NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lupanar (Pompeya)

El Lupanar de Pompeya (o cellae meretriciae) es el burdel más famoso de la ciudad romana de Pompeya. Es de particular interés por las pinturas eróticas (véase Arte erótico en Pompeya y Herculano #Los burdeles) en sus paredes. Lupanar era la palabra latina para "burdel". El lupanar de Pompeya también se conoce como «Lupanar Grande». Ubicación El Lupanar (VII, 12, 18–20) se encuentra aproximadamente a dos cuadras al este del foro en la intersección de Vico del Lupanare y Vico del Balcone Pensile.​ Burdeles La palabra romana para burdel era lupanar, que significa "guarida de lobas", ya que a la prostituta se la llamaba vulgarmente lupa ("loba"), debido a que la creencia popular romana la suponía una hembra promiscua.​​ Los primeros excavadores pompeyanos, bajo la modestia estricta de la era, pronto clasificaron todo edificio con arte erótico como burdel. Con ese criterio, Pompeya tendría 35 lupanares. Dada una población de unos diez mil habitantes en la Pompeya del siglo I d. C. esto arrojaría la cifra de un burdel por cada 286 personas o 71 varones adultos. El uso de un estándar más estricto para identificar burdeles dio luego una cifra más realista con nueve establecimientos de una habitación y el Lupanar en VII, 12, 18–20.​ Típicamente, los burdeles en este tiempo eran pequeños, con pocas habitaciones. El Lupanar era el mayor de los hallados en Pompeya, con 10 habitaciones. Como con otros, sus habitaciones tenían muebles sencillos. Un colchón en una plataforma de ladrillo servía de cama.​ Grafitis Se han transcrito 134 grafitis hallados en el Lupanar Grande de Pompeya. La presencia de estos grafitis sirvió como uno de los criterios para identificar el edificio como un burdel.​ Ejemplos de grafitis escritos en las paredes del burdel incluyen: Hic ego puellas multas futui ("Aquí follé a muchas chicas").​ Felix bene futuis ("Chico afortunado, follas bien"), el halago de una prostituta a su cliente.​​ Otros ejemplos se pueden rastrear en otros lugares de Pompeya. Algunos de los grafitis cuentan historias, ya que varios autores responden al grafiti anterior en una especie de diálogo.​ Los hombres acomodados generalmente no visitaban burdeles debido a la disponibilidad de amantes o esclavas en casa. Véase también Arte erótico en Pompeya y Herculano Referencias
Lupanar (Pompeï)

Het Lupanar is het bekendste bordeel uit de verwoeste Romeinse stad Pompeï. Het is vooral interessant door de erotische schilderijen op de muren. Lupanar is het Latijnse woord voor “bordeel”. Het Pompejaans bordeel is ook bekend als Lupanare Grande of het Lupanar van Africanus en Victor. Locatie Het Lupanar (VII, 12, 18-20) bevindt zich dichtbij twee blokken ten oosten van het forum bij het kruispunt van de Vico del Lupanare en de Vico del Balcone Pensile. Bordelen Het Latijnse woord lupanar, 'bordeel', is afgeleid van lupa, dat 'wolvin', maar ook 'prostituee' betekent. Vroegere onderzoekers van Pompeï classificeerden snel elk gebouw met erotische schilderijen als bordelen, waardoor Pompeï 35 bordelen gehad zou hebben. Gezien de populatie van tienduizend inwoners in Pompeï gedurende de eerste eeuw na Christus, zou er één bordeel zijn per 286 inwoners of 71 volwassen mannen. Daarbij bezochten rijke personen doorgaans geen bordelen, aangezien ze toegang hadden tot minnaressen of slavinnen. Door het gebruik van een strengere norm voor het identificeren van bordelen is het aantal tot een meer realistisch cijfer gebracht. Graffiti Er zijn 134 graffititekeningen overgeleverd van het Lupanar in Pompeji. De aanwezigheid van deze graffiti wordt gebruikt als een van de criteria voor het identificeren van het gebouw als een bordeel. Voorbeelden van de graffiti van het Lupanar zijn: Hic ego puellas multas futui ("Hier heb ik meerdere meisjes geneukt") Felix bene futuis ("Gelukkige, jij neukt goed", een aanprijzing waarmee een prostituee haar klant verleidt; of: "Gelukkige, je krijgt een goede beurt") Andere voorbeelden kunnen worden gevonden op andere plaatsen in Pompeï. Er zijn ook graffititekeningen waarop verschillende auteurs antwoorden op elkaars geschriften, in dialoogvorm. Zie ook Prostitutie in het oude Rome Referenties Dit artikel of een eerdere versie ervan is een (gedeeltelijke) vertaling van het artikel Lupanar (Pompeii) op de Engelstalige Wikipedia, dat onder de licentie Creative Commons Naamsvermelding/Gelijk delen valt. Zie de bewerkingsgeschiedenis aldaar.
Lupanar

