NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mulino Badii

Il Mulino Badii è un complesso architettonico situato nel comune di Massa Marittima, nella provincia di Grosseto, nei pressi della frazione di Ghirlanda. Storia Il complesso nacque nel 1857 per volere del cavaliere Giuseppe Petrocchi, cittadino onorario di Massa Marittima. Nel 1918 fu acquisito da Mazzini Badii insieme all'ingegnere Hanpt, che lo trasformò nel Mulino Pastificio di Ghirlanda, con l'aggiunta di un fabbricato negli anni 1924 e 1925, pregevolmente decorato in stile liberty con tanto di torre con orologio. Nel 1940 fu aggiunto un ulteriore edificio in contrasto con le strutture precedenti, bensì di imponente stazza tipica dell'architettura fascista. Nella struttura denominata La Villa avevano dimora le famiglie dei dirigenti. La struttura è caduta in disuso nel secondo dopoguerra e attualmente versa in condizioni di abbandono e degrado, con il crollo dei solai avvenuto nel corso degli anni novanta. Al momento esiste un progetto di riqualificazione dell'intera area. Bibliografia Sandra Poli, Il Pastificio e il Molino Badii di Ghirlanda (PDF), in La Torre Massetana, 11/12 (LXIV), 31 dicembre 2020, p. 6. URL consultato il 2 settembre 2021 (archiviato dall'url originale il 2 settembre 2021). Avio Bracali, Se vai in Ghirlanda portami con te, GrafiCreo, 2014. Voci correlate Ghirlanda (Massa Marittima) Massa Marittima Colline metallifere Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Mulino Badii Collegamenti esterni Comune di Massa Marittima - Scheda del Mulino Badii (PDF), su comune.massamarittima.gr.it. URL consultato il 19 giugno 2012 (archiviato dall'url originale il 15 ottobre 2014).
Mulino del Cantone

Il Mulino del Cantone è una delle architetture che si trovano all'interno del Parco di Monza. Storia L'edificio attuale fu costruito a partire dal 1840 su progetto di Giacomo Tazzini, a partire da una struttura preesistente, di cui è stata inglobata e rimaneggiata la torretta medievale in mattoni, del XII secolo. Dal Catasto Teresiano l'edificio risulta segnato come casa d'affitto con molino, appartenente ai conti Giacomo e Giuseppe Durini. Già verso la fine dell'Ottocento il molino cessa le proprie attività di produzione e viene convertito a caserma dei Reali Carabinieri; nel 1937 viene acquisito dai Comuni di Monza e Milano. Nel 1935 Costantino Nivola ritrae il Mulino del Cantone nell'opera intitolata "Roggia nel Parco", conservata ai Musei Civici di Monza. Ristrutturato e dotato di docce nel 1974, cadde presto in uno stato di abbandono. Struttura architettonica La torre medievale incorporata nel corpo di fabbrica, dotata di merlature (a merli ghibellini) e di una pregevole bifora, fu rielaborata come un'aggiunta di gusto romantico all'edificio, cristallizzata in un ideale eterno stato di rovina. Si tratta, molto probabilmente, dell'unico resto dell'antico fronte difensivo eretto a protezione di Monza, connesso con le strutture preesistenti della vicina Villa Mirabello. Il corpo principale, più volte rimaneggiato, presenta una facciata neoclassica che conferisce all'edificio un aspetto architettonico ibrido, forse ascrivibile all'eclettismo. Presenta una facciata con un colonnato sormontato da una cuspide a raggiera, mentre i corpi laterali, ad arcate, costituiscono un particolare effetto a galleria caratterizzato dal passaggio della roggia. La struttura portante è costituita da pilastri in muratura e tamponatura in muratura, successivamente intonacata in giallo. Il solaio è in legno, sorretto da travi; il tetto a falde ha una struttura portante in legno, con copertura in coppi. In passato il mulino occupava un locale rettangolare al piano terra, a cui s'accedeva posteriormente, posto in parallelo al corso della roggia ed era dotato di due ruote in legno, con due macine; ad oggi non rimane più nulla dei manufatti meccanici che azionavano il mulino. Galleria d'immagini Note Voci correlate Cascina Frutteto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su mulino del Cantone Collegamenti esterni Consorzio Villa Reale e Parco di Monza - Mulino del Cantone, su reggiadimonza.it. URL consultato il 22 luglio 2012 (archiviato dall'url originale il 22 ottobre 2012). LombardiaBeniCulturali - Parco di Monza, Mulino del Cantone, su lombardiabeniculturali.it.
10th municipality of Naples

