NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Arquidiocese de Gorizia

A Arquidiocese de Gorizia (Archidioecesis Goritiensis) é uma circunscrição eclesiástica da Igreja Católica na Itália, pertencente à Província Eclesiástica do Triveneto (nordeste da Itália) e à Conferenza Episcopale Italiana. Em 2016 contava 171 mil batizados em uma população de 184 mil de habitantes. Território A sua sé está na cidade de Gorizia. Da arquidiocese fazem parte 90 paróquias e da província eclesiástica faz parte a diocese sufragânea de Trieste História A arquidiocese foi erigida em 6 de julho de 1751 com a bula Iniuncta nobis do Papa Bento XIV, com a qual o pontífice ratificou um acordo entre os governos austríaco e veneziano, em conjunto com a Arquidiocese de Udine, quando foi suprimido o Patriarcado de Aquileia. Esta decisão foi confirmada pelo próprio Papa com a bula Sacrosanctae militantis ecclesiae de 18 de abril de 1752, com a qual o pontífice definiu todas as questões acessórias, incluindo o estabelecimento do capítulo dos cânones e o número de dioceses sufragâneas da nova sé metropolitana, ou seja, todas as do antigo patriarcado fora dos territórios da Sereníssima: Como, Trento, Ljubljana, Pedena e Trieste. Depois de quatro anos, a Diocese foi suprimida com a bula In universa Gregis Dominici, em 8 de março 1787. O território foi feito parte da nova diocese de Gradisca, porém a curia ficou em Gorizia. Em 12 de setembro 1791 foi totalmente unida à Gradisca e a diocese assumiu o novo nome de Gorizia e Gradisca, por meio da bula Recti prudentisque do Papa Pio VI. Voltou ter o título de Arquidiocese em 27 de julho de 1830, e o nome atual em 30 de setembro de 1986. Cronologia da administração local Arcebispos do sèculo XX: Referências Ligações externas «Site da catedral de Gorizia» «Catholic Hierarchy» (em inglês) «GCatholic» (em inglês)
Вулци

Вулци или Волци (на латински: Vulci, Volci; на етруски: Velch, Velx или Velc) е античен етруски град на 8 км от Тиренско море, западно от река Армента (днес Фиора), в община Монталто ди Кастро. Вулци е едно от селищата от Съюза на дванадесетте града. През 280 пр.н.е. римляните побеждават Вулци и отпразнуват триумф. Пристанището към Вулци - Коза (Анседония), става римска колония. Тук се намира Ponte dell' Abbadia - мост, направен от етруските.
Volci

Volci va ser una ciutat d'Etrúria situada en una plana a la riba dreta del riu Armina (avui Fiora), a uns 15 km de la desembocadura. No apareix gairebé a la història, però Claudi Ptolemeu i Plini el Vell la citen, i diuen que era un municipi. També la menciona Esteve de Bizanci, que la anomena Ὄλκιον (Holkion). Va ser una de les dotze ciutats principals etrusques i membre de la Lliga Etrusca. Se sap perquè l'esmenten els Fastii Capitolinii, que registren un triomf romà l'any 280 aC, quan els seus habitants, anomenats volsinienses o volcientes, van ser derrotats en una de les darreres lluites dels etruscs contra Roma per la independència. El 273 aC, els romans van establir una colònia al seu territori, al lloc de Cosa. Plini el Vell diu expressament que Cosa (Cosa Volcientium) era una dependència de Volci. Les inscripcions demostren que la ciutat era important durant l'Imperi, i que encara existia al segle iv i va desaparèixer més tard, durant l'edat mitjana. La ciutat no es va descobrir fins al 1828, quan les excavacions van començar a posar a la llum nombrosos objectes, la necròpolis i altres edificis, fins al punt que es pot considerar un dels principals jaciments de la cultura etrusca (més de sis mil tombes, milers d'objectes de tota mena i de diferents períodes). El lloc de les excavacions és proper al punt anomenat avui dia Ponte della Badia, un pont romà al riu Armina, encara que els fonaments del pont poden ser etruscos. Les restes d'edificis (poc nombrosos) són d'època romana. La plana on era antigament és encara coneguda com a Pian di Voci i té a uns 15 km la ciutat de Montalto, a la boca del riu Fiora o Armina. Referències
Vulci