Lupanar (em latim, lit. "covil de lobas") termo que designava prostíbulos na Roma Antiga e que até hoje existe em português, foi o mais famoso dos bordéis localizados nas ruínas da cidade romana de Pompeia. É um sítio arqueológico de interesse particular devido às pinturas eróticas que cobrem suas paredes. Localização e descoberta O Lupanar (VII, 12, 18-20) está localizado a aproximadamente dois quarteirões a leste do fórum, na esquina de duas ruas que receberam os nomes de Vico del Lupanare e Vico del Balcone Pensile. Os primeiros escavadores de Pompeia, guiados pelo decoro rigoroso de sua época, rapidamente classificaram qualquer edifício que contivesse pinturas eróticas como bordéis; usando este cálculo, Pompeia tinha 35 lupanares. Dada a população de dez mil na cidade durante o século I d.C., haveria um bordel para cada 286 habitantes, ou 71 adultos do sexo masculino. Utilizando-se um critério mais preciso para a identificação dos bordéis, o número desceu para uma cifra mais realista, que apontou nove estabelecimentos de apenas um aposento, e o Lupanar. Durante este período casas de prostituição costumavam ser pequenas, com apenas alguns aposentos. O Lupanar foi o maior encontrado em Pompeia, com dez quartos. Como outras casas do gênero, os quartos do Lupanar eram decorados de maneira simples. Um colchão sobre uma plataforma de tijolos servia como cama. Grafite 134 grafites foram inscritos nas paredes Lupanar. A presença destas inscrições serviu como um dos critérios para a identificação do edifício como um bordel. Alguns dos exemplos de grafite que indicaram (VII, 12, 18-20) o local como casa de prostituição foram: hic ego puellas multas futui ("aqui eu fodi muitas garotas") Felix bene futuis ("feliz, fodeste bem") Outros exemplos de inscrições semelhantes foram encontrados em outros locais de Pompeia. Como geralmente pessoas ricas não frequentavam lupanares (pois tinham escravas que serviam como concubinas), os nomes encontrados em meio a estas inscrições não estão ligados a qualquer pessoa de importância. Os grafites contam histórias, no entanto, e diversos autores responderam às inscrições de outros, numa espécie de diálogo. Arte Referências
Lupanarul din Pompeii

Lupanarul (din latină lupanar, lupanarium, însemnând „bordel”) este o casă ce adăpostea în Antichitate un bordel roman. Este de interes pentru arheologi datorită frescelor erotice de pe pereții săi. Este principalul (și probabil singurul) bordel construit intenționat cu acest scop din întregul Pompeii. De altfel, Pompeiul însuși a fost un oraș puternic asociat cu Venus, zeița romană a iubirii, sexului și fertilității, motiv pentru care existența sa este ușor de explicat. Localizare Lupanarul este localizat aproximativ la două case distanțe de forum și aproape de Termele Stabiane, la intersecția dintre Vico del Lupanare și Vico del Balcone Pensile. Note
Лупанарий

