NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palazzo Nathan

Palazzo Nathan é um palácio eclético localizado no número 122 da Via Torino, no rione Castro Pretorio de Roma. Atualmente abriga o Hotel Le Petit. História Este palácio foi construído por Cesare Janz em 1889 e apresenta o estilo característico do reinado do rei Humberto I da Itália ("humbertino"). Seu nome é uma referência a Ernesto Nathan (1845-1921), prefeito (em italiano: sindaco) da Comuna de Roma entre 1907 e 1913 e novamente entre 1917 e 1919, que viveu e morreu ali. Nathan também foi grão-mestre do Grande Oriente da Itália entre 1896 e 1904 e entre 1917 e 1919. O edifício tem cinco andares e sua fachada é lindamente decorada, especialmente no terceiro e no quarto pisos, nos quais as janelas contam com belas cornijas com cariátides e colunas caneladas de altura dupla. Na esquina da Via Torino com uma viela de serviço estão varandas com colunas, uma quadrangular embaixo e uma curva no alto. Referências Ligações externas
Villino Centurini

Il Villino Centurini è un edificio di Roma nel quartiere Castro Pretorio; il suo fronte principale si affaccia su piazza Indipenzenza, e fa angolo con Via Vittorio Bachelet. Fu edificato nel 1874 su ordine di Alessandro Centurini. Storia L'edificio fu progettato e costruito nel 1874 dall'architetto svizzero Enrico Kleffler (1840-1891) per il committente Alessandro Centurini (1830-1916), industriale genovese. Il palazzo, costruito nell'attuale quartiere Castro Pretorio, fu uno dei primi a sorgere nel nuovo quartiere noto come "Macao", in Piazza dell'Indipendenza, conosciuta all'epoca come Piazza del Macao. La tipologia del villino ricorda i modelli francesi o tedeschi, e soddisfa le esigenze della classe dirigente della nuova Italia unificata. Nel 1933 fu venduto dagli eredi al Comune di Roma e, due anni dopo, iniziò a ospitare il Liceo-Ginnasio "Giulio Cesare". Dal 1936 ospitò anche la sede del Regio Istituto Magistrale Alfredo Oriani, ed oggi il Liceo Statale Niccolò Machiavelli. Un anno prima, per soddisfare la domanda di maggior spazio per gli studenti, era stato costruito un nuovo edificio attaccato alla vecchia dimora, che cambiò irrimediabilmente il suo carattere, a causa della perdita della facciata sul giardino, che si estendeva precedentemente fino a Via Vicenza. Nel corso degli anni, gli interni del villino sono stati modificati e trasformati per adattarsi a nuove realtà scolastiche. Di conseguenza, le stanze, i salotti e persino la cucina sono stati trasformati in aule, laboratori ed uffici. Nel 1996 iniziarono i primi lavori di restauro dell'edificio: furono recuperate la facciata principale su Piazza dell'Indipendenza e quella su Via Bachelet. Nel 1999, dopo il crollo di una parte interna sopra la scala di accesso al primo piano, iniziarono i lavori per la conservazione e il restauro degli interni, conclusisi nel maggio 2002. Note Collegamenti esterni Foto del Villino Centurini - Piazza Indipendenza, su romasparita.eu.
Villino Centurini

Villino Centurini é uma pequena villa localizada na esquina da Piazza dell'Indipendenza com a Via Vittorio Bachelet, no rione Castro Pretorio de Roma. História e descrição Este palácio foi projetado e construído em 1874 pelo arquiteto suíco Enrico Kleffler (1840-1891) na Piazza dell'Indipendenza para o comendador Alessandro Centurini (1830–1916), um industrial genovês, senador e personagem importante nos grandes empreendimentos realizados na capital na época. O palácio foi um dos primeiros a ser construído no novo bairro conhecido como "Macao" (o atual rione Castro Pretorio) e, em particular, na Piazza dell'Indipendenza, conhecida na época como Piazza del Macao, no formato de um villino, que relembra modelos franceses ou alemães e realiza as exigências da classe dirigente da nova Itália unificada. Em 1933, ele foi vendido por seus herdeiros, em dificuldades financeiras, para a Comuna di Roma e, dois anos depois, passou a abrigar a sede do Liceo Ginnasio "Giulio Cesare". A partir de 1936, passou a abrigar também a sede do Regio Istituto Magistrale Alfredo Oriani, hoje o Liceo Statale Niccolò Machiavelli. Um ano antes, para fazer frente à exigência de mais espaço para os alunos, um novo edifício foi construído encostado no antigo palacete, o que alterou de maneira irremediável sua característica de villino com a perda da fachada de frente para o jardim e para a Via Vicenza. Ao longo dos anos, os ambientes interiores do villino foram muito modificados e transformados para se adaptarem à nova realidade escolar. Por conta disto, quartos, salões e até a cozinha foram transformados em salas de aula, laboratórios e escritórios. Em 1996 foram realizadas as primeiras obras de restauração do edifício, que se apresentavam em "condições de notável degradação": a fachada principal para a Piazza dell'Indipendenza e a da Via Bachelet foram recuperadas. Em 1999, depois do desabamento de uma parte interna acima da escada de acesso ao primeiro andar, foram iniciadas as obras de conservação e restauração do interior, terminadas em maio de 2002 Referências Ligações externas
Chiesa di Santa Maria Annunziata (Borgo Valbelluna)

