Opatija Pomposa

Opatija Pomposa je benediktinski samostan v občini Codigoro na jadranski obali blizu Ferrare v Italiji. Bil je eden najpomembnejših samostanov v severni Italiji in je znan po karolinških rokopisih, ki jih hrani bogata knjižnica, ena najbogatejših karolinških skladišč, in po romanskih stavbah. Zgodovina Najstarejše poročilo o benediktinski opatiji na tem mestu izvira iz leta 874, ko je bila Pomposa že središče prefinjene karolinške umetnosti. Naselje je bilo verjetno ustanovljeno dve stoletji prej, po opustošenju Classeja, pristanišča Ravene (574). V langobardskem obdobju severne Italije so ga ustanovili menihi irskega misijonarja Kolumbana. Pismo iz okoli leta 1093 omenja klasična besedila, ki jih je za knjižnico pridobil ali kopiral opat Girolamo, in namiguje na Horacija (Carmen Saeculare, Satire, Pisma), Vergilijeve Georgika, Juvenala, Perzija, Kvintilijana, Terencijevega Andria, Hieronimov predgovor k zgodovini Evzebija, Ciceronove De officiis in De oratore, skrajšano različico Livija z naslovom Periohe in Mathematica Julija Firmika Materna. Do 14. stoletja je imela opatija posesti po vsej Italiji, zaradi česar je bil njen kartular pomemben tudi preko lokalne ravni. Vendar je kasneje zaradi osiromašenja sosednjega območja, ki je posledica umika morske obale in vse večje prisotnosti malarije v spodnji Padski nižini, propadla. Pomembno vlogo v italijanski kulturi je imela po zaslugi dela svojih menihov pisarjev in deloma tudi zaradi bivanja Petra Damiana v Pomposi. V tej opatiji je Guido iz Arezza v začetku 11. stoletja izumil sodobno glasbeno notacijo. Menihi iz Pompose so se leta 1650 preselili v San Benedetto v Ferrari, opatija pa je ostala prazna. V 19. stoletju je opatijo prevzela italijanska vlada. Opis Opatijska cerkev sv. Marije je triladijska ravenska romanska bazilika z arkadnimi stranskimi ladjami, brez transepta. Nastala je med letoma 751 in 874 in se je postopoma širila, ko je opatija rasla v moči in ugledu. Številni deli so bili ponovno uporabljeni kot gradbeni material. Leta 1026 je bila cerkev po obsežni prenovi ponovno posvečena. Kmalu zatem je bil dodan narteks. Cerkev je svojo sedanjo podobo s segmentno apsido dosegla v 11. stoletju. Notranjost je razdeljena na tri ladje s stebri z lepo izdelanimi kapiteli, ki očitno spominjajo na tiste v Raveni. Talni kozmatski mozaiki so še posebej dragoceni, saj izvirajo iz različnih obdobij (večinoma okoli leta 1150) in vsebujejo geometrijske elemente ter rastlinske in živalske motive. V apsidi je freska iz leta 1351, pripisana Vitalu da Bologni, ki prikazuje Kristusa, obdanega z angeli, svetniki in Marijo. Na spodnjih stenah so evangelisti, nekaj cerkvenih očetov in prizori iz življenja svetega Evstahija. Zgornje stranske stene ladje so povsod okrašene s freskami bolonjske šole iz 14. stoletja. Zgornji deli prikazujejo prizore iz Stare in Nove zaveze, spodnji pa prizore iz Razodetja. Stena nasproti apside prikazuje večplastno upodobitev Poslednje sodbe. Vendar pa celoten vtis notranjosti znatno motijo ​​oporniki, ki (domnevno od 18. stoletja do leta 1858) obdajajo stranske ladje in vhodno dvorano. Ti so bili dodani kasneje zaradi stabilnosti in zakrivajo prostorski vtis triladijske