Лупана́рий (также лупана́р, лат. lupānar или lupānārium) — публичный дом в Древнем Риме, размещённый в отдельном здании. Название происходит от латинского слова «волчица» (лат. lupa) — так в Риме называли проституток. О степени распространённости проституции в римских городах можно судить по примеру Помпей, где обнаружено несколько помещений, использовавшихся для проституции, — как отдельные комнаты, обычно над винными лавками, так и один двухэтажный лупанарий с 10 комнатами. Во время первых раскопок в Помпеях, которые начались в середине XVIII в., лупанариев в 20-тысячном городе насчитали 35, поскольку к ним причисляли все помещения с эротическими фресками. Современные оценки дают число в девять заведений в Помпеях. В Помпеях подобные места не афишировались, но найти лупанарий не представлялось сложным делом даже для заезжих торговцев и моряков. Посетители ориентировались по стрелкам в виде фаллического символа, вырубленным прямо на камнях мостовой. В лупанарий отправлялись после наступления темноты, прикрываясь низко надвинутыми капюшонами. Специальный остроконечный головной убор, называемый «ночной колпак» (лат. cucullus nocturnus), скрывал лицо клиента борделя. Упоминание об этом предмете есть у Ювенала в рассказе о похождении Мессалины. Обитательницы лупанариев принимали гостей в небольших комнатах, расписанных фресками эротического содержания. Обстановка этих небольших комнат была очень проста: одно узкое каменное ложе длиной около 170 см, которое сверху застилали матрасом. Кровать могло заменять постеленное на полу покрывало. По требованию властей все проститутки носили приподнятые к груди и завязанные сзади красные пояса. Напротив входа располагалось отхожее место — одно на всех. В вестибюле возвышался своеобразный трон, на котором восседала «мадам» — старшая lupa и привратница по совместительству. На верхнем уровне располагался салон и несколько комнат для более состоятельных клиентов, хотя и эти помещения были обставлены скромно, не имели окон и были так темны, что даже днём освещались фонарями, дымными и смрадными. Фрески на стенах лупанария в Помпеях (из Секретного музея) Примечания См. также Спинтрии — римские деньги (жетоны) для оплаты эротических услуг Ссылки Изображения в Помпеях The Lupanare of Pompeii Вещественные памятники истории проституции Древние бордели: как развлекались античные любители «клубнички»
Лупанарій

Лупана́рій (лат. lupānārium) або лупа́нар (lupānar) — публічний будинок у Стародавньому Римі, розміщений в окремій будівлі. Назва походить від лат. lupa («вовчиця») — цим словом у Римі називали повій. Про ступінь поширеності проституції в римських містах можна зрозуміти на прикладі Помпеїв, де виявлено 25–34 приміщень, що використовувалися для проституції (окремі кімнати зазвичай над винними крамницями), і один двоповерховий лупанар з 10 кімнатами. У житті Стародавнього Риму У Помпеях подібні місця намагалися не афішувати. З вулиці в лупанар вели низькі і непримітні двері. Однак знайти лупанар не було складною справою навіть для заїжджих торгівців і моряків. Відвідувачі орієнтувалися за стрілками у вигляді фалічного символу, вирубаних прямо на каменях бруківки. Вони приходили до лупанарів після настання темряви, прикриваючись низько насунутими каптурами. Спеціальний гострий головний убір, так званий cuculus nocturnus («нічна зозуля»), приховував обличчя благородного клієнта лупанарію. Згадка про цей предмет є в оповіданні Ювенала про пригоду Мессаліни. Навпроти входу до лупанарію був розміщений туалет — один на всіх, а у вестибюлі височів своєрідний трон, на якому сиділа старша lupa — «завідувачка» і воротарка за сумісництвом. Мешканки лупанарів приймали гостей у невеликих кімнатах, розписаних фресками еротичного змісту. Умеблюва́ння цих крихітних кімнат було гранично простим, по суті, це було одне вузьке кам'яне ложе довжиною близько 170 см, яке зверху застеляли матрацом. На вимогу влади всі жінки легкої поведінки носили підняті до грудей і зав'язані ззаду червоні пояси, так звані mamillare. На верхньому рівні були розміщені «VIP-апартаменти», тобто салон і кілька кімнат для заможних громадян. Втім, вигодами не відрізнялися і ці «номери». Вони не мали вікон і були такі темні, що навіть удень підсвічувалися ліхтарями, димними і смердючими. Тож, там було дуже душно. Подекуди не було навіть ліжка — «ложе кохання» складалося з постеленого на підлозі покривала. Фрески на стінах лупанаріїв в Помпеях (з Секретного музею) Примітки Див. також Спінтрії — римські гроші (жетони) для оплати еротичних послуг Венереум — будови для сексуальних стосунків у Стародавньому Римі. На відміну від лупанаріїв, не були власне публічними будинками Посилання Зображення в Помпеях The Lupanare of Pompeii Речові пам'ятки історії проституції Стародавні борделі: як розважалися античні любителі «полунички» [Архівовано 19 жовтня 2018 у Wayback Machine.]
Марчана

