніко

ГЕС Соніко (італ. Sonico) — гідроелектростанція на півночі Італії. Знаходячись перед ГЕС Cedegolo, становить верхній ступінь у каскаді на річці Ольо (ліва притока По, яка належить до басейну Адріатичного моря). Забір води для роботи станції Соніко здійснюється невдовзі після злиття її витоків — Нарканелло (дренує північний схил Адамелло-Пресанелла Альп) та Фриджидольфо (розділяє Ортлерські Альпи та гірський хребет Собретта-Гавіа). Невелика гребля утримує водосховище об'ємом 90 тис. м3 та відводить воду до дериваційного тунелю (на окремих ділянках каналу), прокладеного через гірський масив лівобережжя Ольо (згадані вище Адамелло-Пресанелла Альпи). На своєму шляху тунель довжиною 12,5 км отримує додатковий ресурс із приток Ольо Vallaro, Val Grande, Val Paghera, Val Finale та Val Moriana, при цьому долина Val Grande перетинається за допомогою сифону. Після верхнього балансуючого резервуару об'ємом 20 тис. м3 вода подається у напірний водогін довжиною 0,85 км та діаметром від 1,7 до 1,3 метра. Машинний зал обладнаний двома турбінами типу Пелтон потужністю по 30 МВт, які забезпечують виробництво 149 млн кВт·год електроенергії на рік. Відпрацьована вода подається до дериваційного тунелю, що веде на другий ступінь каскаду ГЕС Cimego (з останньої здійснюється дистанційне управління роботою ГЕС Соніко). Примітки
ГЕС Сондріо

ГЕС Сондріо (італ. centrale de Sondrio) — гідроелектростанція на півночі Італії. Знаходячись після ГЕС Ланзада, становить нижній ступінь каскаду на річці Лантерна (ліва притока Адди, яка через По належить до басейну Адріатичного моря), що дренує південний схил гірського хребта Берніна. Відпрацьована на станції Ланзада вода потрапляє до нижнього балансуючого резервуару, звідки, поповнена водою із Лантерни, подається через лівобережний гірський масив по дериваційному тунелю довжиною 10 км. На своєму шляху він отримує додатковий ресурс із нижньої течії річки Antognasco (можна зауважити, що з її верхньої течії раніше вже здійснюється відбір води для станції Ланзада). На завершальному етапі тунель переходить у напірний водогін довжиною 1,4 км. Машинни зал спорудили вже в долині Адди. Він обладнаний двома турбінами типу Пелтон загальною потужністю 148 МВт, які при напорі у 700 метрів забезпечують виробництво 410 млн кВт·год електроенергії на рік. Відпрацьована вода відводиться до Адди по каналу довжиною 1,4 км. Примітки
ГЕС-ГАЕС Гарньяно (Сан-Джакомо)

ГЕС-ГАЕС Гарньяно (Сан-Джакомо) (італ. Gargnano (San Giacomo)) — гідроелектростанція на півночі Італії в горах Гарда (частина Альп навколо однойменного озера, яке через По належить до басейну Адріатичного моря). Для роботи станції на річці Тосколано, яка впадає в озеро Гарда із заходу, створили водосховище площею поверхні 1,4 км2 та об'ємом 53 млн м3. Його утримує аркова гребля Понте-Кола висотою 125 метрів та довжиною 283 метри. Водозбірний басейн власне водосховища невеликий, проте вище від нього до Тосколано подається ресурс, відведений за допомогою греблі на Сан-Мікеле (впадає в озеро Гарда північніше від Тосколано). Від водосховища до машинного залу на березі Гарди веде головний дериваційний тунель довжиною 5,3 км. Зал обладнано двома турбінами типу Френсіс загальною потужністю 137,2 МВт, які працюють при напорі у 431 м. Станція може виробляти 80 млн кВт·год електроенергії на рік за рахунок природного припливу. Крім того, вона працює в режимі гідроакумуляції, використовуючи озеро Гарда як нижній резервуар. Примітки
ГЕС-ГАЕС Фадальто