Vulci nebo Volci (etrusky Velch nebo Velx) bylo etruské město ve dnešní provincii Viterbo severně od Říma ve střední Itálii. Název Vulci nesl rovněž zdejší kmen Etrusků. Jednalo se o jeden z dvanácti etruských městských států, z nichž se zformovala etruská liga. Patronkou města byla bohyně Turan. Po porážce od Římanů byli Etruskové asimilováni, město ztratilo svůj původní význam a zaniklo. Z toho důvodu na místě Vulci nikdy nebylo vybudováno nové město. Archeologické nálezy V roce 1828 zde byla objevena rozsáhlá nekropole, v níž bylo nalezeno více než 15 000 hrobek. Nejznámější z nich je Tomba François objevená v roce 1857. Zdejší fresková výzdoba je dnes vystavována v Museo Torlonia v Římě. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Volci na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vulci na Wikimedia Commons Vulci na Mysteriousetruscans.com Dennis, George. The Cities and Cemeteries of Etruria - Vulci. Londýn, 1848.
Vulci

Vulci oder Volci (etruskisch Velch oder Velcal) ist eine antike etruskische Stadt, 8 km vom Tyrrhenischen Meer, westlich des Flusses Armenta (heute Fiora), im Gemeindegebiet von Montalto di Castro gelegen. Geschichte Vulci war eine der etrurischen Zwölfstädte. In der Geschichte wird die Stadt nur einmal anlässlich eines 280 v. Chr. von den Römern über Vulci gefeierten Triumphs erwähnt, als sie von einem Heer unter der Führung von Tiberius Coruncanius erobert wurde. 273 machten die Römer auch das als Hafen zu Vulci gehörende Cosa (heute die Ruinenstätte Ansedonia) zu einer Kolonie. Archäologie Die Bedeutung und der Reichtum der Stadt Vulci zeigt sich in ihrer seit 1828 erforschten Nekropole. Einzigartige Prachtvasen wie die Amphora aus Vulci und die Bauchamphora des Andokides-Malers, Geschmeide und Bronzearbeiten aus dieser Nekropole gehören heute zu den Prunkstücken zahlreicher europäischer Museen. Die bedeutendste Grabanlage ist die Tomba François, die mit historisch wichtigen Malereien dekoriert ist. Das antike Siedlungsgebiet ist deutlich schlechter erforscht; zu den freigelegten Strukturen gehören eine der Hauptstraßen (der Decumanus), ein Abschnitt der Stadtbefestigung aus der Zeit des Hellenismus, ein Privathaus aus spätrepublikanischer Zeit (die Casa del Criptoportico) und eine große Tempelanlage, die als Tempio grande bezeichnet wird. Bodenfunde aus der Totenstadt und anderen Ausgrabungsstätten der Umgebung sind im Museo Archeologico di Vulci, das im Castello dell’Abbadia untergebracht ist, zu besichtigen. Neben dem Kastell befindet sich der Ponte dell’Abbadia, eine Bogenbrücke etruskischen Ursprungs. Funde aus Vulci (Auswahl) Weblinks Website des archäologischen Parks Vulci (italienisch, englisch) Mysteriousetruscans.com: Fotos und Informationen (englisch) George Dennis: Vulci, 1848 (englisch) Fotos von Funden im Museo Archeologico di Vulci Literatur Giovannangelo Camporeale: Die Etrusker. Geschichte und Kultur. Artemis & Winkler, Düsseldorf/Zürich 2003, ISBN 3-7608-2300-9, S. 334–346. Mariachiara Franceschini, Paul P. Pasieka: Das verborgene Antlitz einer etruskischen Metropole. Neue Forschungen zur Cityscape von Vulci. In: Antike Welt. Ausgabe 2/2022, S. 53–61. Giuliana Riccioni: Vulci: A Topographical and Cultural Survey. In: David Ridgway, Francesca R. Ridgway (Hrsg.): Italy before the Romans: The Iron Age, Orientalizing, and Etruscan periods. Academic Press, New York 1979, S. 241–276.
Velch

