NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Piazza Pretoria

La Piazza Pretoria, également connu comme la piazza Vergogna (la place de la honte), est à la limite du quartier de Kalsa, près de l'angle de Cassaro avec la Via Maqueda, à quelques mètres du Quattro Canti, le centre exact de la ville historique de Palerme. Histoire En 1573, le Sénat de Palerme acheta une fontaine initialement destinée au palais de San Clemente (it) à Florence, avec l'intention de la positionner sur la place. Pour faire la place à cette réalisation monumentale, conçue pour un lieu ouvert, plusieurs maisons ont été démolies et la fontaine a été réadaptée au site avec l'ajout de nouvelles pièces. En 1581 ont lieu les travaux d'hébergement de la fontaine sur la place. La grande fontaine centrale est le point focal pour seize statues nues de nymphes, humains, sirènes et satyres. Depuis le XVIIIe siècle en 1860, la fontaine a été considérée comme la représentation des municipalités corrompues, et Palerme a surnommé la place « Place de la honte » (« Piazza della Vergogna ») du fait de la nudité des statues. Cela peut aussi refléter l'influence dominante de l'Inquisition des Espagnols à cette époque. Description Au centre de la place se trouve la Fontana Pretoria (1554), par Francesco Camilliani, occupant une grande partie de l'extension qui caractérise fortement le plan prétorien. Trois des quatre côtés sont entourés par des bâtiments: le palazzo delle Aquile (siègede la municipalité) construit au XIVe siècle et rénové au XIXe siècle, l'église Sainte-Catherine (en) (fin du XVIe siècle), et deux palais baronniaux : le palazzo Bonocore et le palazzo Bordonaro. Le quatrième côté de la place avec un escalier descend vers la Via Maqueda (it). Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Piazza Pretoria » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Sicile
Piazza Pretoria

Piazza Pretoria, egyéb nevén piazza della Vergogna (Szégyen tere) Palermo történelmi belvárosának egyik legismertebb tere. Kalsa negyedben található. A tér a Fontana Pretoria monumentális szökőkútjáról ismert. Történelem Palermo szenátusa 1573-ban vásárolta a szökőkutat, amit eredetileg Firenzében a Szent Kelemen Palotának szántak. Mivel a szökőkútnak nem volt helye, ezért Palermóban csak úgy tudták elhelyezni, ha lebontanak házakat. 1581-re a munkáltak befejeződtek, amit Camillo Camilliani és Michelangelo Naccherino szobrászok vittek véghez. A szökőkúton 16 meztelen szobor található nimfákról, emberekről, sellőkről és szatírokról. A 19. században a tér a városvezetés korruptságát jelképezte, valamint a meztelen szobrok miatt a teret "Szégyen terének" nevezték el a helyiek. Leírás A tér közepén a Fontana Pretoria található, amit 1554-ben készített Francesco Camilliani. A tér négyoldalából három épületekkel van körbezárva: A Pretoriánius Palota, Alexandriai Szent Katalin-templom valamint a Bonocore és Bordonaro Palota. Galéria Jegyzetek
Piazza Pretoria