ГЕС-ГАЕС Фадальто (італ. Fadalto) — гідроелектростанція на півночі Італії. Розміщена між ГЕС Соверцене та ГЕС Нове-Нуова, входить до складу гідровузла, створеного на основі ресурсів річки П'яве (розділяє Доломітові Альпи та Вічентіне Альпи і впадає в Адріатичне море одразу на схід від Венеційської лагуни). Відпрацьована на ГЕС Соверцене вода не повертається у П'яве, яка звідси приймає південно-західний напрямок, а подається на південь через Вічентіне Альпи. Подолавши водорозділ за допомогою системи тунелів, що зв'язують ряд карстових водоймищ, відведений із П'яве ресурс надходить до сточища Мескьо (права притока річки Лівенцо, яка впадає у Венеційську затоку Адріатичного моря далі на схід від П'яве). У зазначеному ланцюжку водойм першим лежить озеро Санта-Кроче, яке до 18-го століття не мало наземного стоку, поки не було з'єднане з П'яве каналом для сплаву лісу. Від підземного машинного залу станції Соверцене до нього прокладений канал (на початковій ділянці тунель) довжиною до 9 км. Рівень води в озері піднято за допомогою земляної дамби довжиною 2 км, на спорудження якої пішло 350 тис. м3 матеріалу. В результаті утворилось водосховище з об'ємом 147 млн м3 (корисний об'єм 120 млн м3). З Санта-Кроче далі на південь прокладено інший дериваційний тунель довжиною 2,5 км та діаметром 5,8 метра, який переходить у два напірні водогони діаметром по 2,5 метра. Вони виводять до машинного залу, розташованого на березі озера Лаго-Морте, яке не має ані приток, ані природного наземного стоку та живилось за рахунок карстових джерел. Машинний зал ГЕС обладнаний двома турбінами типу Френсіс потужністю по 120 МВт, що працюють при напорі у 96 метрів. Станція також обладнана двома насосами потужністю по 76 МВт і може діяти як гідроакумулююча, використовуючи Santa Croce та Лаго-Морте як верхній та нижній резервуари відповідно. Іншим напрямком подачі води з Лаго-Морте є дериваційний тунель на наступну станцію гідровузла Нове-Нуова. Варто відзначити, що вперше описану вище схему використали для спорудженої на початку 1920-х років електростанції, яка мала п'ять турбін потужністю по 16 МВт. На початку 1970-х її демонтували та замінили на сучасну. Примітки
ГЕС Нове-Нуова

ГЕС Нове-Нуова (італ. Nove Nuova) — гідроелектростанція на півночі Італії. Розміщена між ГЕС Фадальто та ГЕС Сан-Флоріано (не слід плутати з однойменною електростанцією у сточищі Адідже), входить до складу гідровузла, створеного на основі ресурсів річки П'яве (розділяє Доломітові Альпи та Vicentine Alps і впадає в Адріатичне море одразу на схід від Венеційської лагуни). Станція Нове-Нуова розташована на шляху дериваційної схеми, якою вода із П'яве перекидається на південь через хребет Вічентіне Альпи до сточища Мескьо (права притока річки Лівенцо, що впадає у Венеційську затоку Адріатичного моря далі на схід від П'яве). Відпрацьований на ГЕС Фадальто ресурс потрапляє в озеро Лаго-Морте, яке в природному стані не мало ані приток, ані наземного стоку та живилось за рахунок карстових джерел. Від озера далі на південь прокладений дериваційний тунель довжиною 3,5 км та діаметром 4,9 метра, яким вода подається до машинного залу. Машинний зал, споруджений у підземному виконанні, розташований біля озера Рестелло. Він обладнаний однією турбіною типу Френсіс потужністю 65 МВт, яка працює при напорі від 90 до 100 метрів. Відпрацьована вода потрапляє в озеро, звідки починається черговий дериваційний тунель на наступний ступінь гідровузла ГЕС San Floriano. Можливо відзначити, що вперше описану вище схему використали для спорудженої у 1925 році ГЕС, яка мала п'ять турбін типу Френсіс. На початку 1970-х її вивели в резерв після будівництва нової станції (тоді ж подібну операцію провели з розташованою вище ГЕС Fadalto, проте в цьому випадку стару станцію демонтували). Примітки
ГЕС Вальпеллін