Velch (vagy latin Volci, Vulci, etruszk Velz, Velx, Velc) etruszk település az i. e. 8. század és az i. e. 3. század között. Az egykori városok elnevezési szokásai szerint az ott élő törzsek nevét kapták. A velch törzs egyike volt az etruszk civilizáció legendás 12 városállama alapítójának, akik életre hívták az etruszk konföderációt, amely a városok közös érdekeit volt hivatott szolgálni. Ez az egység azonban széthullott, mihelyt a Római Köztársasággal kerültek szembe, s így az etruszkok hamarosan asszimilálódtak. Velch elhagyatottá vált, s csak romjai maradtak fenn. Földrajz Velch a Tirrén-tengertől 8 km-re, Rómától körülbelül 100 km-re északnyugatra fekszik a Fiora folyó partján Montalto dei Castro és Canino között. A helység lakatlan. A város maradványai romok és temetkezési helyek. A falmaradványok körülbelül 6,5 km-en keresztül húzódnak és szórványos nyomok római épületek maradványaira is utalnak. Példa erre az Abbadia-híd a Fiora felett, amelynek a fő boltíve eléri a 20 méter magasságot, mintegy 30 méterre a folyó vize felett. A város gazdagságát megmutatta az 1828-ban feltárt, hatalmas kiterjedésű nekropolisz, ahol is görög vázák, bronz- és egyéb eszközök maradványaira bukkantak, amelyek egy része ma a Vatikánban látható. 1856-ban több mint 15 ezer sírt tártak fel. Ezek a nagyszerű halomsírok (tumulus), teljes egészében föld alatti építmények, és kevés látható belőlük a felszínen. A sírok egy részének építése még az i. e. 8. századra tehető. Az 1857-ben a François-sírban felfedezett freskókat, amelyek görög és etruszk mitológiai alakokat ábrázolnak, ma a Római Torlonia Múzeum őrzi. Történelem Velch az i. e. 8. században kezdett növekedni és körülbelül az i. e. 6. században érte el legnagyobb kiterjedését. Földrajzi fekvése – amely hasonlatos Rómáéhoz – lehetővé tette tengeri hatalommá válását. Orbatello, Saturnia, Pescia, Sovana, Castro, Pitigliano és Marsiliana települések is az irányítása alá tartoztak. Ebben az időszakban görög telepesek is éltek itt. Regae volt Velch kikötője. Eredetileg az etruszkok is részt vettek Róma városának alapításában, s kezdeti befolyásuk érezhető volt. Velch befolyással volt a korai Róma életére is, például Servius Tullius és a Vibenna fivérek (Caile és Avle Vipinas) Velchből származtak. Nevük és ábrázolásuk a Francois-sír freskóján jelenik meg. Amikor már Rómában a latin lakosság volt fölényben, az etruszk királyt megbuktatták, és a rómaiak hosszú harcot folytattak Etruria befolyásának csökkentésére. Tiberius Coruncanius győzelmet aratott Velzna (Vulsinii) és Velch lakosai felett i. e. 280-ban, és területükön létrehozták Cosa coloniát. A part és a kikötő római kézbe került, ezzel megszüntették Velch hatalmának forrását. A város hanyatlásnak indult, és hamarosan elnéptelenedett. Erre bizonyíték a római útvonal, a Via Aurelia építése (i. e. 240 körül), amely itt vezetett keresztül. Kultúra Turan etruszk istennő volt Velch védelmezője. Források Edited by Mario Torelli: The Etruscans, Rizzoli International Publications, Inc. New York, NY, 2000. First Edition További információk ↑ Kenediné: Kenediné Szántó, Lívia (1977). Az etruszkok nyomában. Budapest: Corvina. ISBN 963 13 1059 0.
Vulci

Vulci of Volci (Etruskisch Velch of Velx) was in de oudheid een Etruskische stad in de huidige gemeente Montalto di Castro in de streek Maremma in Italië. Geschiedenis Vulci was een van de steden in de Etruskische Twaalfstedenbond en lag aan de rivier Fiora. In 280 v.Chr. werd de stad veroverd door de Romeinse consul Tiberius Coruncanius en in 273 v.Chr. werd op haar grondgebied de Romeinse kolonie Cosa gesticht. Rond 240 v.Chr. werd de Via Aurelia aangelegd, die door Vulci liep. De Romeinen bewoonden de stad tot de 2e eeuw, maar het werd onder de Romeinen nooit een belangrijke plaats. De nog bestaande resten zijn voornamelijk van Romeinse origine, enkel de necropolis en stadsmuren zijn Etruskisch. In de 8e eeuw werd de stad voorgoed verlaten.
Vulci