The Tenth Municipality (In Italian: Decima Municipalità or Municipalità 10) is one of the ten boroughs in which the Italian city of Naples is divided. Geography The municipality, part of the area of Campi Flegrei, is located in the western suburb of the city and borders with Pozzuoli. Its territory includes the zones of Agnano, Nisida, Coroglio and Astroni. Administrative division The Tenth Municipality is divided into 2 quarters: References External links (in Italian) Municipalità 10 page on Naples website
Nápoly X. kerülete

Nápoly X. kerületét a következő városnegyedek alkotják: Agnano Agnano a neve annak a feltöltődött tágas kráternek, amelynek szélei elérik a 162–178 méteres magasságot, míg legmélyebb helyei csak 2 méterrel magasabbak a tengerszintnél. A kb. 2 km átmérőjű sík kráterfenék egy részén még ma is jelentős a vulkáni utóműködés (fumarolák). A feltörő ásványvizet gyógyfürdők céljaira használják. A kráter bejáratánál levő településrészt ezért nevezik Agnano Termének, azaz Agnano-fürdőnek. A kráterfenék másik végében található a városi lóverseny-pálya. Már a rómaiak építettek itt fürdőket, ezek romjai ma is láthatók. A monda szerint Capua első püspöke, Szent Germanus is itt kúráltatta magát és róla nevezték el az egyik izzasztókamrát. A fürdők emléke hamarosan feledésbe merült. A kráterben a 9. században egy tó keletkezett, amit 1870-ben csapoltak le és ekkor kerültek felszínre az ókori romok. Több antik istenszobrot találtak itt. A legszebbet, a Tengeri Venust a legújabban épített fürdő nagy halljában állították fel, mint kútszobrot. Maga a fürdő is nevezetesség, amelynek építésével azonban hozzáférhetetlenné tették az ókorban is emlegetett Grotta del Canét. Ez egy barlangszerű, nyolc méter mély üreg. Ide helyezték be Agnano római kori lakosai az elpusztítani kívánt kutyáikat. Ezeket a mélyből előtörő, szénsavval telített levegő ölte meg. Bagnoli Bagnoli Nápoly nyugati tengerpartja mentén fekszik, a Posillipo-fokon túl a Pozzuoli-öbölben- Az 1900-as években népesedett be az acélkohó megépítése következtében. A második világháború súlyos pusztításai után a város rendezetlenül fejlődött. Az utóbbi években, miután lebontották az acélkohót, számos városfejlesztési projektet léptettek életbe: többek között megépítették a Città della Scienza oktatási és konferenciaközpontot, az acélkohót kiszolgáló kikötőt tengerparti promenáddá alakították át. Fuorigrotta Fuorigrotta (jelentése a grottón túl) Nápoly egyik nyugati városkerülete a Posillipo-domb nyugati oldalán. A várossal két alagút köti össze. Nevét a Crypta Napoletana után kapta, mely egy római kori alagút volt, ami összekötötte Nápolyt a Rómába vezető úttal. A fasiszta államvezetés 1936-ban Nemzetközi Vásárteret épített ide, majd a II. világháborút követően itt épült fel a San Paolo stadion is, mely a nápolyi labdarúgócsapat otthona. Ugyancsak ebben a negyedben épültek fel az egyetem új kollégiumai. Források New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 Külső hivatkozások http://www.comune.napoli.it
Municipalità 10 di Napoli

La Municipalità 10 è uno dei 10 municipi in cui è suddiviso il comune di Napoli, istituiti il 10 febbraio 2005. Confina con il comune di Pozzuoli. Dati territoriali Il territorio della municipalità è formato da 2 quartieri: Zone appartenenti Agnano Terme Antiniana Nisida Parco San Paolo Rione Cavalleggeri d'Aosta Rione Duca d'Aosta Rione La Loggetta Rione Lauro Rione Miraglia Amministrazione Note Voci correlate Municipalità di Napoli Zone di Napoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Municipalità 10 di Napoli
1st municipality of Naples