Марча̀на (на италиански: Marciana) е село и община в Централна Италия, провинция Ливорно, регион Тоскана. Разположено е на 375 m надморска височина. Населението на общината е 2112 души (към 2018 г.). Това е една от седемте общини в острова Елба. Източници Външни препратки Официален сайт
Marciana (Itàlia)

Marciana és un comune (municipi) de la província de Liorna, a la regió italiana de la Toscana, situat a l'oest de l'illa d'Elba. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 2.122 habitants. Marciana limita amb els següents municipis: Campo nell'Elba, Marciana Marina i Portoferraio. Referències
Marciana

Marciana je obec na západě italského ostrova Elba. Nachází se na úpatí hor Monte Giove (855 m n. m.) a Monte Capanne (1 019 m n. m.), nejvyšší hory a jediné tisícovky ostrova. Obcí prochází provinciální silnice SP25. V roce 2026 zde žilo 2 035 obyvatel. Obec se člení do pěti místních částí: Chiessi (159 obyvatel), Marciana, Poggio (241), Pomonte (299) a Procchio (441). Až na vlastní Marcianu a Poggio jsou všechny části přímořské. Dále k ní patří množství osad, např. Aia (20), Colle d'Orano (92), Colle di Procchio (297), Patresi (99) a Zanca-Sant'Andrea (188). Přímořským letoviskem je rovněž sousední obec Marciana Marina. V historické obci Marciana se nachází kostel svaté Kateřiny, kaple svatého Šebestiána a kaple svatého Libora. Nachází se zde také muzeum rolnického umění a obranná věž Fortezza di Marciana. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Marciana (Italia) na italské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Marciana na Wikimedia Commons
Marciana (Italie)

Marciana est une commune de l'île d'Elbe, dans la province de Livourne et la région Toscane, en Italie. Géographie La bande côtière qui relève du domaine municipal face à l'ouest et est baigné par le canal de Corse. La ville occupe la zone nord-ouest de l'île. Le territoire est montagneux ; c'est sur cette commune que s'élève le mont Capanne, point culminant de l'île d'Elbe. Histoire La première documentation de la «Commune Marciane« documentaire revenir au treizième siècle. Dans la même période a été le noyau de la forteresse. Par la suite, Marciana a été choisi comme résidence par saisonnière Principes Appienne, que là, ils font une menthe. Une autre preuve à Marciana appianee Paola Donna sont le port et la chapelle de Sant'Agapito, ainsi nommée en mémoire de Agapito Colonna. Dans la municipalité de Marciana qui s'est passé sur le premier accident d'avion (1960) du Itavia entreprise. Monuments et lieux d'intérêt Architecture religieuse Architecture militaire La Forteresse pisane, construite au XIIe siècle pour défendre la ville. Le Phare de Punta Polveraia, érigé en 1909 sur l'extrémité ouest de l'île par la Regia Marina. Site archéologique Zecca di Marciana, sépulture à dromos datant entre le IVe et le Ier siècle av. J.-C. Serraventosa, une petite nécropole rupestre datant de l'âge du bronze à l'âge du fer Sites protohistoriques du Mont Capanne Village étrusque de Monte Castello Musée Museo archeologico di Marciana (it) Musée ethnographique Casalino del Castagno Économie Culture Le nom vient du nom romain Marcius personnelles, mais d'autres circonstances les plus susceptibles de découler des marcidus adjectif, par rapport aux caractéristiques environnementales basées sur l'agriculture ou d'autres noms de lieux similaires dans la région Administration Hameaux Chiessi, Colle d'Orano, Patresi, Poggio, Pomonte, Procchio, Zanca-Sant'Andrea Communes limitrophes Campo nell'Elba, Marciana Marina, Portoferraio Notes et références Portail de la Toscane
Marciana

