Астрономічна обсерваторія Абруццо

Астрономічна обсерваторія Абруццо (італ. Osservatorio astronomico d'Abruzzo) — астрономічна обсерваторія в Терамо в Італії. Разом з іншими обсерваторіями, п'ятьма колишніми інститутами Національної дослідницької ради та національним телескопом Галілео вона входить до складу Національного інституту астрофізики, а також безпосередньо керує спостережною станцією Кампо-Імператоре. Раніше була відома як Обсерваторія Терамо Вінченцо Черуллі. Свою нинішню назву вона отримала 11 вересня 2017 року, згідно з резолюцією ради директорів INAF № 46 від 23 червня 2017 року. Обсерваторію заснував астроном Вінченцо Черуллі, на честь якого її згодом і назвали: у 1890—1893 роках він звів будівлю в місцевості Коллуранія (від лат. Collis Uraniæ - "пагорб Уранії") на пагорбах перед містом Терамо, на землях, що належали його родині. Згодом споруда дала назву всій місцевості, де вона розташована. Оточена великим парком із соснами, кипарисами та ялицями, обсерваторія з характерною білою банею головного павільйону є однією з найвиразніших домінант місцевого ландшафту. Заснування Будівлю обсерваторії спроєктував інженер Карло Марія Віола (1855-1925). Від квітня 1890 до серпня 1893 року він працював над проєктом обсерваторії в тісній співпраці з Вінченцо Черуллі, замовником і власником обсерваторії. Саме Віола й Черуллі дали пагорбу, на якому розташована обсерваторія, назву Коллуранія. Цю назву місцевість зберігає донині. Згідно з проєктом інженера Віоли, у центрі головного павільйону звели масивну колону заввишки понад 15 метрів, яка відтоді підтримує гігантський рефрактор Кука з об’єктивом 39 сантиметрів, що дав назву всьому павільйону. Без цієї опори телескоп, встановлений у центрі спостережної зали на верхньому поверсі, не витримав би навантаження перекриття. Первісно головний павільйон суттєво відрізнявся від сучасного вигляду й розмірів. У 1892 році в правому крилі прорізали велику вертикальну щілину для встановлення зенітного телескопа, виготовленого 1890 рокуфірмою Troughton & Simms в Лондоні на замовлення Вінченцо Черуллі. Цей інструмент зі сталі, позолоченої латуні та дерева призначався для вимірювання відстаней між небесними тілами. Його використовували до 1922 року, після чого демонтували, у 1945 році знову встановили, а згодом остаточно вивели з експлуатації. 1919 року вертикальний проріз замурували, зробили часткову надбудову, і головний павільйон набув сучасного вигляду. Первісний проєкт передбачав аналогічний горизонтальний проріз у лівому крилі павільйону для розміщення приладів визначення часу, однак його так і не втілили. Купол і рефрактор Кука Купол головного павільйону, який добре видно з центру Терамо на вершині пагорба, має власну історію: нині він розташований в Терамо, але спершу перебував у Великій Британії. У місті Скарборо астроном Джеймс Вігглсворт збудував приватну обсерваторію з куполом з пресованого картону діаметром 9,5 метра. Купол і телескоп, виготовлені компанією Cooke & Sons у 1885 році, встановили одночасно. 1 вересня 1885 року обсерваторія в Скарборо офіційно розпочала роботу. Тут працювали власник Джеймс Вігглсворт і його асистент-астроном Герхард Лозе. Після смерті засновника в 1888 році спадкоємці вирішили закрити й демонтувати обсерваторію. Усе обладнання, зокрема купол і телескоп Кука, розібрали та продали італійському астроному Вінченцо Черуллі. Це сталося 30 червня 1890 року. Купол і телескоп перевезли до Терамо, де їх знову змонтували; вони залишаються там і сьогодні. 1960 року купол повністю облицювали: зовні — цинком і титаном, усередині — деревом і пінополістиролом. У 2016 році, вже як пам’ятку історії, купол відреставрували й повернули йому первісний білий колір, який він мав у Скарборо. Внутрішню теплоізоляцію також повністю оновили відповідно до чинних норм безпеки. Основні наукові роботи Спостереження за допомогою телескопа Кука розпочалися 1893 року й були присвячені передусім спостереженню планети Марс і так званих "марсіанських каналів", відкриття яких у 1877 році Джованні Вірджиніо Скіапареллі спричинило жваву астрономічну дискусію того часу. Вінченцо Черуллі на основі власних спостережень дійшов висновку, що нібито канали — це лише оптичні ілюзії спостерігача, викликані оманливим об’єднанням темних плям, виконаним самим Скіапареллі на межі видимості; цю теорію згодом підтвердив і сам Скіапареллі. У ті роки спостереження також охоплювали Венеру, астероїди, комети й подвійні зорі. Вздовж алеї, що веде до головного павільйону, сьогодні відомої як Вале Менторе Маджіні, Черуллі звів ще одну будівлю, розташовану трохи нижче за рівень будівлі Кука: це так звана "спецолетта", зведена у 1900 році, яка слугувала житлом і одночасно на її терасі розташовувалася фотокамера телескопа-рефрактора Сальмойрагі. Саме в цьому невеликому павільйоні встановили науковий інструмент, зібраний у 1900 році з чавуну, заліза, латуні, срібла та горіхового дерева. Відкриття астероїда Інтерамнія Цей інструмент не випадково названий мисливцем за кометами, адже саме на ньому Черуллі у ніч з 2 на 3 жовтня 1910 року відкрив п’ятий за розміром астероїд Сонячної системи, діаметром 350×304 км, якому на честь свого міста він дав ім’я Інтерамнія. Це відкриття відбулося не в обсерваторії, а на даху родинного будинку Черуллі у старому центрі Терамо, куди тимчасово у 1902 році перемістили рефрактор Сальмойрагі через відсутність водопостачання в Коллуранії. У будинку на другому поверсі була кімната з розсувним дахом, який дозволяв безпосередньо спостерігати нічне небо. У цій кімнаті в ніч з 2 на 3 жовтня 1910 року Черуллі відкрив астероїд, що закріпило його міжнародну славу. У 1917 році, під час передачі комплексу державі, мисливець за кометами повернувся до обсерваторії, де він знаходиться й сьогодні. Галерея Примітки Література Ministero della pubblica istruzione, Osservatori astrofisici — astronomici e vulcanologici italiani, Roma, 1956 Raymond Emery — David Hawkridge, James Wigglesworth and the Great Scarborough Telescope, in British Astronomical Association, marzo 2017, pp. 118–125 Roberto Buonanno, Da Teramo a Marte: l'avventura di Collurania, in Le Stelle, giugno 2013, pp. 41–47 Fabrizio Primoli, L'Osservatorio Astronomico d'Abruzzo tra storia e curiosità, Teramo, settembre 2017 L'Osservatorio Astronomico d'Abruzzo. Ricerche&Redazioni. 2018. с. 144. ISBN 978-88-85431-13-3. Посилання Офіційний сайт