Vulci, Wulczi (łac. Volci) – antyczne miasto etruskie, na pograniczu Lacjum i Toskanii, między Montalto di Castro a Canino. Historia Vulci, jedno z miast Etrurii, zlokalizowane było na północny zachód od Tarquinii. Oba ośrodki łączyła Via Aurelia. Miasto rozkwitało między VII a V wiekiem p.n.e. Rzymianie zdobyli je pod wodzą Tyberiusza Korunkaniusza w 280 r. p.n.e. Na części zdobytego terytorium powstała kolonia rzymska Cosa. Ze starożytnego miasta etruskiego zachowały się pozostałości murów miejskich z V–IV w. p.n.e., świątynia z IV w. p.n.e. oraz cysterny, tunele i studnie. Z okresu rzymskiego zachowały się dwa mosty oraz pozostałości akweduktu oraz niektórych budynków publicznych i prywatnych. Wokół Vulci rozsianych był szereg nekropolii. Odkryto kurhan Coccumella z pierwszej połowy VI wieku p.n.e. oraz Grób François z drugiej połowy IV wieku p.n.e. z bogatą dekoracją malarską. Artefakty odnalezione w grobowcach świadczą o wysokim stopniu rozwoju rzemiosła etruskiego oraz o otwartości na kontakty i wymianę z kulturami zewnętrznymi, zwłaszcza z Grekami. Prace archeologiczne, przede wszystkim na największej nekropolii prowadzone były poczawszy od roku 1828. Wazy greckie, brązy i inne artefakty stanowią obecnie część kolekcji Gregoriańskiego Muzeum Etruskiego w Watykanie. Obliczono, że do 1856 roku otwarto ponad 15000 grobowców. Galeria Zobacz też Centaur z Vulci Gregoriańskie Muzeum Etruskie Malarz Brodatego Sfinksa Przypisy
Vulcos

Vulcos (em latim: Vulci; em etrusco: Velch) foi uma importante cidade da Etrúria, cujas ruínas estão a 16 quilômetros do mar, entre Canino e Montalto di Castro, na província de Viterbo, na Itália. Foi escavada em 1956 e se descobriu vários cemitérios e grande rede de vias e muralhas. Surgiu no século VIII a.C. como uma vila da Cultura de Vilanova e nos séculos VII-IV a.C. floresceu, em especial como resultado do comércio, extração de minerais do monte Amiata e a manufatura de jarros e trípodes de bronze. No século VI a.C., era uma cidade-estado, mas após esse período perdeu parte de seu território à República Romana. Referências Bibliografia
Вульчи

Вульчи (итал. Vulci, Volci, этр. Velch, Velx, Velc) — древний город этрусков, расположенный в 8 км к западу от реки Армента (ныне — Фьора). Вульчи входил в Союз двенадцати городов Этрурии. История сохранила единственное упоминание этого города — в связи с празднованием в 280 г. до н. э. триумфа по случаю победы римлян над Вульчи. Вскорости римляне превратили принадлежавший Вульчи порт Коса в римскую колонию Ансидонию. О значении и богатстве Вульчи свидетельствуют найденный в 1828 году богатый на археологические шедевры некрополь в местечке под названием Vian de Voci, которому многие европейские музеи обязаны своими ценнейшими экспонатами: роскошными вазами, украшениями из драгоценных металлов и бронзы. Многочисленные находки из исчезнувшего города и других мест археологических раскопок в окрестностях Вульчи можно осмотреть в Археологическом музее Вульчи, который разместился в одноимённом замке. Рядом с замком находится известный арочный мост Ponte della Badia, построенный этрусками. На территории Вульчи располагалась крепость, известная по современному археологическому памятнику Рофалько. После взятия римлянами крепость и город были заброшены. Примечания
Volci

Volci (ibland även Vulci) är en etruskisk stad som på etruskiska heter Velch. Ruinerna efter staden ligger 80 kilometer nordväst om Rom i provinsen Viterbo, i regionen Lazio i Italien. Volci låg vid floden Fiora nära kusten. Volci var en av de etruskiska tolv städerna som bildade ett förbund. Den var omgärdad av en ringmur som mätte ungefär 6,5 kilometer. Några få spår av muren och byggnader återstår. Volci var en rik stad, att döma av de lämningar som återstår under jord, framförallt i den stora nekropolen. Volcis blomstringstid inträffade under sexhundratalet f.Kr. då den även kontrollerade städerna Orbetello, Saturina, Pescia, Sovana, Castro, Pitigliano och Marsiliana. Volcis makt grundades på dess tillgång till vattenvägar. Etruskerna var ett av de folk som grundade Rom och en tid hade Volci betydande makt i Rom, vilket märks på att såväl Servius Tullius som Caile Vipinas och Avle Vipinas var från Volci. När befolkningen i Rom till största delen kom att bestå av italiker störtades de etruskiska kungarna och krig utbröt mellan Rom och Etrurien. År 280 f.Kr. besegrade Tiberius Coruncanius städerna Vulsinii och Volci samt kolonin Cosa. Med detta avskar romarna också Volcis tidigare tillgång till vattenvägarna vilket ledde till stadens nedgång och fall. Volci tycks då ha förlorat i betydelse, trots att vägen via Aurelia drogs genom staden. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia. Noter
Вульчі