Piazza Pretoria, si trova sul limite del quartiere della Kalsa, in prossimità dell'angolo del Cassaro con via Maqueda, a pochi metri dai Quattro Canti, centro esatto della città storica di Palermo. Storia Nel 1573 il senato palermitano acquistò la fontana con l'intenzione di collocarla al centro della piazza. L'elaborato manufatto in marmo di Carrara era inizialmente destinato al palazzo di San Clemente di Firenze, opera commissionata da Luigi, fratello di García Álvarez futuro viceré di Sicilia e della granduchessa di Toscana Eleonora di Toledo, entrambi figli di Pedro Álvarez de Toledo y Zúñiga, viceré di Napoli. Eleonora fu la prima moglie di Cosimo I de' Medici. Per collocare la monumentale realizzazione concepita per un luogo aperto, furono demolite diverse abitazioni. La fontana fu riadattata al luogo con l'aggiunta di nuove parti. Nel 1581 furono ultimati i lavori di sistemazione della fontana sulla piazza diretti da Camillo Camilliani e coadiuvato da Michelangelo Naccherino. È popolarmente nota per la Fontana della Vergogna; il nomignolo nascerebbe dalla presenza del monastero di clausura dell'Ordine domenicano, le cui religiose, infastidite dalla gran profusione di parti intime esibite dalle statue, disposero atti vandalici col fine di sfregiarle, oppure da leggende intorno alla figura della regina Giovanna d'Angiò. Uno studio mirato delle fonti documentali sposta l'attenzione sulle spese disinvolte, errati stili gestionali e amministrativi, sugli enormi conflitti di interessi, aberrazioni e anomalie politiche posti allegramente in essere secoli fa e già pesantemente criticati dall'opinione pubblica. Descrizione Al centro della piazza è collocata la fontana Pretoria opera di Francesco Camilliani realizzata nel 1554, che occupandone gran parte dell'estensione caratterizza fortemente il Piano Pretorio. Tre dei quattro lati sono chiusi da edifici: il palazzo Pretorio, sede del comune costruito nel XIV secolo e ristrutturato nel XIX secolo; la chiesa di Santa Caterina d'Alessandria edificata alla fine del XVI secolo; due palazzi baronali: palazzo Bonocore e palazzo Bordonaro separati da una scalinata sul Cassaro. Sul quarto lato la piazza scende con una scalinata su via Maqueda dirimpetto al prospetto sinistro della chiesa di San Giuseppe dei Teatini. Galleria d'immagini Curiosità Vi è stato girato il video Diva de La Rappresentante di Lista. Note Bibliografia (IT) "Guida d'Italia" - "Sicilia", Touring Club Italiano. (IT) Gaspare Palermo, "Guida istruttiva per potersi conoscere ... tutte le magnificenze ... della Città di Palermo", Volume II, Palermo, Reale Stamperia, 1816. (IT) Gioacchino di Marzo, "I Gagini e la scultura in Sicilia nei secoli XV e XVI; memorie storiche e documenti", Conte Antonio Cavagna Sangiuliani di Gualdana Lazelada di Bereguardo, Volume I e II, Palermo, Stamperia del Giornale di Sicilia. Voci correlate Fontana Pretoria Palazzo Pretorio (Palermo) Chiesa di Santa Caterina (Palermo) Palazzo Bonocore Palazzo Bordonaro Via Maqueda Cassaro Kalsa Palermo Monumenti di Palermo Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su piazza Pretoria
Piazza Pretoria

Het Piazza Pretoria is een plein in de Siciliaanse hoofdstad Palermo. Het is gelegen in het historische centrum aan de Via Maqueda, ten zuiden van het plein Quattro Canti. Het plein is vernoemd naar het Palazzo Pretorio, dat aan de zuidzijde van het plein staat en het stadhuis van Palermo is. Het Piazza Pretoria is in de zestiende eeuw aangelegd om plaats te bieden aan de maniëristische Fontana Pretoria. In de volksmond wordt het plein Piazza della Vergogna (Plein van de Schande) genoemd, vanwege de vele naakte beelden van de fontein. Aan de overkant van de Via Maqueda, ten westen van het plein, staat de Dominicaanse kerk Santa Caterina.
Пьяцца Претория

Пьяцца Претория — одна из центральных площадей Палермо, расположенная по оси улицы Македа к востоку от Кватро Канти. На площади расположен живописный ансамбль в стиле барокко с монументальным фонтаном в стиле маньеризма. Три из четырёх сторон площади образованы памятниками архитектуры стиля барокко — церкви Санта-Катарина, Сан-Джузеппе-деи-Театини (обе XVII века) и палаццо Преторио. Последнее здание дало название площади. Палаццо Преторио было построено в 1463 году и значительно перестроено в стиле барокко в XVII веке. Дворец первоначально предназначался для палермитанского Сената (отсюда второе название — Палаццо Сенаторио), а с XIX века здесь размещается городская мэрия. Центральную часть площади занимает грандиозный фонтан, представляющий собой композицию из ряда бассейнов разных размеров, окружённых статуями мифологических персонажей, аллегорий, животных и фантастических монстров. Большинство человеческих фигур изображены обнажёнными, что для благочестивых жителей Палермо стало шоком, отчего фонтан в народе называется «фонтаном стыда». Фонтан Претория был сооружён в 1554-1555 флорентийским маньеристом Франческо Камильяни для тосканской резиденции Педро Толедского, испанского вице-короля Неаполя и Сицилии. После смерти владельца его сын продал фонтан городу Палермо за 30 тысяч эскудо. В 1574 году фонтан был разобран на 644 части, перевезён из Тосканы в Палермо и вновь собран под наблюдением сына своего создателя Камилло Камильяни. Примечания Литература «Искусство и история Палермо и Монреале». — Флоренция, 2007. ISBN 88-476-0207-6
Трг Преторија