The First Municipality (In Italian: Prima Municipalità or Municipalità 1) is one of the ten boroughs in which the Italian city of Naples is divided. It is the lesser-populated municipality. Geography The municipality is located by the coast in the south-western area of the city. It is extended from the western branch of the Port of Naples to the borders with Nisida (part of Bagnoli). Its territory includes the zones of Mergellina, Piedigrotta, Borgo Santa Lucia, Borgo Marinari, Marechiaro and Rione Amedeo. Administrative division The First Municipality is divided into 3 quarters: References External links (in Italian) Municipalità 1 page on Naples website
Nápoly I. kerülete

Nápoly I. kerületét a következő városnegyedek alkotják: Chiaia Chiaia Nápoly egyik tengerparti negyede a Piazza Vittoria és Mergellina között. Legfeltűnőbb építménye a Villa Comunale. A 16. és 17. század során kezdték el kiépíteni a spanyol alkirályok a városfalaktól (Porta Chiaia) nyugati irányban. Főbb látnivalói: Villa Comunale park, Dohrn akvárium, Santa Caterina a Chiaia templom, Ascensione a Chiaia templom, Sant’Orsola a Chiaia templom, Santa Teresa a Chiaia templom, San Giuseppe a Chiaia templom, San Pasquale a Chiaia templom, Santi Giovanni e Teresa templom, Nunziatella katonai akadémia, Villa Pignatelli múzeum Posillipo Posillipo Nápoly egyik lakónegyede (helyi nyelvjárásban Pusilleco). A Nápolyi-öböltől nyugatra található sziklás, erdős dombot már a görög–római időkben ismerték Pausylipon néven, ennek jelentése „szabadulás a mindennapi gondoktól”. A Via Posillipo 1812–24 közötti megépítése után népesült be ez a vidék. A mergellinai kikötőtől indul és a partvonallal párhuzamosan fut Pozzuoli irányában. Észak felől a Bagnoli és Fuorigrotta negyedek határolják. A második világháború után nagyszabású építkezések folytak Posillipóban. Ekkor épült fel a Villa Rosebery is, az olasz államelnök hivatalos nápolyi rezidenciája. A tengerpart mentén számos római villának a romjai találhatók. Itt született Franco Alfano, olasz zeneszerző akinek nevéhez fűződik Puccini operájának a Turandotnak a befejezése. Márai Sándor magyar író családjával itt töltötte az 1948–52 közötti, első emigrációs éveit. Főbb látnivalói: Sant’Antonio a Posillipo templom, Palazzo Carafa di Belvedere , Vergilius és Leopardi síremléke, Circolo Nautico vízisport-központ San Ferdinando San Ferdinando Nápoly egyik negyede, amelyet Chiaia, Montecalvario és a kikötő határolnak. Központja a Piazza del Plebiscito. Itt található a királyi palota, a Castel Nuovo, a Castel dell’Ovo valamint a San Francesco di Paola templom, a San Carlo operaház, a Galleria Umberto passzázs és számos egyéb történelmi jelentőségű épület. A San Ferdinandónak a Piazza Plebiscitótól északra fekvő nyugati részét külön, Pizzofalcone néven ismerik. Források New Guide to Naples and Surrounding Area (Kina Italia-Lego, 2008?) (angolul) ISBN 88-8180-084-5 További információk Nápoly honlapja (olaszul)
Municipalità 1 di Napoli

La Municipalità 1 è uno dei 10 municipi in cui è suddiviso il comune di Napoli, istituiti il 10 febbraio 2005. La sede è a Palazzo Ciccarelli di Cesavolpe, in Piazza Santa Maria degli Angeli a Pizzofalcone 1, nel quartiere San Ferdinando. Dati territoriali Il territorio della municipalità è formato da 3 quartieri: Zone appartenenti Borgo Marinari Borgo Santa Lucia Coroglio Marechiaro Mergellina Pizzofalcone Amministrazione Note Voci correlate Municipalità di Napoli Zone di Napoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Municipalità 1 di Napoli Wikivoyage contiene informazioni turistiche su Municipalità 1 di Napoli
Municipalità Favaro Veneto

