NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Villa Maioni

Villa Maioni è una villa d'epoca di Verbania (Provincia del Verbano-Cusio-Ossola). Affacciata sul Lago Maggiore si trova tra le frazioni di Pallanza e Intra poco distante dalla foce del torrente San Bernardino. Storia Il progetto è opera dell'architetto Giuseppe Baroggi, la costruzione fu edificata nel 1925 su incarico di Pietro Maioni, un industriale locale. Nel 1943 la proprietà fu venduta dalla moglie di Maioni al dottor Borgomaneri di Galliate, nel 1977 il comune di Verbania la acquistò per destinarla ad ospitare, dal 1981, la biblioteca comunale intitolata al filosofo Pietro Ceretti. Descrizione La villa situata in posizione lievemente rialzata, ha forma rettangolare e si sviluppa su quattro livelli, nel seminterrato sono ospitati gli archivi della biblioteca, i tre piani soprastanti sono adibiti a sale accessibili al pubblico e uffici della biblioteca. Al piano rialzato e rivolta verso il lago un'ampia terrazza con balaustra in cemento collega la villa al giardino tramite una scalinata con due rampe simmetriche. La terrazza è parzialmente coperta da un porticato con tre colonne che sostiene un terrazzino al primo piano. L'ingresso principale della villa è invece situato sul lato settentrionale e vi si accede, superando la dépendance, tramite un breve viale alberato. Nell'ingresso è notevole la scala di marmo che porta al piano superiore. Il parco L'edificio è situato all'interno di un ampio parco all'inglese (circa 30000 m²) percorso da viali e piantumato con alberi ad alto fusto tra i quali anche specie di pregio. Il parco è percorso da un viale principale a forma di ellisse che si sviluppa intorno alla villa ed è separato dal lago da un muro di recinzione nel quale si aprono due ingressi, uno a est della villa dal quale si accede al parcheggio condiviso con il teatro Il Maggiore e uno rivolto verso il lago e la spiaggia antistante la villa. Tra le essenze spiccano, sulla parte rivolta al lago esemplari di conifere, Cedrus atlantica, Cedrus deodara e Abies nordmanniana. il 25 marzo, in concomitanza con la cinquantacinquesima edizione della mostra della Camelia, è stato inaugurato, presso il giardino di Villa Maioni il parco della Camelia, dedicato a Piero Hillebrand, morto nel 2019. Finanziato con 130.000 euro dal Comune di Verbania, con oltre 320 piante a dimora. Sono state acquistate da tre florovivaisti della zona: Paolo Zacchera della Compagnia del Lago, i fratelli Savioli e Orsola Poggi del vivaio Camelia d’oro a Oggebbio. Dei lavori di piantumazione si è occupata L'azienda Fioribianchi Di Bianchi Salvatore & C. S.n.c.. Note Bibliografia Carola Lodari, Andar per giardini del Lago Maggiore, Verbania, Tararà, 2011, ISBN 9788886593984. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Villa Maioni
Chiesa di San Leonardo (Verbania)

La chiesa di San Leonardo, nota anche con il titolo di collegiata, è la parrocchiale di Pallanza, già comune autonomo e dal 1939 quartiere-capoluogo di Verbania, in provincia del Verbano-Cusio-Ossola e diocesi di Novara; fa parte dell'unità pastorale di Verbania. Storia La prima pietra della nuova collegiata, sorta per sostituire la precedente chiesetta che fungeva da oratorio per i signori Barbavara, fu posta nel 1535; i lavori di realizzazione, condotti su disegno di Giovanni Beretta, terminarono nel 1590, anno in cui venne impartita la consacrazione. Il campanile, la cui base era stata realizzata nel 1520 sfruttando le pietre del vecchio castello dei feudatari del paese, fu ultimato nel 1689. Descrizione Esterno La facciata a salienti della chiesa, rivolta a mezzogiorno e anticipata dal protiro le cui colonne sorreggono degli archi a tutto sesto, è tripartita da quattro lesene e presenta al centro il portale d'ingresso lunettato e una finestra rettangolare, mentre due altre finestre simili si aprono ai lati. Annesso alla parrocchiale è il campanile in pietra a base quadrata, che misura