Marciana egy község Elba szigetén. Közigazgatásilag Olaszország Toszkána tartományának Livorno megyéjéhez tartozik. Fekvése Marciana település Elba sziget északnyugati hegyvidékén, a tengerparttól 3 km-re fekszik. A közigazgatásilag hozzá tartozó Poggio település tőle keletre fekszik. A sziget nyugati és északnyugati partvidékén elterülő Pomonte, Chiessi, Colle d'Orano, Patresi, Zanca, Sant'Andrea, Maciarello, Procchio települések közigazgatásilag szintén hozzá tartoznak. Marciana Marina 1884-ben önállósult. Nevezetességei Madonna del Monte szentély (olaszul Santuario della Madonna del Monte) San Liborio kápolna (olaszul Cappella di San Liborio) Szent Sebestyén és Szent Fábián tiszteletére szentelt templom (olaszul Chiesa dei Santi Sebastiano e Fabiano) Szent Katalin tiszteletére szentelt templom (olaszul Chiesa di Santa Caterina) Szent Miklós tiszteletére szentelt templom (olaszul Chiesa di San Niccolò) Poggioban Jegyzetek
Marciana (Italië)

Marciana is een gemeente op het eiland Elba, behorend tot de Italiaanse provincie Livorno (regio Toscane), en telt 2252 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 45,1 km², de bevolkingsdichtheid is 50 inwoners per km². De volgende frazioni maken deel uit van de gemeente: Pomonte, Chiessi, Colle d'Orano, Patresi, Zanca, Sant'Andrea, Maciarello, Poggio, Procchio. Demografie Marciana telt ongeveer 1058 huishoudens. Het aantal inwoners daalde in de periode 1991-2001 met 3,7% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie Marciana grenst aan de volgende gemeenten: Campo nell'Elba, Marciana Marina, Portoferraio. Externe link https://www.comune.marciana.li.it/
Марчана

О венецианской библиотеке см. Библиотека Марчиана Марчана (итал. Marciana) — коммуна в Италии, располагается на острове Эльба в регионе Тоскана, в провинции Ливорно. Население составляет 2245 человек (2008 г.), плотность населения составляет 50 чел./км². Занимает площадь 45 км². Почтовый индекс — 57030. Телефонный код — 0565. Покровительницей коммуны почитается святая Екатерина Александрийская, празднование 25 ноября. Демография Администрация коммуны Официальный сайт: http://www.comune.marciana.li.it/ Ссылки Официальный сайт населённого пункта (итал.) Национальный институт статистики (итал.) http://www.istat.it/english/ Архивная копия от 7 декабря 2009 на Wayback Machine
Марчана (Ливорно)

Марчана (итал. Marciana) је насеље у Италији у округу Ливорно, региону Тоскана. Према процени из 2011. у насељу је живело 330 становника. Насеље се налази на надморској висини од 379 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 2.208 становника. Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Марчіана

Марчіана (італ. Marciana) — муніципалітет в Італії, у регіоні Тоскана, провінція Ліворно. Марчіана розташована на відстані близько 220 км на північний захід від Рима, 145 км на південний захід від Флоренції, 90 км на південь від Ліворно. Населення — 2223 особи (2014). Щорічний фестиваль відбувається 25 листопада. Покровитель — Santa Caterina d'Alessandria. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживали 133 іноземці з 33 країн, серед них 65 громадян країн Євросоюзу та 11 громадян України. Сусідні муніципалітети Кампо-нелл'Ельба Марчіана-Марина Портоферрайо Див. також Список муніципалітетів провінції Ліворно Примітки
Palazzo dei Notai

