NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palermói székesegyház

A palermói székesegyház (teljes nevén olaszul: Cattedrale metropolitana della Santa Vergine Maria Assunta), egy Szűz Mária mennybevételének felszentelt katedrális, egyben a palermói római katolikus főegyházmegye székesegyháza. Palermóban, Szicília szigetén, Dél-Olaszországban található. A katedrális egy építészeti komplexum, amit különböző korok stílusainak (normann, mór, gótika, barokk, neoklasszicista) ötvözete jellemez. 2005 óta Olaszország világörökségi helyszíneinek egyike. Történelem A mai katedrális helyén I. Gergely pápa utasítására egy kisebb katolikus templomot. Az arabok a 9. században meghódították Szicíliát, létrehozván a Szicíliai Emirátust, ennek következtében mecsetté alakították a templomot. A normannok hódítása után 1185-ben ismét katolikus templomot építtetett Walter Ophamil Palermo érseke, II. Vilmos javaslatára. Ophamil temetése után egy szarkofágban lett elhelyezve, a templom kriptájában. A középkori épületnek bazilika szerű elrendezése volt három apszissal, amiből mára csak egy kis építészeti darab maradt fenn. A saroktornyok felsőoszlopsorai a 14. és 15. század folyamán épültek, a korai reneszánsz alatt lett a déli előcsarnok a templomhoz hozzáépítve. A jelenlegi neoklasszikus stílus az 1781 és 1801 közötti építkezések idejéből erednek, Ferdinando Fuga és Giuseppe Venanzio Marvuglia vezetésével. Az Antonello Gagini által tervezett nagy oltárfal, amit szobrokkal, szegélyekkel és domborművekkel díszített, azok teljesen tönkrementek. Ezt követően a templom különböző részeibe vitték a szobrokat. Királyi sírok és koronázások A székesegyház számos szicíliai uralkodói sírt is magába foglal. Itt helyezték örök nyugalomra II.Rogert; lányát, Konstancia császárnét, VI.Henrik császárt, Konstancia férjét és fiukat II. Frigyest is. II. Frigyes részéről feleségét, Aragóniai Konstancia magyar királynét valamint dédunokáját II. Vilmos athéni herceget is. A négy uralkodó nagy porfír szarkofágokban vannak elhelyezve, amiket római oszloprudak vesznek körbe feltehetően a Caracalla és a Diocletianus termáiból származnak. Ilyen szarkofágokat már a kései római kori császárok esetében is alkalmaztak. Constantinus és Marcianus császárok is ilyen szarkofágokban vannak. Odo de Bayeux normann főúr, I. Vilmos angol király féltestvére a templomban lett eltemetve 1097-ben. A székesegyház koronázóhelyként is szolgált a történelem során: II. Viktor Amádét és III. Károlyt is itt koronázták királlyá. Galéria Jegyzetek
Katedra w Palermo

Katedra w Palermo (Cattedrale di Palermo) - kompleks architektoniczny w Palermo, na Sycylii, we Włoszech. Zbudowana na zlecenia arcybiskupa Palermo Gualtierro Offamilio w latach 1069–1190. Charakteryzuje się obecnością różnych stylów, ze względu na długą historię uzupełnień, zmian i prac renowacyjnych, z których ostatni miał miejsce w XVIII wieku. Katedra znajduje się przy ulicy Corso Vittorio Emanuele, na rogu Via Matteo Bonello. W katedrze pochowany jest m.in. cesarz Fryderyk II Hohenstauf. W lipcu 2015 została wpisana na listę Światowego Dziedzictwa UNESCO razem z innymi zabytkami architektury arabsko-normańskiej w Palermo oraz katedrami w Monreale i Cefalù. Przypisy
Catedral de Palermo

A Catedral de Palermo é a igreja catedral da Arquidiocese Católica Romana de Palermo, situada em Palermo, Sicília, sul da Itália. É dedicado à Assunção da Virgem Maria. História A igreja foi construida em 1185 por Walter Ophamil (ou Walter do Moinho), o arcebispo anglo-normando de Palermo e ministro do rei Guilherme II, na área de uma basílica bizantina anterior. Imagens Bibliografia Gioacchino di Marzo. Stamperia del Giornale di Sicilia, ed. "I Gagini e la scultura in Sicilia nei secoli XV e XVI; memorie storiche e documenti". Conte Antonio Cavagna Sangiuliani di Gualdana Lazelada di Bereguardo (em italiano). Volume I e II. Palermo: [s.n.] Gioacchino di Marzo Gioacchino di Marzo (1871). Luigi Pedone Laurel Editore, ed. "Diari della città di Palermo dal secolo 16 al secolo 19" (em italiano). Volume VIII. Palermo: [s.n.] Diari di Gioacchino di Marzo Referências
Palazzo dei Banchi