un'altezza di 65 metri; la cella presenta una serliana su ogni lato ed è coronata dalla cupoletta poggiante sul architettura ottagonale. Interno L'interno dell'edificio è suddiviso da colonne in granito rosa, sorreggenti archi a tutto sesto sopra cui corre la trabeazione modanata, in tre navate, coperte da volte a crociera; al termine dell'aula si sviluppano tre absidi di forma poligonale. Qui sono conservate diverse opere di pregio, tra le quali il seicentesco altare maggiore, il pulpito ligneo, il coro, l'organo, costruito da Eugenio Biroldi nel 1797, e il dipinto raffigurante San Carlo Borromeo, che fu al centro di un miracolo avvenuto il 17 dicembre 1630, allorché si vide sgorgare da esso delle lacrime. Note Voci correlate Pallanza Parrocchie della diocesi di Novara Diocesi di Novara Regione ecclesiastica Piemonte Chiesa di San Giuseppe (Verbania, Pallanza) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Leonardo Collegamenti esterni Parrocchia di S. LEONARDO, su parrocchiemap.it. URL consultato il 26 ottobre 2021. Chiesa di S. Leonardo, su verbaniamilleventi.org. URL consultato il 26 ottobre 2021.
Chiesa di San Giuseppe (Verbania, Pallanza)

La chiesa di San Giuseppe è una chiesa cattolica situata a Pallanza, frazione del comune di Verbania in provincia del Verbano-Cusio-Ossola; è sussidiaria della chiesa di San Leonardo e fa parte della diocesi di Novara. Storia Sul sito esisteva almeno dall'anno 1023 una chiesa (od oratorio) dedicata a santa Caterina, retta dall'ordine degli Umiliati fino alla sua soppressione nel 1572 e poi affidata alla confraternita del Santissimo Nome di Gesù (già di Santa Marta e poi di San Giuseppe). Nel 1724 l'antica chiesa venne demolita e sostituita da quella odierna, benedetta il 16 aprile 1742. Nell'aprile 2020, durante l'epidemia di Coronavirus, la chiesa venne impiegata per ospitare le bare di alcuni defunti, poiché l'obitorio di Verbania era pieno. L'altare maggiore è dedicato a sant'Antonio abate, e nel giorno della festa del santo (17 gennaio) è tradizione far benedire gli animali da lavoro e i mezzi agricoli sul sagrato antistante la chiesa. Note Bibliografia Mario Bertolo, Verbania: città nuova dalla storia antica, vol. 2, Novara, 1988. Francesco Roi, Il lago Maggiore e le vallate circostanti: guida illustrata, 1910. Verbano, crogiolo di popoli, Gruppo "Le Genzianelle", 1999. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Giuseppe Collegamenti esterni Chiesa di San Giuseppe, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa della Natività della Beata Vergine Maria (Ragogna)

La chiesa di Santa Maria Nascente è la parrocchiale di Pignano, frazione del comune di Ragogna, in provincia ed arcidiocesi di Udine, ed è posta sulla sommità di un rilievo, a cui si accede lungo una scalinata in pietra costruita nel 1904. Storia Sul luogo sorgeva un edificio dedicato alla Natività consacrato nel 1485. Il campanile, realizzato in pietra di Ragogna, è invece del 1510 (restaurato nel 1883). Esterno La chiesa presenta un'imponente facciata, sopra il cui ingresso una lapide datata 1838 ricorda che fu costruita con oblazione spontanea degli abitanti di Pignano. Interno L'interno è costituito da tre navate e abside secondo la classica impostazione delle chiese friulane del XIX secolo. L'interno presenta l'altare maggiore, realizzato nel 1799 da Daniele Sabbadini di Pinzano; mentre nelle pareti laterali del coro vi sono gli affreschi dell'osovano Domenico Fabbris raffiguranti la Nascita di Gesù e la Resurrezione, risalenti al 1893; dello stesso pittore è l'affresco del soffitto rappresentante l'Assunta. Di particolare interesse sono gli affreschi eseguiti da Gianfrancesco da Tolmezzo nel 1502 e che raffigurano gli Apostoli e un trittico con la Vergine, San Sebastiano e San Leonardo. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa della Natività della Beata Vergine Maria Collegamenti esterni Comunità Collinare del Friuli, su tourismfriulicollinare.it.