bazilike. Narteks si zasluži pozornost, ne zaradi svoje arhitekture, temveč zaradi svoje zasnove. Barvit vzorec je ustvarjen z opeko v različnih odtenkih rdeče do rumene. Kot dodaten okras je vdelanih osem terakotnih skled. Posebej presenetljivi sta dve okrogli okni. Njegova ornamentika iz naravnega kamna je edinstvena in kaže orientalske vplive (območje okoli Ravene je do 8. stoletja pripadalo Vzhodnemu rimskemu cesarstvu, Bizancu, kar je prav tako pomembno vplivalo na umetnost). Kor je bil v 1970-ih v okviru liturgičnih reform prilagojen zahtevam Drugega vatikanskega koncila, staro oltarno konstrukcijo pa je nadomestil nov oltar in ambon. V refektoriju so poslikave rimskega mojstra. Kapiteljska dvorana ima freske iz začetka 14. stoletja, ki jih je naslikal Giottov učenec. Prostostoječi zvonik (ki se je začel leta 1063 in končal v nekaj desetletjih), visok 48 m, je eden najlepših ohranjenih zvonikov iz romanskega obdobja, skupaj z zvonikom opatije San Mercuriale (75 m) v Forlìju. Pomembna je tudi Palazzo della Ragione iz sredine 11. stoletja, ki stoji proti opatijski cerkvi v preddverju oziroma atriju. Zgrajena je bila pred posvetitvijo opatijske cerkve leta 1026, zgradil pa jo je arhitekt Mazulo, izšolan v Raveni. Zvonik Ob cerkvi se dviga 48 metrov visok zvonik. Zgradil ga je leta 1063 arhitekt Deusdedit, čigar ime je bilo vklesano na ploščo na zahodni steni. Stolp ima značilne lombardske značilnosti. Okna so proti vrhu številčnejša in širša. To daje strukturi posebno lahkotnost in daje vtis, da sega v nebo, kar še dodatno poudarja visoka, koničasta, zaobljena streha. V stene rdeče-rumenega kamnitega stolpa so vgrajene redke keramične sklede, ki prikazujejo drevesa, ribe, ptice in rože. Domneva se, da osemnajst teh skled izvira iz sredozemskih držav, kot so Egipt, Tunizija ali Sicilija. Samostan Za razliko od cerkve so samostanske stavbe večinoma uničene. V nekdanjem opatijskem dormitoriju nad kapiteljsko dvorano je bil ustanovljen muzej. Na ogled so različne najdbe, odkrite na najdišču, in ostanki restavratorskih del, ki so bila ključna pri rekonstrukciji kompleksne arhitekturne zgodovine samostanskega kompleksa in zlasti cerkve. Razstave vključujejo napise, marmorna dela, redke štukature iz prvotne dekoracije cerkve, majoliko, vsakdanje predmete in fragmente starejših fresk. Kapiteljska dvorana je na zadnji strani nekdanjega križnega hodnika. Okrašena je s freskami iz 14. stoletja, ki prikazujejo križanje, ustanovitelja reda Benedikta in svetega Guya, opata iz Pompose, ter enobarvne upodobitve prerokov na stranskih stenah. Nekdanji refektorij je v drugem krilu stavbe. Na nasprotni strani (pri sedanjem vhodu v samostanski kompleks) je Palazzo della Ragione, kjer se je izvajala jurisdikcija nad fevdi. Ker stavba od začetka ni nikoli služila verski funkciji, je bila ločena od dejanskega samostanskega kompleksa. V popularni kulturi Opatija je v začetku leta 2010 pridobila zmerno priljubljenost med ruskimi uporabniki interneta zaradi freske, ki prikazuje hudiča, čigar videz spominja na ruskega predsednika Vladimirja Putina. Po ruski invaziji na Ukrajino je mem doživel kratek ponovni razcvet. Sklici Zunanje povezave Pomposa Abbey - Polo Museale dell'Emilia-Romagna