La chiesa arcipretale di Santa Maria Annunziata è la parrocchiale di Mel, frazione-capoluogo del comune sparso di Borgo Valbelluna, in provincia di Belluno e in diocesi di Vittorio Veneto; fa parte della forania Zumellese. Storia Si sa che Mel era sede di un'importante pieve già dalla fine del V secolo. Tra le sue filiali possiamo ricordare Pellegai e Cave, oltre a varie cappelle esterne. L'antica pieve era la chiesa dell'Addolorata, ancor oggi esistente, anche se ridotta a dimensioni inferiori rispetto a quelle originarie. Nel XVIII secolo il campanile crollò a causa d'un incendio e non fu mai più riedificato. I lavori di costruzione dell'attuale parrocchiale iniziarono il 14 ottobre 1768 e terminarono con la consacrazione della stessa, impartita il 5 settembre 1773 dal vescovo di Ceneda Giannagostino Gradenigo. Note Voci correlate Mel Parrocchie della diocesi di Vittorio Veneto Diocesi di Vittorio Veneto Regione ecclesiastica Triveneto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Maria Annunziata Collegamenti esterni Chiesa di Santa Maria Annunziata, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Parrocchia di S. MARIA ANNUNZIATA, su pmap.it.
Port of Venice

The Port of Venice (Italian: Porto di Venezia) is a port serving Venice, northeastern Italy. It is the eighth-busiest commercial port in Italy and was one of the most important in the Mediterranean concerning the cruise sector, as a major hub for cruise ships. It is one of the major Italian ports and is included in the list of the leading European ports which are located on the strategic nodes of trans-European networks. In 2006, 30,936,931 tonnes passed through the port, of which 14,541,961 was the commercial sector, and it saw 1,453,513 passengers. In 2002, the port handled 262,337 containers. Michael Jackson planned to perform here at July 9, 1992 during his Dangerous World Tour, but these plans were cancelled. References External links Official site
Port de Venise