Chiaravalle apátság

A Chiaravalle-apátság (Abbazia di Chiaravalle vagy Santa Maria di Rovegnano) Milánótól délkeleti irányban mintegy 5 km-re található. Története A rendet megalapító Clairvaux-i Szent Bernát apát építtette 1135-ben, annak az ingoványnak a helyén, amelyet a cisztercita barátok csapoltak le. A templomot Szent Bernát apát elolaszosított nevéről keresztelték el, és 1221-ben szentelték fel. 1413-ban épült a sekrestyéje, 1517-ben pedig az a válaszfal, amely a szerzeteseknek fenntartott hátsó részt elkülönítette a világiak számára szolgáló elsőtől. 1628-ban fedett előcsarnokot kapott. Bonaparte Napóleon tábornok uralma alatt a templomot lezárták, s a kolostor nagyobb részét lerombolták. 1861-ben, a Milánó–Genova-vasútvonal építésekor a Bramante által épített nagy kolostort (Chiostro Grande) lebontották. 1926-tól kezdve az egész komplexum alapos restauráláson ment át, jórészt újjáépítették. Az 1954-ig tartó munkálatok során a barokk díszítőelemeket eltávolították és visszaállították a templom eredeti, román stílusú külsőjét. 1952-ben a ciszterciták visszakapták a kolostort Alfredo Ildefonso Schuster kardinális közbenjárásának köszönhetően. 2004-ben restaurálták a templombelsőt díszítő freskókat. Leírása A bejárat jelenleg egy régi erődtornyon vezet át; idáig ér a szerzetesek által lakott Foresteria, amelynek falain régi, gótikus oszlopcsarnok nyomai láthatók. A bejárat mögötti keskeny udvaron keresztül széles tér van, ennek túlsó oldalán áll maga a templom. Homlokzatának szép, gótikus portálját eltakarja az 1628-ban épült előcsarnok. A templom latinkereszt alaprajzú. Három hosszanti hajóját nyolc-nyolc oszlop választja el egymástól, amelyeket 17. századi freskók ékesítenek. Az ötödik oszloppárnál kezdődnek a gazdagon faragott szentély székek, Carlo Garavaglia 1465-ből származó alkotásai. A kereszthajó jobb szárnyának felső részén Bernardino Luini 1523-ban készült Madonna-freskója látható. A fő- és a kereszthajó találkozása, a négyezet fölött helyezkedik el a torony, amelynek belső falait egy 15. vagy 16. századi ismeretlen festő két értékes freskója díszíti. Stílusa Giottóéra emlékeztet. A szentély legfőbb dísze a faragott és intarziás apátszék, Gottardo Tedesco 1576-ban készült mesterműve. A cisztercita templomok építésmódjának megfelelően a szentélytől jobbra is balra is három-három kápolna található, amelyeket szintén értékes freskók és szobrok díszítenek. Az 1413-ban épült sekrestyében látható oltárlapot egy 16. századi Leonardo iskolájához tartozó művész alkotta. A jobb oldalhajó mellett húzódik az apátság 13. századból származó maradványa, egy kettős oszlopokon nyugvó, festett boltíves kerengő. Itt található az apátság 1153. július 22-i alapítására emlékeztető márványtábla is. A kicsiny, négyzetes harangtorony 1568-ból származik Források Blanchard Paul: Northern Italy (Blue Guide sorozat), W. Norton Company, London, 2005, ISBN 978-0393327304 Fajth Tibor: Itália Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Budapest, 1980 ISBN 963-243-235-5 Lindner László: Milánó és az északolasz tóvidék, Panoráma útikönyvek, Franklin Nyomda, Budapest, 1984, ISBN 963-243-281-9
Орсанмикеле

Орсанмикеле (на италиански: Chiesa di Orsanmichele) е католическа църква във Флоренция, Италия, уникална по своята форма и значение. История „Орсанмикеле“ е построена в периода 1337 – 1350 г. Името на църквата идва от името на женски манастир от VІІІ век, който се е намирал на това място и се е наричал „San Michele in Orto“ („Сан-Микеле в градината“). През 1240 г. на мястото възниква пазар, където в отворена лоджия с пиластри, за да пази от дъжд, се води търговия със зърно. В памет на църквата, намираща се на мястото преди това, на стената са поставени изображения на Архангел Михаил и Дева Мария. За