Ву́льчі (Vulci або Volci, етруська: Velch, Velx або Velc) — стародавнє місто етрусків. Розташоване за 80 км на північний захід від Риму, за 16 км від узбережжя Тирренського моря між Монтальто-ді-Кастро і Каніно, за 8 км на захід від річки Армента (нині Фйоре). Вульчі входив до Союзу дванадцяти міст Етрурії. Історія зберегла єдину згадка цього міста — у зв'язку зі святкуванням у 280 до н. е. тріумфу з нагоди перемоги римлян при Вульчі. Невдовзі римляни перетворили порт Коса, що належав Вульчі на римську колонію Ансідонію. Про значення і багатство Вульчі свідчить знайдений в 1828 багатий на археологічні шедеври некрополь в містечку під назвою Vian de Voci, якому багато європейських музеїв зобов'язані своїми найціннішими експонатами: розкішними вазами, прикрасами з дорогоцінних металів та бронзи. Численні знахідки зі зниклого міста та інших місць археологічних розкопок в околицях Вульчі можна оглянути в Археологічному музеї Вульчі (Museo Archeologico di Vulci), який розмістився в однойменному замку (Castello di Vulci). Поруч з замком знаходиться відомий арковний міст Ponte della Badia. Посилання Большая советская энциклопедия[недоступне посилання з червня 2019] Етруський міст у Вульчі Реальный словарь классических древностей [недоступне посилання з червня 2019]
Chiesa di San Zeno (Naturno)

La chiesa di San Zeno è la parrocchiale di Naturno in Alto Adige. Fa parte del decanato di Naturno e la sua storia inizia nel IX secolo. Storia Un primitivo edificio sacro venne edificato a Naturno attorno al IX secolo, in epoca carolingia. Le tracce di questo tempio sono localizzate nella sagrestia e alla base della torre campanaria e consistono di resti di affreschi ed aperture storiche di finestre. All'inizio del XIII secolo la costruzione originaria venne sostituita da una chiesa in stile romanico, edificata sullo stesso sito e posizionata dove poi fu sistemata la navata a sinistra della chiesa moderna. Questo secondo tempio aveva, incorporata, anche la torre campanaria. Nel biennio 1474-1475 venne realizzato un nuovo intervento di ristrutturazione radicale che portò alla situazione recente con l'ampliamento di tutta la chiesa. Lo stile architettonico scelto fu quello tardo gotico e il nuovo tempio da quel momento ebbe due navate. Un nuovo importante intervento di restauro fu realizzato nel 1760 e riguardò il coro. Questa parte dell'edificio fu ricostruita secondo il gusto barocco dell'epoca. L'altar maggiore, pure barocco, venne scolpito in epoca più recente. Descrizione Il prospetto principale è semplice, a capanna con due spioventi, e rispetta lo stile tardo gotico. Il portale è ad ogiva, con una piccola tettoia a protezione. Subito sopra c'è un piccolo oculo rotondo. Portali e finestre hanno cornici in marmo che proviene dalle cave di Lasa. Sulla parete meridionale è presente un ingresso secondario, pure questo con cornice ogivale e con una piccola tettoia. Sulle pareti esterne ci sono tracce di affreschi del XVI secolo e anche alcune lapidi sepolcrali. La torre campanaria si trova sulla parte settentrionale e culmina con una cella campanaria protetta da infissi, sovrastata da una struttura a base poligonale con orologio a sua volta con una tipica copertura a cipolla. L'interno è a due navate e la volta è a coste a rete. L'altar maggiore barocco è più recente. Note Bibliografia Touring Club, Trentino Alto Adige, Milano, Touring Editore, 2005, ISBN 9788836548026. Archeologia Medievale, XX, 1993, Firenze, 1993, ISBN 9788878140189, ISSN 0390-0592. Voci correlate Naturno Val Venosta Burgraviato Diocesi di Bolzano-Bressanone Parrocchie della diocesi di Bolzano-Bressanone Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Zeno Collegamenti esterni Chiesa Parrocchiale di S. Zeno, su suedtirol.info. URL consultato il 3 maggio 2020. Naturno nel Burgraviato, su suedtirol-it. URL consultato il 3 maggio 2020. Naturno/Naturns, su touringclub.it. URL consultato il 3 maggio 2020.
San Michele Arcangelo, Scicli