Le port de Venise est un des plus importants d’Italie pour le volume du trafic commercial et un des plus importants de l’Adriatique et Méditerranée en ce qui concerne le secteur des croisières. Configuration L'accès est assuré par les trois entrées des ports de : Lido-San Nicolò Malamocco-Alberoni Pellestrina-Chioggia Les quais sont répartis sur diverses zones selon les fonctions : sur la terre ferme, à Marghera (45° 27′ 00″ N, 12° 16′ 30″ E), se concentre le trafic commercial, spécialement par porte-conteneurs et pétroliers qui alimentent l'interport et la zone industrielle. Depuis juillet 2007, peuvent y accéder les navires de 260 mètres, contre les 220 d’avant, grâce aux travaux d’excavation effectués sur le Canal des Pétroliers qui relie Port Marghera à l’entrée du port de Pellestrina. dans le centre historique, à la Station Maritime (45° 26′ 03″ N, 12° 18′ 30″ E), accostent les traghetti pour la Grèce et la Turquie et les grands navires de croisière. Sont disponibles: 4 embarcadères pour traghetto et 6 embarcadères pour les navires de croisières ; pour des navires ne dépassant pas les 304 mètres. toujours au centre historique, le long de la “riva dei Sette Martiri” (45° 25′ 50″ N, 12° 21′ 10″ E) se trouvent amarrés les grands yacht privés et occasionnellement des navires de croisières et unités militaires en face de l’arsenal. Le port est interconnecté avec la zone industrielle de Marghera, en outre son bassin comprend de nombreux chantiers navals de construction et de réparation, présents à Marghera, Venise et Pellestrina. C’est le siège des activités de la Marine militaire italienne avec la présence de l'ex-Arsenal Militaire Maritime, aujourd'hui le siège de l'Institut d’études Militaires Maritimes et du Musée historique naval de Venise, et de l’École navale militaire Francesco Morosini. On y accède par les entrées des ports du Lido, pour la cité historique, et de Malamocco à la zone industrielle par le canal des pétroliers. Les embouchures sont actuellement en phase de grande reconfiguration pour le projet Mose, avec la création des nouvelles digues pour réduire l’influence du Sirocco et des ports de refuge et bassins aptes à consentir le trafic même dans quand les barrages mobiles contre l'acqua alta. Trafic En 2006 , le port a eu un trafic de 30 936 931 tonnes, avec environ 14 541 961 tonnes dans le secteur commercial, avec 316 641 Twenty-Foot Equivalent Unit (TEU) et 1 453 513 passagers, 5 033 484 tonnes dans le secteur industriel et 11 361 476 tonnes dans celui du pétrole. Au total, sont passés par Venise (en 2006), 4 998 navires, dont 1 337 de passagers Galerie Notes et références Voir aussi Liens internes Province de Venise Lagune de Venise Port industriel de Venise Mer Adriatique Projet Mose Liens externes (it + en) Autorité portuaire de venise Portail des ports Portail de la mer Adriatique Portail de Venise
Portul Veneția

Portul Veneția este unul dintre cele mai importante porturi comerciale ale Italiei și unul dintre cele mai mari porturi de croazieră din Marea Adriatică și Marea Mediterană. Configurație Accesul este asigurat prin cele trei porturi de intrare: Lido-San Nicolò Malamocco-Alberoni Pellestrina-Chioggia Docurile sunt repartizate pe diferite zone, după funcționalitate: pe continent, la Marghera (45°27′0″N 12°16′30″E﻿ ()45.45000; 12.27500), se concentrează traficul comercial, în special portcontainere și petroliere care alimentează interportul și zona industrială. Din iulie 2007 pot intra aici nave cu lungimea de 260 de metri, față de numai 220 de metri înainte, datorită activităților de excavare efectuate pe canalul petrolierelor care leagă Portul Marghera de intrarea în portul Pellestrina. în centrul istoric, la Gara Maritimă (45°26′3″N 12°18′30″E﻿ ()45.43417; 12.30833), acostează feriboturile (traghetti) pentru Grecia și Turcia, precum și navele de croazieră de mari dimensiuni. Sunt disponibile: 4 dane pentru feriboturi și 6 dane pentru nave de croazieră; lungimea navelor nu trebuie să depășească 304 metri. tot în centrul istoric, de-a lungul malului “riva dei Sette Martiri” (45°25′50″N 12°21′10″E﻿ ()45.43056; 12.35278) sunt ancorate marile iahturi private și ocazional navele de croazieră, iar navele militare acostează în fața Arsenalului. Portul este interconectat cu zona industrială Marghera, un bazin ce include numeroase șantiere navale de construcțtii și reparații aflate la Marghera, Veneția și Pellestrina. Aici este sediul activităților Marinei Militare cu prezența fostului Arsenal Militar Maritim, acum sediul Institutul de Studii Militare Maritime, al Muzeului de istorie navală a Veneției și al Școlii militare navale Francesco Morosini. Aici se pătrunde prin porturile de intrare Lido (pentru orașul istoric) și Malamocco (pentru zona industrială). Gurile de intrare sunt în curs de reconfigurare majoră prin proiectul Mose, cu crearea de diguri noi pentru a reduce influența vântului scirocco și de porturi de refugiu și bazine capabile să asigure traficul, precum și de baraje mobile contra acqua alta. Trafic În 2006 , portul a avut un trafic de 30.936.931 tone, cu circa 14.541.961 tone în sectorul comercial, cu 316.641 TEU (Twenty-Foot Equivalent Unit) și 1.453.513 pasageri, 5.033.484 de tone în sectorul industrial și 11.361.476 de tone de petrol. În total, au trecut prin Veneția (în 2006), 4.998 nave. Imagini Note Legături externe Materiale media legate de Le port de Venise la Wikimedia Commons Autoritatea portuară a Veneției Arhivat în 29 decembrie 2014, la Wayback Machine.
San Saturnino