второто се смятало, че притежава чудотворна сила. След 1348 г., когато Флоренция е пометена от чума, преживелите епидемията даряват на църквата 350 000 флорина, което е повече от годишния бюджет на града и позволява църквата да поръча голям табернакъл от мрамор, изработен от Андреа Орканя. Тъй като търговията със зърно не се съчетава с прекрасния табернакъл, пазарът е преместен на друго място. Оттогава, партерния етаж на Орсанмикеле служи изключително за религиозни цели. Горните етажи продължават да служат за хранилище на зърно до началото на ХVІ век. През ХІV век сградата става център на гилдиите в града. В следващите години тези гилдии пожертват много средства за създаване на скулптури на своите покровители и на други светци, които са разположени в 14 ниши на четирите външни стени на сградата. Гилдиите са достатъчно богати, за да наемат известни скулптори, които изпълняват поръчките – Нани ди Банко, Донатело, Лоренцо Гиберти и Андреа дел Верокио. Галерия Литература Paola Grifoni, Francesca Nannelli: Le statue dei santi protettori delle Arti fiorentine e il Museo di Orsanmichele (= Quaderni del Servizio Educativo. 14). Edizioni Polistampa, Florenz 2006, ISBN 88-596-0045-6. Gert Kreytenberg: Orcagna's Tabernacle in Orsanmichele, Florence. Harry N. Abrams, New York NY 1994, ISBN 0-8109-3675-5. Външни препратки Църквата на сайта www.churchesofflorence.com
Orsanmichele

Az Orsanmichele Firenze egyik temploma, a város történelmi központjában áll, keletről a via Calzaiuoli, északról a via Orsanmichele, nyugatról a via dell'Arte della Lana, délről pedig a via Lamberti utcák határolják. Eredetileg kolostorkert állt itt, ennek nevéből (Orto di San Michele – Szent Mihály-kert) alakult ki az Orsanmichele név. A Mihály arkangyalnak szentelt gótikus stílusban épült templom a firenzei céhek szentélye volt. Helyén a 13. század végén nyitott oszlopcsarnok állt, ahol gabonatőzsde működött. Ez 1304-ben, tűzvészben leégett, ekkor kezdték el a mai templommá átformálni Francesco Talenti, Neri de Fioravante és Neri di Cione tervei alapján. Az átépítés 1337 és 1404 között zajlott. Az átépítés során a csarnok íveit befalazták, így egy kéthajós teret nyertek, amit templomnak rendeztek be, majd emeletet húztak rá, amit magtárként használtak. A földszint hajdani íveinek a helyét hármas ablakok töltik ki. A templom hátsó oldalát fedett folyosó köti össze az utca felett a gyapjúszövők egykori székházával, az Arte della Lanával. A szobrok A templom külsejének a nevezetességei azok a szobrok, amelyek pillérekbe épített fülkékben kaptak helyet, bemutatva a firenzei szobrászat stílusváltozásait a 15. század elejétől a 17. század elejéig. Az alábbi táblázatban a szobrok képe és leírása látható. A sorok elején lévő sorszám utal az alaprajzi képen látható sorszámokra. Az alábbi táblázat a szobrokat az alaprajzon jelzett sorszámok szerint sorolja fel. A templom belseje Az épület belső térhatása templomtól szokatlan, mivel középen vonul végig egy oszlopsor. Látnivalói közé tartozik Andrea Orcagna 1349 és 1359 között készített tabernákuluma, ami gazdagon faragott márványból készült és arannyal, mozaikokkal és féldrágakövekkel van díszítve. A tabernákulum egy azóta elpusztult szentkép foglalatának készült, jelenleg Bernardo Daddi 1348-ban készült Szűz Mária a Gyermekkel című kép látható benne. A templom bal oldalának a végében álló oltár márvány alakjait Francesco da Sangallo készítette 1626 körül. Jegyzetek Források ↑ Panoráma: Wellner István (1975). Firenze. Panoráma útikalauz. Budapest: Panoráma. ISBN 963 243 041 7. ↑ Aranykönyv: Aranykönyv: Firenze, a város és remekművei. Budapest: Bonechi kiadó. 1996. ISBN 88 7009 956 3. ↑ Zsebútitárs: Firenze – térképes útikalauz. Budapest: Panemex Kft. 2009. ISBN 978 963 9825 41 3.