Трг Преторија (итал. Piazza Pretoria) познат и као Трг срама (итал. Piazza della Vergogna) је један од централних тргова Палерма источно од осе улице Македа и на неколико метара од трга Кватро канти који се сматра центром историјског дела града; истовремено је на западној граници кварта Калса. Јужно је Белинијев трг са црквама из XII века chiesa di Santa Maria dell'Ammiraglio или San Nicolò dei Greci и chiesa di Santa Maria dell'Ammiragliohiesa di San Cataldo. Опис Трг Трг је у барокном стилу са три стране окружен значајним архитектонским споменицима: палатом Преторија (градском кућом), црквом Свете Катарине (Chiesa di Santa Caterina), с краја XVI века, и баронским палатама Palazzo Bonocore и Palazzo Bordonaro. Са четврте стране степеништем се силази ка улици Македа, а преко пута, у кварту Албергерија, је chiesa di San Giuseppe dei Teatini, најрепрезентативнији објекат сицилијанског барока. Трг је добио име по палати Преторија изграђеној 1463. године, а током XVII века преуређеној у барокном стилу. Првобитно је у њој био Сенат Палерма (отуда други назив - Palazzo Senatorio), а од XIX века палата Преторија је градска кућа. Од 1860. фонтана је сматрана алегоријом корупције општинске власти па је цео трг добио надимак Трг срама, делимично и због нагих фигура фонтане. Фонтана У центру трга је велика маниристичка фонтаном (Fontana Pretoria) коју је 1573. године купио Сенат Палерма. Фонтана, дело тосканског вајара Франческа Камиљанија (Francesco Camilliani) направњена је 1554—55. године и првобитно постављена у врту палате Светог Клемента у Фиренци, тосканској резиденцији дон Педра од Толеда, вице-крала Напуља и Сицилије. После смрти владара његов син продао је фонтану за 30.000 ескуда. Године 1574. фонтана је била растављена на 644 дела, превезена у Палермо и поново састављена под надзором Камиљанијевог сина. Да би се направило место за фонтану, која је била предвиђена за отворени простор, срушено је неколико кућа у густом градском ткиву, а фонтана је прилагођена и добила је неколико нових делова. Адаптација и постављање били су завршени 1581. године. Фонтана је у облику концентричних базена у три нивоа, са статуама митолошких бића, чудовишта, тритона, сирена и четири реке Палерма (Орето, Папирето, Габриеле и Маредолче). Литература DK Publishing : DK Eyewitness Travel Guide: Sicily. 2013. ISBN 978-0-7566-9513-2. Anonymus : Искусство и история Палермо и Монреале. Флоренция. 2007. ISBN 978-88-476-0207-6.
Chiesa di San Pietro (Melegnano)

La chiesa di San Pietro, o dei Santi Pietro e Biagio, è una chiesa cattolica posta nel centro storico della città italiana di Melegnano, nell'arcidiocesi di Milano. Storia La chiesa di San Pietro venne costruita nel 1666 sul luogo precedentemente occupato da un antico ospedale gestito dai frati disciplini. A fine Ottocento venne restaurata, decorandone l'interno. Caratteristiche La chiesa, che prospetta su una piccola piazza, ha una facciata barocca a doppio ordine sormontata da un timpano; sopra il portale si apre un finestrone, inquadrato da due nicchie contenenti le statue dei santi Pietro e Biagio. L'interno, anch'esso in stile barocco, ha un'unica navata ed è illuminato da un'alta cupola. Fra le numerose opere d'arte che vi si conservano, notevole un gruppo statuario rappresentante la Deposizione, conosciuto popolarmente come i Caragnon de San Peder («dolenti di San Pietro»). Note Bibliografia Rotary club Milano-Melegnano (a cura di), L'arte nel territorio di Melegnano, introduzione di Carlo Perogalli, Milano, Nuove edizioni, 1977, ISBN non esistente, SBN SBL0161506. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Pietro Collegamenti esterni Chiesa di San Pietro, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Chiesa di San Pietro, su LombardiaBeniCulturali, Regione Lombardia. Chiesa di Santi Pietro e Biagio <Melegnano>, su Le chiese delle diocesi italiane, Conferenza Episcopale Italiana. URL consultato il 5 aprile 2021.
Reattore nucleare LENA