San Saturnino ist eine Kirche im römischen Stadtteil Trieste im II. Munizipium. Die Kirche ließ Papst Pius XI. erbauen. Architekt Clemente Busiri Vici realisierte den Bau von 1935 bis 1940. Papst Johannes Paul II. erhob die Kirche am 21. Oktober 2003 in den Rang einer Titelkirche. Kardinalpriester Rodolfo Quezada Toruño, Erzbischof des Erzbistums Guatemala (21. Oktober 2003 – † 4. Juni 2012) John Olorunfemi Onaiyekan, Erzbischof von Abuja (seit 24. November 2012) Weblinks Website der Pfarrgemeinde San Saturnino (italienisch) Eintrag bei catholic-hierarchy.org Eintrag bei gcatholic.org Einzelnachweise
San Saturnino

San Saturnino is a 20th-century parochial church and titular church in northern Rome, dedicated to Saturninus of Carthage (died on the Via Salaria in AD 304). History The church was built in 1935–1940. The relics of Saint Saturninus are interred under the high altar. On 21 October 2003, it was made a titular church to be held by a cardinal-priest. Cardinal-protectors Rodolfo Quezada Toruño (2003–2012) John Onaiyekan (2012–present) References External links Official website
Kościół św. Saturnina w Rzymie

Kościół św. Saturnina w Rzymie (wł. Chiesa di San Saturnino) – rzymskokatolicki kościół tytularny w Rzymie. Świątynia ta jest kościołem parafialnym oraz kościołem tytularnym. Lokalizacja Kościół znajduje się w XVII dzielnicy Rzymu – Trieste (Q XVII) przy Via Avigliana 3. Główne wejście znajduje się na Piazza San Saturnino. Patron Patronem świątyni jest św. Saturnin – męczennik za wiarę chrześcijańską z III lub IV wieku. Historia Decyzję o powstaniu kościoła św. Saturnina wydał papież Pius XI. Kościół został zbudowany przez architekta Klemensa Busiri Vici w latach 1935–1940. 1 stycznia 1935 dekretem kard. Francesco Marchetti Selvaggianiego wikariusza generalnego diecezji rzymskiej powstała parafia pw. św. Saturnina. 6 stycznia 1935 kościół został konsekrowany. 29 listopada 1987 do kościoła przeniesiono relikwie św. Saturnina. Parafia św. Saturnina dwukrotnie gościła papieży – w 1968 Pawła VI i w 1989 Jana Pawła II. Architektura i sztuka W zewnętrznej fasadzie budynku znajduje się nisza, w której zlokalizowane jest wejście otoczone trawertynem i prostokątne okno podzielone na krzyż. Nad niszą umiejscowiony jest herb Piusa XI. Wnętrze jest bardzo proste. Kościół posiada jedną nawę i cztery boczne kaplice. Za ołtarzem głównym znajduje się duża płaskorzeźba przedstawiająca scenę ścięcia św. Saturnina przez rzymskiego żołnierza z aniołem trzymającym palmę męczeństwa. Za ołtarzem są również organy. Pod ołtarzem można zobaczyć marmurową urnę z relikwiami św. Saturnina. Kardynałowie prezbiterzy Kościół św. Saturnina w Rzymie jest jednym z kościołów tytularnych nadawanych kardynałom-prezbiterom (Titulus Sancti Saturnini). Tytuł ten ustanowił papież Jan Paweł II w dniu 21 października 2003. Rodolfo Quezada Toruño (2003–2012) John Onaiyekan (2012 – nadal) Zobacz też Tytularne kościoły kardynalskie Przypisy Bibliografia www.sansaturninomartire.it (oficjalna strona parafii) C. Rendina, Le Chiese di Roma, Newton & Compton Editori, Milano 2000 G. Carpaneto, Quartiere XVII. Trieste, in AA.VV, I quartieri di Roma, Newton & Compton Editori, Roma 2006 G. Fronzuto, Organi di Roma. Guida pratica orientativa agli organi storici e moderni, Leo S. Olschki Editore, Firenze 2007, pp. 388–389
Igreja de São Saturnino (Roma)