ГЕС Вальпеллін (італ. Valpelline) – гідроелектростанція на північному заході Італії, в регіоні Валле-д'Аоста біля кордону з Францією та Швейцарією. Знаходячись перед ГЕС Синьяїес, становить верхній ступінь каскаду на річці Бутьєр, яка дренує південний схил Пеннінських Альп та впадає зліва у Дора-Бальтеа (через По відноситься до басейну Адріатичного моря). Введена в експлуатацію у 1958 році, ГЕС Вальпеллін використовує ресурс, поданий з двох напрямків: на північний схід від неї у верхів'ї Бутьєр в 1961-1965 роках спорудили бетонну арково-гравітаційну греблю Плаче-Моулін висотою 155 метрів, довжиною 678 метрів та товщиною від 6,4 до 47 метрів, яка утримує 93 млн м3. Окрім прямого притока, до сховища по системі довжиною біля 10 км перекидається вода зі ще шести водозаборів; на північний захід від станції створено водозабір на Олломон (права притока Бутьєр). Від Плаче-Моулін через правобережний гірський масив прямує дериваційний тунель довжиною 14,4 км, який приймає додатковий ресурс із потоків Гранд-Камен, Верт-Тцан і Крêте-Секе. Неподалік від станції він стрічається з тунелем від Олломон, котрий має довжину 5,5 км та на своєму шляху поповнюється із потоку Аккуе-Б'янке. Безпосередньо до машинного залу, розташованого неподалік впадіння Олломон в Бутьєр, вода подається через напірний водогін довжиною 2 км та діаметром від 2 до 1,7 метра. Основне обладнання станції становлять дві турбіни типу Пелтон загальною потужністю 130 МВт, які працюють при напорі у 962 метри. Відпрацьована вода надходить у тунель, який прямує далі до ГЕС Синьяїес. Примітки
Centrale Anapo

La centrale Anapo è una centrale idroelettrica situata in Sicilia, nel sud Italia. La centrale si trova a poco più di 10 km a nord-ovest della città di Siracusa. È costituita da due bacini artificiali: un bacino artificiale inferiore con una superficie di 0,46 km2 e un volume di 7 milioni di m3. È stato creato nella Valle dell'Anapo, un affluente sinistro del fiume Ciane (sfocia nel Mar Ionio nel porto di Siracusa); un bacino artificiale superiore con una superficie di 0,36 km2 e un volume di 5 milioni di m3. Si trova a una distanza massima di 1 km sulla montagna che forma il lato nord (sinistro) della Valle dell'Anapo. Con una differenza di altitudine di 312 metri tra i serbatoi, il complesso consente di immagazzinare acqua equivalente a 4 milioni di kWh di energia elettrica. La sala macchine della stazione, delle dimensioni di 20x156 metri ed un'altezza di 45 metri, è situata sottoterra. È presente inoltre una stanza sotterranea per i trasformatori di 15x158 metri e 17 metri di altezza. La sala è dotata di quattro unità idrauliche reversibili con una capacità di 125 MW in modalità turbina (genera energia) e 145 MW in modalità pompa (consuma energia). Note
ГАЕС Анапо

ГАЕС Анапо — гідроелектростанція на півдні Італії, на острові Сицилія. Споруди ГАЕС розташовані трохи більше ніж за 10 км на північний захід від міста Сиракуза. Штучний нижній резервуар площею поверхні 0,46 км2 та об'ємом 7 млн м3 створили в долині Анапо, лівої притоки річки Ciane (впадає в Іонічне море у гавані Сиракузи). Так само штучний верхній резервуар площею поверхні 0,36 км2 та об'ємом 5 млн м3 розташований на відстані до 1 км на горі, що утворює північну (ліву) сторону долини Анапо. При створеному між водоймами напорі у 312 метрів схема дає змогу запасти воду в еквіваленті 4 млн кВт·год електроенергії. Машинний зал станції споруджений у підземному виконанні та має розміри 20 × 156 метрів при висоті 45 метрів. Крім того, так само під землею розташоване приміщення для трансформаторного обладнання розмірами 15 × 158 метрів та висотою 17 метрів. Зал обладнано чотирма оборотними гідроагрегатами потужністю по 125 МВт у турбінному та по 145 МВт у насосному режимах. Примітки