San Michele Arcangelo is a Baroque-style, Roman Catholic church in the town of Scicli, province of Ragusa, Sicily, Italy. History A church at the site was likely established prior to the 15th century, but the present church was rebuilt after the major earthquake of 1693. The architect Alessi began work after 1750, and work was concluded by the mid-1800s under the architect Fama of Palermo. The façade is scenographic and contains windows framed by garlands. The nave is elliptical and ends in a semicylindrical apse. The interior is rich in scagliola and frescoes. The balcony beside the organ and has some stuccoes depicting musical instruments. The lateral altars have 19th-century canvases depicting St Augustine, St Michael Archangel, and an Adoration of the Magi. The fourth altar has a 15th-century crucifix. The main altarpiece in the apse is an oval depicting the Madonna delle Grazie by an 18th-century painter. In 1770, the adjacent Augustinian nunnery was built. It is presently a nursing home for the elderly. References
Кумиана

Кумиа̀на (на италиански: Cumiana; на пиемонтски: Cumian-a, Кумиан-а) е малък град и община в Метрополен град Торино, регион Пиемонт, Северна Италия. Разположен е на 377 m надморска височина. Към 1 януари 2020 г. населението на общината е 7876 души, от които 382 са чужди граждани. Източници Външни препратки Уебсайт на общината
Cumiana

Cumiana és un comune (municipi) de la ciutat metropolitana de Torí, a la regió italiana del Piemont, situat a uns 30 quilòmetres al sud-oest de Torí. A 1 de gener de 2019 la seva població era de 7.895 habitants. Cumiana limita amb els següents municipis: Giaveno, Trana, Piossasco, Pinasca, Volvera, Pinerolo, Frossasco, Cantalupa, Airasca i Piscina. Referències
Cumiana

Cumiana is a comune (municipality) in the Metropolitan City of Turin in the Italian region Piedmont, located about 30 kilometres (19 mi) southwest of Turin. Cumiana borders the following municipalities: Giaveno, Trana, Piossasco, Pinasca, Volvera, Pinerolo, Frossasco, Cantalupa, Airasca, and Piscina. Mountains nearby Cumiana include the Monte Tre Denti and Monte Freidour, parts of the Cottian Alps. Twin towns – sister cities Cumiana is twinned with: San Guillermo, Argentina Erlangen, Germany See also Tavernette Zoom di Cumiana References External links Official website
Cumiana

Cumiana (en français Cumiane) est une commune italienne d'environ 7 900 habitants, située dans la ville métropolitaine de Turin, dans la région Piémont, dans le nord-ouest de l'Italie. Géographie Histoire Anne Charlotte de Cumiane (en) (en italien, Anna Carlotta Teresa Cannalis de Cumiana), veuve Novarina de San Sebastiano, est connue pour avoir été l'épouse morganatique de Victor-Amédée II de Savoie. Elle a ensuite reçu le titre de marquise de Spigno. Économie Culture Administration Hameaux Communes limitrophes Cumiana est située à 13 km au Nord de Pignerol, près de la rive droite de la Cisola. Les autres communes limitrophes sont Giaveno, Trana, Piossasco, Pinasca, Volvera, Frossasco, Cantalupa, Airasca et Piscina. Démographie Selon le Grand dictionnaire universel du XIXe siècle, la commune comptait 5 685 habitants en 1869. Jumelages San Guillermo (Argentine) Erlangen (Allemagne) St Jean de Bournay (France) Notes et références Liens externes Portail du Piémont
Cumiana

Cumiana (piemontiul: Cumian-a) Torinó megye egy községe Piemont régióban. Pinerolótól 15 km-re fekszik. Testvérvárosok San Guillermo, Argentína Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Cumiana című olasz Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Jegyzetek