A Igreja de São Saturnino (em italiano: Chiesa di San Saturnino), também por vezes chamada São Saturnino Mártir (San Saturnino Martire), é uma igreja de Roma localizada na Piazza San Saturnino, no quartiere Trieste. É dedicada a São Saturnino. O cardeal-presbítero protetor do título cardinalício de São Saturnino é John Olorunfemi Onaiyekan, arcebispo de Abuja, na Nigéria. História Esta igreja foi construída com base num projeto do arquiteto Clemente Busiri Vici na segunda metade da década de 1930 e consagrada em 1940. Ela foi autorizada pelo papa Pio XI na audiência de 22 de junho de 1932 e é sede da paróquia homônima instituída em 1 de janeiro de 1935 através do decreto "Assidua vigilantique cura" do cardeal-vigário Francesco Marchetti Selvaggiani. Seu território foi recortado do da paróquia de Sant'Agnese fuori le mura, de Santa Teresa al Corso d'Italia e de San Giuseppe a via Nomentana. Ela recebeu visitas do papa Paulo VI e do papa João Paulo II em 1968 e 1989 respectivamente. Em 29 de novembro de 1987, as relíquias do santo titular, martirizado em Roma no início do século IV, foram transladados da Catacumba de Trasão para a igreja; em 1989, uma outra parte das relíquias, abrigadas em San Pietro in Vincoli, se juntaram a elas. Finalmente, em 2003, a igreja foi elevada pelo papa João Paulo II a sede do título cardinalício de São Saturnino. Entre os sacerdotes que trabalharam na paróquia está o servo de Deus Pirro Scavizzi, o último sacerdote romano a ser proposto para uma causa de beatificação. Descrição Externamente, se destaca na fachada um gigantesco nicho, no interior do qual está o grande portal com moldura de travertino e uma janela retangular dividida em quatro por uma cruz. Sobre ele está o brasão do papa Pio XI. O interior, muito simples, consiste em uma nave simples com quatro capelas laterais. O altar-mor é dominado por um grande alto-relevo da "Decapitação de São Saturnino com o Anjo entregando a Palma do Martírio". Sobre o altar, numa urna de mármore, estão as relíquias. Uma lápide reproduz uma tradução para o italiano do carmen dedicatório encomendado pelo papa Dâmaso I ao seu calígrafo Fúrio Dionísio Filócalo. Em 1960, no vigésimo-quinto aniversário da fundação da igreja, foi instalado na cantoria da contrafachada um novo órgão de tubos construído por Libero Rino Pinchi, transportado mais tarde, em 1987, por obra de Gustavo Zanin, para os dois lados do altar-mor, no presbitério. Referências Bibliografia Ligações externas
San Saturnino

San Saturnino, även benämnd San Saturnino Martire, är en kyrkobyggnad och titelkyrka i Rom, helgad åt den helige martyren Saturninus av Karthago (död 304). Kyrkan är belägen vid Via Topino i Quartiere Trieste och tillhör församlingen San Saturnino. Historia Kyrkan uppfördes efter ritningar av arkitekten Clemente Busiri Vici och konsekrerades år 1940. Absiden har en relief föreställande den helige Saturninus martyrium. Titelkyrka Kyrkan stiftades som titelkyrka av påve Johannes Paulus II år 2003. Kardinalpräster Rodolfo Quezada Toruño: 2003–2012 John Olorunfemi Onaiyekan: 2012– Källor Noter Webbkällor ”San Saturnino” (på italienska). info.roma.it. Arkiverad från originalet den 29 april 2022. https://archive.ph/brVdt. Läst 29 april 2022. Tryckta källor Rendina, Claudio (2000) (på italienska). Guida insolita ai misteri, ai segreti, alle leggende e alle curiosità delle Chiese di Roma. Roma: Newton & Compton. sid. 334. ISBN 88-8289-419-3 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör San Saturnino.
Chiesa di San Martino Vescovo (San Martino di Terzo)