Il LENA (acronimo di Laboratorio Energia Nucleare Applicata) è un reattore nucleare utilizzato per scopi di ricerca scientifica situato presso l'Università degli Studi di Pavia. È un reattore di tipo TRIGA Mark II, dove TRIGA è l'acronimo di Training Research Isotope Production General Atomics e indica una classe di reattori nucleari da addestramento prodotti da General Atomics. In regime stazionario fornisce una potenza termica di 250 kW. Il contratto di acquisto fu siglato nel 1962 dal rettore dell'università e la costruzione cominciò nel 1964. Il reattore raggiunse la sua prima criticità il 15 novembre 1965 e da allora viene usato principalmente per attività di ricerca medica e formazione. Il combustibile nucleare è costituito da una lega metallica di uranio (arricchito al 19,95% in 235U) e zirconio, all'interno della quale viene fatto diffondere dell'idrogeno, che funge da moderatore. Il nocciolo è immerso in acqua e la reazione viene controllata mediante l'inserimento e l'estrazione di tre barre di controllo. Il reattore è molto sicuro in quanto possiede coefficiente termico negativo: un aumento della temperatura infatti causa una riduzione della potenza nel reattore. Note Voci correlate Reattore nucleare a fissione Università degli Studi di Pavia Collegamenti esterni Sito ufficiale del Laboratorio Energia Nucleare Applicata dell'Università di Pavia, su lena.unipv.it.
Kraftwerk Chivasso

Das Kraftwerk Chivasso (italienisch Centrale termoelettrica di Chivasso) ist ein GuD-Kraftwerk in der Gemeinde Chivasso, Metropolitanstadt Turin, Region Piemont, Italien, das nahe der Stelle liegt, an der der Kanal Cavour vom Po ausgeleitet wird. Eigentümer und Betreiber ist das Energieversorgungsunternehmen A2A. Der Eigentümer A2A gibt für die installierte Leistung des Kraftwerks 1177 bzw. 1237 MW an: sonstige Quellen geben 1160 1177 oder 1179 MW an. In den Jahren 2019 und 2020 wurden 2,592 (bzw. 2,601) Mrd. kWh erzeugt. Geschichte Der erste Kraftwerksblock ging 1953 in Betrieb; bis 1966 wurde das Kraftwerk auf fünf Blöcke erweitert, von denen drei in den folgenden Jahren stillgelegt wurden. Diese fünf Blöcke wurden mit Kohle und Öl befeuert. Mit dem Bau des GuD-Kraftwerks wurde 2002 begonnen; es ging zwei Jahre später in Betrieb. Aufgrund geänderter Marktbedingungen war das für die Grundlast ausgelegte Kraftwerk nicht mehr wettbewerbsfähig; es wurde daher Ende 2013 stillgelegt. Nachdem die Anlage modernisiert wurde, ging sie im November 2015 wieder in Betrieb. Kraftwerksblöcke Das Kraftwerk besteht mit Stand September 2023 aus zwei Blöcken, die in Betrieb ist. Die folgende Tabelle gibt einen Überblick: Block 1 Der Block 1 besteht aus zwei Gasturbinen sowie einer nachgeschalteten Dampfturbine. An die Gasturbinen ist jeweils ein Abhitzedampferzeuger angeschlossen; die Abhitzedampferzeuger versorgen dann die Dampfturbine. Die Leistung der beiden Gasturbinen wird mit jeweils 250 und die Leistung der Dampfturbine mit 280 (bzw. 294) MW angegeben. Die beiden Gasturbinen vom Typ 9FA wurden von General Electric geliefert. Durch General Electric wurden von 2014 bis 2015 an den beiden Gasturbinen Upgrades durchgeführt, so dass sie bis auf 65 MW Minimalleistung heruntergefahren werden können; ihre Leistung kann dabei um 50 MW in der Minute gesteigert bzw. gesenkt werden. Block 2 Der Block 2 besteht aus einer Gasturbine sowie einer nachgeschalteten Dampfturbine. An die Gasturbine ist ein Abhitzedampferzeuger angeschlossen, der die Dampfturbine versorgt. Die Leistung der Gasturbine wird mit 250 und die Leistung der Dampfturbine mit 130 (bzw. 135) MW angegeben. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Italien Weblinks Chivasso power station. Global Energy Monitor (GEM), abgerufen am 9. September 2023 (englisch). Einzelnachweise
ТЕС Ківассо