Orsanmichele

Orsanmichele – florencki kościół San Michele in Orto znajduje się w dolnej części budowli służącej początkowo jako miejsce handlu zbożem. Pierwszą loggię zaprojektowaną przez Arnolfo di Cambio zbudowano w 1250 r. Po zniszczeniu przez pożar w 1304 została odbudowana w 1337 według projektu Francesca Talentiego, Neriego di Fioravante i Neriego di Cione. Dolna część budowli to arkadowa loggia, którą dwukrotnie (w 1380 i 1404) przebudowywano na kościół. Część górna to dwukondygnacyjny budynek, którego wnętrze oświetlają duże, dwudzielne arkadowe okna. Na zewnętrznych ścianach kościoła, pomiędzy łukami arkad zamkniętych triforiami, rozmieszczono nisze z posągami, fundowanymi przez poszczególne gildie rzemieślnicze, a wykonanymi przez takich twórców jak: Lorenzo Ghiberti – św. Jan Chrzciciel, św. Mateusz, (rzeźby z lat 1414–1416) Andrea del Verrocchio – św. Tomasz (1464–1483) Donatello – św. Jerzy, św. Piotr, św. Marek (1416) Nanni di Banco – Czterech koronowanych świętych (1408) W dwunawowym wnętrzu uwagę zwraca ołtarz z gotyckim tabernakulum Orcagny, wykonanym w latach 1353–1359 z obrazem Madonny z Dzieciątkiem, namalowanym przez Bernardo Daddi w 1352. Przypisy
Igreja de Orsanmichele

A Igreja de Orsanmichele (ou "Horta de São Miguel") é uma igreja na cidade italiana de Florença. Localizada na Via Calzaiuoli, em Florença, a igreja foi originalmente construída como um mercado de cereais em 1337 por Francesco Talenti, Neri di Fioravante e Benci di Cione. Entre 1380 e 1404, foi convertida numa igreja utilizada como capela das poderosas guildas de ofícios e comércio de Florença. No piso térreo do edifício quadrado, os arcos do século XIII que originalmente estavam abertos, formando o mercado de cereais em estilo loggia, foram murados. O segundo piso era dedicado a escritórios, enquanto o terceiro albergava um dos armazéns municipais de cereais da cidade, mantido para resistir à fome ou ao cerco. Já em 1339, cada uma das principais guildas recebeu um espaço entre os arcos para fazer um nicho emoldurado, com uma estátua do seu santo padroeiro. Nesta altura, apenas a Arte de Lana (guilda da lã) parece tê-lo feito; esse número foi posteriormente substituído. No final do século XIV, as guildas foram novamente encarregadas pela cidade de encomendar estátuas dos seus santos padroeiros para embelezar as fachadas da igreja. A maioria das estátuas data de 1400 a 1428, tendo duas das primeiras desse período sido substituídas posteriormente, no século XVI. As esculturas vistas hoje nos nichos exteriores são cópias; os originais foram removidos para museus, principalmente o que se encontra no piso superior do edifício. Localizado na Via Calzaiuoli, a igreja foi originalmente um mercado de grãos, e tornou-se uma igreja em 1380 ou 1404. No final do século XIV, a cidade pediu às guildas de mercadores que decorassem a fachada do prédio com santos padroeiros. O resultado foi uma competição para criar a estátua mais bela, o que resultou em uma variedade de belíssimas obras de arte. As guildas mais ricas usaram o bronze na construção das estátuas de seus santos. As esculturas vistas hoje são cópias, pois as originais foram recolhidas para museus. Dentro da igreja encontra-se o Tabernáculo Gótico de Andrea Orcagna, que guarda uma reprodução de Bernardo Daddi de um ícone antigo da Madonna e Menino. A fachada apresenta 14 nichos arquitetônicos, que abrigam, em cada um deles, uma estátua de um santo. Entre os artistas que executaram as obras estão: Simone di Ferrucci, Nanni di Banco, Giovanni Bologna (Giambologna), Donatello, Verrocchio, Lorenzo Ghiberti e Baccio da Montelupo.) Hoje, todas as esculturas originais foram removidas e substituídas por cópias para que fossem protegidas do clima e do vandalismo. Estão no museu de Orsanmichele, no andar superior da igreja. Referências