Der Palazzo dei Notai ist ein Palast in Bologna in der italienischen Region Emilia-Romagna. Er liegt in der Via de’ Pignattari 1 an der Südseite der Piazza Maggiore. Geschichte und Beschreibung Der Palast entstand zwischen 1319 und 1328 aus dem Zusammenschluss mehrerer Gebäude als Gesellschaftssitz der Società dei Notai (dt.: Gesellschaft der Notare). Die Gebäude waren bereits zwischen 1287 und 1322 von der Gesellschaft erworben worden und zwischen 1304 und 1322 Teile des vormals im Palazzo d’Accursio untergebrachten Archivs in den im Entstehen begriffenen Gebäudekomplex umgezogen. Das 1328 bezogene Gebäude unterschied sich wesentlich von dem heutigen Palast und ähnelte mehr einer kleinen Festung. 1384 Jahre wurde der Teil gegenüber der Basilika San Petronio unter der Leitung von Berto Cavalletto und Lorenzo da Bagnomarino umgebaut und erhielt sein heutiges Aussehen, während der zum Palazzo d’Accursio hin von Bartolomeo Fioravanti um 1437 erneuert wurde. Im Laufe der Jahrhunderte wurde er mehrmals baulich verändert. Der Bau diente bis zur Gründung der Cisalpinischen Republik 1797 ununterbrochen als Sitz der Notargesellschaft und nach der napoleonischen Epoche erneut bis 1873. 1908 wurde der 1873 in den Besitz der Gemeinde übergegangene Palast unter der Leitung von Alfonso Rubbiani vollständig restauriert. Dabei wurden die nach der Errichtung im 14. Jahrhundert erfolgten baulichen Veränderungen rückgängig gemacht und ein Relief mit dem Wappen der Società dei Notai an der Hauptfassade angebracht. Eine weitere Restaurierung erfolgte 1979. Das Gebäude wird von der Stadt für Sonderausstellungen und Veranstaltungen genutzt und kann sonst nicht besichtigt werden. Im Inneren finden sich Fresken aus dem 15. Jahrhundert und das Wappen der Notare. Charakteristisch für den gotischen Mauerziegelbau sind seine gekuppelten Spitzbogenfenster an der zur Piazza gewandten Hauptfassade sowie die Schwalbenschwanzzinnen. Literatur Archivio di Stato di Bologna (Hrsg.): La Società dei notai di Bologna. Rom 1988. Umberto Beseghi: Palazzi di Bologna. 2. Auflage, Tamari, Bologna 1957, S. 74. Online Giorgio Cencetti: Il Palazzo dei Notai in Bologna. Istituto nazionale delle assicurazioni, Rom 1989. Angiolo Silvio Ori: Bologna raccontata. Guida ai monumenti, alla storia, all’arte della città. Tamari, Bologna 1976, S. 21. Otello Sangiorgi, Fiorenza Tarozzi: Cent’anni fa Bologna. Angoli e ricordi della città nella raccolta fotografica Belluzzi. Costa, Bologna 2000, S. 89. Weblinks Palazzo dei Notai. In: Bologna Welcome. Abgerufen am 15. Januar 2021. Dana Facaros, Michael Pauls: Palazzo dei Notai. In: Bologna + Modern Art & Culture. Abgerufen am 15. Januar 2021. Palazzo dei Notai (italienisch) auf bibliotecasalaborsa.it Palazzo dei Notai (mit Foto) (englisch) auf bolognawelcome.com Einzelnachweise
Palazzo dei Notai

Palazzo dei Notai is a historic building in Bologna, Italy. It faces Piazza Maggiore, between the basilica di San Petronio and palazzo d'Accursio. It was built in 1381 by the city's notaries guild as their seat, under design by Berto Cavalletto and Lorenzo da Bagnomarino. Another section facing Palazzo d'Accursio was remade by Bartolomeo Fioravanti around 1437. It was again restored in 1908 by Alfonso Rubbiani. It consists of a brick rectangular building, crenellated on the top, with ground story awnings. The interior has 15th-century frescoes. Notes
Palacio de los notarios

El palacio de los Notarios (del italiano: Palazzo dei Notai) es un edificio histórico de Bolonia, Italia. Antiguamente la actividad de los notarios era gestionada por la llamada Sociedad de los Notarios (Società dei Notai), que en 1381 hizo edificar este palacio para establecer su propia sede.​ Historia En realidad el palacio fue construido en dos fases diferentes: la parte que tiene frente a la basílica de San Petronio es del 1381 y fue construida bajo la dirección de Berto Cavalletto y Lorenzo da Bagnomarino, pero fue Bartolomeo Fioravanti quien se ocupó de la edificación de la parte que mira al palacio de Accursio en el 1437. En el 1908 fue completamente restaurado por Alfonso Rubbiani.​ En el interior se pueden encontrar frescos cuatrocentistas además de además del escudo de armas de los Notarios. Las seis ventanas ornamentadas con calados y columnillas de mármol blanco fueron ejecutadas por Antonio Di Vicenzo en 1385 y se combinan con almenas superiores dando al palacio un aspecto elegante y compacto. El escudo de armas de la Società dei Notai se puede ver en la parte central de la fachada y representa tres tinteros con pluma de ganso.​ Referencias