Municipalità Favaro Veneto bezeichnet einen Stadtbezirk der Stadt Venedig. Er ist einer von sechs sogenannten Municipalità, in die das Gemeindegebiet von Venedig aufgeteilt ist. Der Stadtbezirk hat seinen Verwaltungssitz im Stadtteil Favaro Veneto. Lage und Ausdehnung Der Stadtbezirk Favaro Veneto umfasst den nordöstlichen Teil, der vier auf der Terraferma liegenden Stadtteile von Venedig. Mit einer Fläche von 44,75 km² ist er der größte Festlandbezirk von Venedig. Seine Fläche macht 10,8 % an der Gesamtfläche Venedigs und 34,3 % an der Festlandfläche des Stadtgebietes aus. Ein ganz kleiner Teil des Bezirks von 0,4 % liegt in der Lagune von Venedig, damit ist er auch der kleinste Lagunenbezirk der Stadt. Im zum Stadtbezirk Favaro Veneto gehörenden Stadtteil Tessera liegt der Flughafen Venedig-Tessera. Der Bezirk wird im Süden von der Lagune eingegrenzt. Im Westen bildet die Ostumfahrung von Mestre die Abgrenzung vom angrenzenden Stadtbezirk Mestre-Carpenedo. Im Norden grenzt er an die Gemeinde Marcon und an die bereits in der Provinz Treviso liegenden Gemeinden Mogliano Veneto und Quarto d’Altino. Das Gemeindegebiet von Quarto d’Altino bildet mit der Lagune auch die östliche Grenze des Stadtbezirks. Bevölkerung Zum 31. Dezember 2024 zählte der Bezirk 22.844 Einwohner und war damit der bevölkerungsschwächste Stadtbezirk Venedigs auf dem Festland. Er weist mit einer Bevölkerungsdichte von 510 Einwohnern je km² die geringste Bevölkerungsdichte aller Festlandstadtbezirke auf. Mit 10.358 Einwohnern leben 45,5 % der Bevölkerung des Stadtbezirks im Stadtteil Favaro Veneto. Der zweitgrößte Stadtteil ist Campalto mit 6795 Einwohnern, gefolgt von Tessera mit 1170 und Dese mit 1158 Einwohnern. Stadtteile Zum Stadtbezirk Favaro Veneto gehören die folgenden vier Stadtteile mit über 1000 Einwohnern sowie einige kleinere Stadtviertel: Campalto Dese Favaro Veneto Tessera Geschichte Der Stadtbezirk entstand im Zuge eines am 7. Februar 2005 unter dem Vorsitz von Bürgermeister Paolo Costa verabschiedeten Gemeinderatsbeschlusses, der am 21. April 2005 in Kraft trat. Er umfasst das ehemalige Stadtviertel 8 (Favaro Veneto-Campalto). Verwaltung Dem Stadtbezirk stehen ein Präsident, eine vierköpfige Bezirksregierung und ein Bezirksrat mit 18 Bezirksräten vor. Die Bezirksregierung wird vom Präsidenten ernannt. Die Wahlen zum Bezirksrat finden parallel mit der Wahl des Bürgermeisters von Venedig und des Stadtrates statt. Vier ständige Bezirkratsausschüsse untersuchen und vertiefen Themen und Beratungsvorschläge, die in die Zuständigkeit des Rates fallen. In den Ratsausschüssen sind alle im Rat vertretenen Fraktionen vertreten. Sie bleiben nach ihrer Einrichtung bis zur Auflösung des Bezirksrats im Amt. Weblinks Municipalità di Favaro Veneto. In: comune.venezia.it. Abgerufen am 4. März 2025 (italienisch). Einzelnachweise
Municipalità di Favaro Veneto