ТЕС Ківассо – теплова електростанція на північному заході Італії у регіоні П'ємонт, метрополійне місто Турин. Модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. У 1953-му на майданчику станції ввели в експлуатацію конденсаційний енергоблок з паровою турбіною потужністю 70 МВт, розрахований на споживання мазуту та вугілля. В 1956-му його доповнили другим таким же, а в 1959-му стали до ладу два блоки з показниками 23 МВт та 140 МВт, котрі мали використовувати мазут. Нарешті, у 1966-му ввели в експлуатацію блок №5 потужністю 250 МВт, так само розрахований на спалювання мазуту. Ще до того, у 1962-му, запустили встановлену на роботу у відкритому циклі газову турбіну з показником 30 МВт, призначену для покриття пікових навантажень у електромережі. В 1974-му блокам 4 та 5 надали можливість споживати природний газ. В 1992-му перші два блоки закрили, а блок №3 та газову турбіну законсервували. Нарешті, в 2000-му станцію зачинили для докорінної модернізації, після якої у 2005-му запустили в роботу із двома парогазовими блоками. Перший з них має номінальну потужність у 776 МВт та включає дві газові турбіни з показниками по 250 МВт, які через котли-утилізатори живлять одну парову турбіну потужністю 280 МВт. Другий парогазовий блок номінальною потужністю 383 МВт має одну газову турбіну з показником 250 МВт, яку через котел-утилізатор під’єднали до парової турбіни старого блоку №5, котру частково демобілізували зі зменшенням потужності до 135 МВт. Загальна паливна ефективність при виробництві електроенергії становить 56% для блоку №1 та 56,1% для блоку №2. Після модернізації ТЕС повністю перейшла на природний газ, що постачається по відводу довжиною 4,1 км (блакитне паливо може надходити на північні околиц Турину по трубопроводах Мортара – Ківассо, Беллінцаго-Новарезе – Турин та Кортемаджоре – Турин). Видалення продуктів згоряння із котлів-утилізаторів відбувається через димарі висотою по 90 метрів. Для охолодження використовується вода із каналу Кавур (річка По). Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованим на роботу із напругою 380 кВ та 220 кВ. Примітки
ТЕС Поркарі

ТЕС Поркарі — теплова електростанція у центральній частині Італії в регіоні Тоскана, провінція Лукка. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію в 1996 році, станція має один блок номінальною потужністю 100 МВт. У ньому встановлені дві газові турбіни потужністю по 38 МВт, яка через котли-утилізатори живлять одну парову з показником 24 МВт. За рік станція виробляє понад 0,6 млрд кВт·год електроенергії. Крім того, вона постачає пару розташованим поряд промисловим підприємствам. Як паливо станція використовує природний газ, що може надходити до регіону по трубопроводу Монтелупо – Ліворно. Зв'язок з енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 132 кВ. Примітки
ТЕС Розіньяно

ТЕС Розіньяно — теплова електростанція в центральній частині Італії у регіоні Тоскана, провінція Ліворно. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2007 році, станція має один блок номінальною потужністю 386 МВт. У ньому встановлена одна газова турбіна потужністю 263 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову з показником 133,5 МВт. Загальна паливна ефективність ТЕС при виробництві електроенергії становить 53,3 %, крім того, станція постачає тепло для системи централізованого опалення. Як паливо ТЕС споживає природний газ, який надходить до регіону по трубопроводу Ліворно – Пйомбіно. Для охолодження використовується морська вода, що подається за допомогою інфраструктури хімічного заводу компанії Solvay, на території індустріального комплексу якої знаходиться майданчик ТЕС (варто відзначити, що у складі комплексу Solvay працює введена десятком років раніше ТЕС Розен, яка забезпечує потреби хімічного виробництва в електроенергії та парі). Зв'язок з енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
ТЕС Сан-Северо

ТЕС Сан-Северо – теплова електростанція на півдні Італії у регіоні Апулія, провінція Фоджа. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2011 році, станція має один блок номінальною потужністю 400 МВт. У ньому встановлена одна газова турбіна потужністю 280 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну з показником 135 МВт. Загальна паливна ефективність ТЕС становить 55%. Як паливо станція використовує природний газ, який постачається із національної газотранспортної системи через відвід довжиною 22 км (при цьому через регіон проходять газопроводи Васто – Біккарі та Ларіно – Реггенте). Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Проект реалізували через компанію En Plus, котра належить Alpiq (66,7%) та Eviva (33,3%). Примітки
Torre Baccelli

La Torre Baccelli o Castello Postmontem è una torre medioevale in Provincia di Rieti, nella Bassa Sabina. Appartenuta alla vicina Abbazia di Farfa, è oggi ubicata nel comune di Fara in Sabina. In contatto visivo con l'Abbazia di San Martino, i ruderi di questa torre fortificata dominano ancora oggi la valle del fiume Farfa. Attualmente non è visitabile poiché è situata in un terreno di proprietà dell'Enel in quanto, proprio a ridosso della torre, è presente dai primi anni del Novecento la Centrale idroelettrica Farfa 1, Nei pressi della torre si trova anche un laghetto artificiale a svolgere la funzione di bacino di carico. Collegamenti esterni Torre Baccelli, su catalogo.beniculturali.it, Ministero della cultura.