La chiesa di San Martino Vescovo è la parrocchiale di San Martino, frazione di Terzo di Aquileia, in provincia di Udine ed arcidiocesi di Gorizia; fa parte del decanato di Aquileia. Storia Sembra che a San Martino di Terzo esistesse una pieve già nell'XI secolo. Questa chiesa venne affrescata nei secoli XIII e XIV. Alla fine del Quattrocento fu riedifcato il presbiterio. Tra la fine del XVII e l'inizio del XVIII l'edificio venne praticamente ricostruito. Nel Settecento furono, inoltre, edificati la sacrestia ed il campanile. Nel XIX secolo venne realizzata la copertura della torre campanaria e, tra il 1913 ed il 1926, furono restaurati gli affreschi della chiesa. Nel 1944 la chiesa divenne parrocchiale e subì un importante lavoro di restauro, terminato nel 1946. Note Voci correlate Terzo di Aquileia Arcidiocesi di Gorizia Parrocchie dell'arcidiocesi di Gorizia Collegamenti esterni Chiesa di San Martino Vescovo, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa di San Pancrazio (Montaner)

La chiesa di San Pancrazio è la parrocchiale di Montaner, frazione di Sarmede, in provincia di Treviso e diocesi di Vittorio Veneto; fa parte della forania Pedemontana. Storia Si sa che, anticamente, Montaner ricadeva nella giurisdizionale della pieve di Fregona; divenne parrocchia autonoma soltanto il 24 ottobre 1600. L'antica parrocchiale era la chiesa di Santa Cecilia, ancor oggi esistente e situata in località Val. La parrocchialità fu trasferita nell'oratorio di San Pancrazio, situato al centro del paese. Detto oratorio fu demolito nella seconda metà del XIX secolo per far posto all'attuale parrocchiale, costruita tra il 1872 e il 1891 e consacrata il 21 novembre 1889 dal vescovo di Ceneda Sigismondo Brandolini Rota. Descrizione La chiesa domina parte del centro abitato e la pianura sottostante. Essa si presenta con una facciata a capanna dagli stilemi neoclassici, tripartita da quattro lesene ioniche e terminata da un grande timpano. All'interno, a una navata, sono custodite la pala d'altare San Pancrazio tra i santi Rocco e Appolonia di Antonio Dal Favero e un affresco con Il Primato di San Pietro, opera di Noè Bordignon. Sul lato destro dell'edificio si erge un alto campanile, con cella campanaria aperta una bifora con parapetto per lato e con terminazione a cipolla. Note Voci correlate Sarmede Montaner (Sarmede) Scisma di Montaner Diocesi di Vittorio Veneto Parrocchie della diocesi di Vittorio Veneto Collegamenti esterni Chiesa di San Pancrazio, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Енио Тардини

„Енио Тардини“ (на италиански: Stadio Ennio Tardini) e футболен стадион в италианския град Парма. На него играе мачовете си едноименният местен отбор. Капацитетът му е 23 045 души История Стадионът е построен през 1922 – 23 г. и е кръстен на Енио Тардини, президент на Парма от периода на първите големи успеха на клуба. Преди да започне строителството ръководството на клуба обявява национален конкурс за най-добър проект, който е спечелен от Еторе Леони. Проектът му наподобява други германски и френски стадиони. Церемонията по откриването на арената е на 16 септември 1923 г. По капацитет „Енио Тардини“ е на второ място в областта Емилия-Романя и на 19 място сред всички стадиони в страната. Освен това той е и шестия най-стар стадион в страната. Собственост е на община Парма. Между 1990 и 1993 г. стадионът е в реконструкция, която възлиза на 477 000 лири. В началото на 2012 г. има опасност „Парма“ да загуби правото си да приема мачове на стадиона поради откриване на редица технически нарушения, но успява да избегне това след своевременното им отстраняване. Освен футбол на стадионът се използва и от ръгби отборът на града. Италианският национален отбор по футбол е изиграл шест мача в Парма от 1994 г. насам, като е спечелил пет от тях. На 21 декември 2012 г. стадион Енио Тардини е избран като неутрален терен за мача от Серия А между Каляри и Ювентус (1:3). Бележки
Estadi Ennio Tardini

L'Estadi Ennio Tardini és un estadi de futbol de la ciutat de Parma, Itàlia. És propietat del FC Parma. L'estadi té una capacitat de 28.800 espectadors i unes dimensions de 105x68. La construcció rau en un concepte d'Ennio Tardini, president del club entre 1921 i 1923. Va ser inaugurat el 1923. El Rugby Parma FC fou resident a l'estadi a les primeries del club, de les quals destaca a la dècada de 1950. Més tard el club es traslladà a l'Stadio Fratelli Cervi. Referències