La Municipalità di Favaro Veneto è una suddivisione amministrativa del comune di Venezia che comprende l'estremità orientale della terraferma. Confina ad ovest con la Municipalità di Mestre-Carpenedo, a nord con i confini comunali di Marcon, Quarto d'Altino e Musile di Piave e a sud-est con la gronda lagunare. Con la sua istituzione (2005) è stato soppresso il quartiere 8 "Favaro Veneto" fino al 1997 quartiere 10. Geografia antropica Suddivisioni amministrative La municipalità è a sua volta suddivisa in 4 ambiti territoriali (delegazioni di zona): Campalto - Villaggio Laguna Dese Favaro Tessera - Ca' Noghera Geografia fisica Territorio Della circoscrizione fanno parte le località di Favaro Veneto (centro principale e sede della municipalità), Tessera, Campalto, Dese, Ca' Noghera e una piccola porzione della laguna nord. Il territorio corrisponde sostanzialmente a quello dell'ex comune di Favaro Veneto, soppresso nel 1926. Amministrazione La Municipalità di Favaro Veneto è governata da una presidenza e un consiglio di Municipalità eletti direttamente dai cittadini a turno unico, in concomitanza con le elezioni comunali. L'attuale presidente eletto è Alex Bazzaro, sostenuto da una maggioranza di centrodestra. La composizione del Consiglio di Favaro Veneto, dopo le elezioni amministrative del 24 e 25 maggio 2026, è la seguente: Note Voci correlate Municipalità di Venezia Collegamenti esterni Sito ufficiale, su comune.venezia.it.
Muro Tenente

Muro Tenente es un yacimiento arqueológico de los mesapios ubicado en la región Apulia, comarca de Salento en Italia, entre el actual municipio de Latiano y el de Mesagne, cayendo bajo la administración de este último. El área del Muro Tenente ha sido objeto de excavaciones arqueológicas realizadas por la Superintendencia de Arqueología de Apulia desde los años sesenta. Desde la década de 1990, el asentamiento Mesapio fortificado ha sido estudiado por la Universidad Libre de Ámsterdam. Sus investigaciones nos explican como el área dentro de la fortificación se vio afectada por una presencia estable a partir de la Edad del Hierro (finales del siglo VIII a. C.), cuando el asentamiento alcanzó las 9 hectáreas. En la edad arcaica y clásica, el área habitada no parece extenderse más allá del área ocupada en el período anterior. Los testimonios más consistentes pertenecen al período helenístico (siglos IV-III aC), cuando se erigió una segunda muralla para encerrar un asentamiento de unas 50 hectáreas. Una de las atracciones más importantes de Muro Tenente está constituida por el excepcional estado de conservación del circuito de muros. Después de haber sobrevivido a la conquista romana del Salento (267-266 aC), parece no haya sido fácil sobrevivir a la Segunda Guerra Púnica, cuando la evidencia arqueológica documentan un paisaje urbano decaído y disfuncional y de forma simultánea, la construcción de un "villa rustica romana", activa hasta el primer siglo DC. En la Edad Media, el área se vio afectada por el fenómeno de los pueblos medievales que, a nivel arqueológico, siguen siendo prácticamente desconocidos en esta parte del área de Salento.
Musei Civici di Padova

The Musei Civici di Padova or degli Eremitani is a complex of museums and historic sites, centered on the former convent of the Eremitani (Augustinian order), and its famous Cappella degli Scrovegni with its Giotto fresco masterpieces. The complex is located on Piazza Eremitani, at the edge of the historic center of Padua, region of Veneto, Italy. The complex includes halls of archaeological objects and – in the nearby Palazzo Zuckermann – a museum of modern and medieval applied art. History The original collection arose with the acquisition of works from suppressed ecclesiastical institutions, including in 1783 of the convent of San Giovanni da Verdara and in 1810 of many other institutions. In 1825, the abbot Giuseppe Furlanetto displayed his collection of Roman and Greek lapidary inscriptions in the logge del Palazzo della Ragione. The collection was expanded by the donation of 1864 by Leonardo Capodilista. Under the patron Andrea Gloria, this collection and other works came under the ownership of the commune, leading to the formation of the Pinacoteca, as well as civic library and archive. Pinacoteca The painting gallery includes works by Lorenzo Veneziano, Giovanni da Bologna, Francesco Squarcione, Jacopo Bellini, Lorenzo Costa, Girolamo Romano, called il Romanino, Paolo Veronese, Antonio Rotta, Giorgione, Palma il Giovane, Quentin Metsys, Antonio Canova, Andrea Briosco, and Tiziano Aspetti. Among specific works in the collection are: Crucifix by Giotto derived from the altar of the Cappella degli Scrovegni Angels by Guariento derived from the Cappella della Reggia Carrarese Madonna and Child by Boccaccio Boccaccino Dinner at House of Simon and a Crucifixion by Jacopo Tintoretto St Joseph and Child Jesus, Madonna, Christ in the Garden by Giambattista Tiepolo References External links Media related to Musei civici degli Eremitani (Padua) at Wikimedia Commons
Musei Civici di Padova