Orsanmichele

Orsanmichele (izgovarja [orsammiˈkɛːle]; Kuhinjski vrt svetega Mihaela, iz toskanskega italijanske besede orto) je cerkev v italijanskem mestu Firence. Stavba je bila zgrajena na mestu kuhinjskega vrta samostana San Michele, ki ne obstaja več. Cerkev, ki stoji ob Via Calzaiuoli v Firencah, je bila prvotno zgrajena kot tržnica žita leta 1337, delo mojstrov: Francesco Talenti, Neri di Fioravante in Benci di Cione. Med letoma 1380 in 1404 so jo spremenili v cerkev, ki je bila uporabljena kot kapela mogočnih obrtnih in trgovskih cehov Firenc. V pritličju kvadratne zgradbe so loki iz 13. stoletja, ki so prvotno tvorili ložo žitne tržnice. Drugo nadstropje je bilo namenjeno pisarnam, tretje pa je bilo eno od mestnih občinskih skladišč za žito, za primer lakote ali obleganja. Pozno v 14. stoletju so cehi mesto zadolžili, da so naročili kipe svojih zavetnikov za polepšanje fasad cerkve. Današnje skulpture so kopije, izvirniki so bili odstranjeni v muzeje. Notranjost Znotraj cerkve je gotski tabernakelj (1355–59) Andrea Orcagna, ki vsebuje prebarvano starejšo ikono Marije in otroka Bernarda Daddija. Zunanjost Na fasadah je bilo 14 arhitekturno zasnovanih zunanjih niš, ki so bile zapolnjene od leta 1399 do okoli 1430. Trije najbogatejši cehi so se odločili za svoje figure iz precej dražjega brona, kar je stalo približno desetkrat več kot kamnite figure. Sodobnost Kip Orsanmichele je relikvija goreče vdanosti in ponosa florentinskih obrtnikov in opomnik, da velika umetnost pogosto izhaja iz konkurenčnega ozračja. Vsak ceh je upal, da bo pri naročanju originalne, inovativne skulpture za javno razstavo na najpomembnejši ulici v Firencah prehitel drugega, najeti umetniki in uporabljeni materiali (zlasti bron) pa kažejo na pomen, ki je bil postavljen na tem mestu. Danes so bili vsi originalni kipi odstranjeni in nadomeščeni s sodobnimi dvojniki, ki jih ščitijo pred elementi in vandalizmom. [19] Izvirniki so predvsem v muzeju Orsanmichele, ki zaseda zgornje nadstropje cerkve in jih je mogoče videti vsak ponedeljek, edini dan, ko je muzej odprt. Dve deli Donatella sta v drugih florentinskih muzejih: Sveti Jurij in njegova niša sta v Bargellu, Sveti Ludvik izToulousa pa v muzeju bazilike di Santa Croce. Sklici Campbell. 2011. Italian Renaissance art. Farnborough: Thames & Hudson Ltd. Zunanje povezave Sullivan, Mary Ann (10. julij 2005). »Orsanmichele«. Digital Imaging Project: Art historical images of European and North American architecture and sculpture from classical Greek to Post-modern. Pridobljeno 14. julija 2006. »Orsanmichele«. Florence Art Guide. Pridobljeno 14. julija 2006. »Monumental Sculpture from Renaissance Florence«. The National Gallery of Art. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 13. julija 2006. Pridobljeno 14. julija 2006. Museums in Florence - Orsanmichele Church and Museum The Orsanmichele Museum National Gallery of Art, exhibition Orsanmichele khan academy video