Les Musei Civici di Padova ou degli Eremitani forment un complexe de musées et de sites historiques, centré sur l'ancien couvent des Eremitani (ordre des Augustins) et la chapelle des Scrovegni avec les fresques de Giotto. Le complexe est situé sur la Piazza Eremitani, au bord du centre historique de Padoue, dans la région de Vénétie. Le complexe comprend des salles d'objets archéologiques et dans le Palazzo Zuckermann voisin, un musée d'art appliqué moderne et médiéval. Histoire La collection originale est née de l'acquisition d'œuvres d'institutions ecclésiastiques supprimées, notamment en 1783 du couvent de San Giovanni da Verdara et en 1810 d'autres institutions. En 1825, l'abbé Giuseppe Furlanetto expose sa collection d'inscriptions lapidaires romaines et grecques dans la loge du Palazzo della Ragione. La collection a été élargie par la donation de 1864 par Leonardo Capodilista. Sous le mécène Andrea Gloria, cette collection devient propriété de la commune, ce qui a conduit à la formation de la Pinacothèque, de la bibliothèque et des archives civiques. Pinacothèque La galerie de peinture comprend des œuvres de Lorenzo Veneziano, Jean Bologne, Francesco Squarcione, Iacopo Bellini, Lorenzo Costa, Romanino, Paul Véronèse, Antonio Rotta, Giorgione, Palma le Jeune, Quentin Metsys, Antonio Canova, Andrea Briosco et Tiziano Aspetti. Parmi les œuvres de la collection figurent : Crucifix de Giotto provenant de l'autel de la Chapelle des Scrovegni Petite Fille en lit bébé avec papillon de Antonio Rotta Anges de Guariento provenant de la Cappella della Reggia Carrarese Vierge à l'Enfant de Boccaccio Boccaccino Dîner à la maison de Simon et Crucifixion du Tintoret Saint Joseph et l'Enfant Jésus, Madone, Christ dans le jardin de Giambattista Tiepolo Notes et références Liens externes (it) Site officiel Portail des musées Portail de la peinture Portail de la Vénétie
Vojenský hřbitov Croda Bagnata

Vojenský hřbitov Croda Bagnata (někdy nazývaný též rakousko-uherský hřbitov u Toblachu nebo Soldatenfriedhof Nasswand) se nalézá v údolí Val di Landro, přesněji na 128. kilometru státní silnice Alemagna 51 asi 8 kilometrů jižně od města Toblach pod horou Croda Bagnata. Jsou zde uloženy především ostatky vojáků Rakouska-Uherska, kteří během první světové války sváděli krvavé boje s italskými jednotkami na nedaleké hoře Monte Piana, o jejíž vrcholovou plošinu se bojovalo od června 1915 do října 1917. Na hřbitově jsou uloženy ostatky celkem 1259 padlých z různých národů, které tvořily Rakousko-Uhersko. Hřbitov je na místě, kde byla v době války polní ošetřovna (hlavně třídění raněných a základní ošetření pro pozdější transport), tedy o příliv mrtvých nebyla nouze. Je zajímavé sledovat křížení typických východoevropských příjmení, ale také italských a španělských jmen, což potvrzuje kosmopolitnost habsburského státu. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vojenský hřbitov Croda Bagnata na Wikimedia Commons Literatura Sacrari militari della prima guerra mondiale – Castel Dante di Rovereto ed altri vicini sacrari militari italiani e stranieri, edito a cura del Ministero della Difesa Commissariato Generale Onoranze Caduti in Guerra, Roma, 1971. Brigitte Strauß, "Große Geschichte" am kleinen Friedhof: der österreichische Soldatenfriedhof Nasswand bei Toblach (1915-1943), in Der Schlern, 2004, n. 12, pp. 40-49