Der Palazzo dei Banchi (Palast der Banken) ist ein Gebäude in Bologna aus dem 15. und 16. Jahrhundert. Beschreibung An der Piazza Maggiore seitlich der Basilika San Petronio gelegen, geht sein Name auf die Banken und die Wechselstuben, die im 15. und 16. Jahrhundert hier tätig waren, zurück. Der Palast wurde 1412 aufgebaut, aber die Ergänzungen der Fassade und der Arkade stammen aus den Jahren 1565 bis 1568 und wurden vom zu jener Zeit berühmten Architekten Jacopo Barozzi, ansonsten als Vignola bekannt, durchgeführt. Von hier aus erstreckt sich der bekannteste Bogengang, der Pavaglione, der die Piazza Maggiore mit dem Palazzo dell’Archiginnasio, dem ältesten Sitz der Universität Bologna, verbindet. Die Anwendung dieses Bauschemas ermöglicht unter anderem das einzigartige Merkmal der Stadt, dass die Straßenüberquerungen von gewölbten Hallen und von Arkaden bedeckt sind, was schon immer zu den Wahrzeichen Bolognas gezählt wurde. Der Ausdruck Pavaglione geht auf die Buden der Seidenweber zurück, die an der heutigen Piazza Galvani seit 1449 vor dem Palazzo dell’Archiginnasio ihren Handel ausführten. Dieser offene Markt lag unter einem Zelt, das auf Emilianisch wie pavajàn klingt (vermutlich ein Lehnwort aus dem Französischen pavillon – Halle oder Zelt). Lange Zeit galt der Pavaglione als der passeggio bene der Stadt, der Treffpunkt der Vornehmeren von Bologna. Literatur Umberto Beseghi: Palazzi di Bologna. Tamari, Bologna 1956, S. 77–82; Idem: Palazzi di Bologna. 2. Auflage, Tamari, Bologna 1957, S. 79–84. Francesca Bocchi (Hrsg.): Lo specchio della città. Le piazze nella storia dell’Emilia Romagna. Carisbo, Bologna 1997, S. 100–101. Luigi Bortolotti: Bologna dentro le mura. Nella storia e nell’arte. La grafica emiliana, Bologna 1977, S. 26. Luca Cipriani: L’eccezione che inventa la regola. Il palazzo dei Banchi. In: Parametro. 198 (1993), S. 18–39. Francisco Giordano: La facciata del Palazzo dei Banchi: il travagliato ripristino di fine Ottocento. In: Il carrobbio. 15 (1989), S. 161–170. Antonella Ranaldi: Note sul Portico dei Banchi in Piazza Maggiore. Da Antonio di Vincenzo a Vignola. In: Strenna storica bolognese. 55 (2005), S. 373–397; Eadem: Opere bolognesi di Vignola: Palazzo dei Banchi e Palazzo Bocchi nei restauri del XIX e XX secolo. In: Le fabbriche di Jacopo Barozzi da Vignola. I restauri e le trasformazioni. Electa, Mailand 2002, S. 13–29. Weblinks Palazzo dei Banchi (mit Foto) (italienisch) auf bologna.bo Palazzo dei Banchi (mit Fotos) (italienisch) auf bibliotecasalaborsa.it Einzelnachweise
Palazzo dei Banchi

Palazzo dei Banchi is a Renaissance-style palace façade located on the eastern flank of the Piazza Maggiore in the center of Bologna, region of Emilia-Romagna, Italy. In the 16th century when the present façade was constructed, and still, the Piazza Maggiore was the main public plaza of Bologna, surrounded by the centers of religious and political governance, represented by the cathedral (Basilica of San Petronio) and the palaces of Re Enzo (Pretorian palace) and D'Accursio (city hall). Prior to the 16th century, this end of the Piazza was represented by a jumble of house and store-fronts. In 1412, the Piazza front was roofed with a portico. Amid the houses emerged small alleys: Via Pescherie Vecchie, Via Clavature, and Via degli Orefici, each with their own concentration of businesses. Underneath the porticos adjacent to the Piazza, bankers set up banchi (money changers/loans) to conduct their business. In the 15th and 16th centuries, among the families owning botteghe were the aristocratic and senatorial Malvasia, Duglioli, and Amorini families. In 1565–1568, the commune and merchants wishing to create a pleasing architectural component to this site, commissioned from the architect Vignola, the present design. The asymmetric façade has 15 rounded arches, two of which are larger and lead to the alleys mentioned above, while the others are lower. All are flanked by monumental Composite pilasters. Each floor has its own Mannerist rhythm of window placement, unifying the complex into what appears to be a single gallery of one palace. The palace is connected by a portico, known as a Pavaglione, to the Archiginnasio of Bologna, one of the main buildings of the University of Bologna. The term derives from the local dialect "Pavajån", meaning "pavilion", in reference to a fair of silkworms held here in 1449. To this day, behind the palace on some days there’s an open-air market of local products. The palace itself is occupied by a combination of businesses and apartments. Also located behind the palace structure is the city's archeology museum and the church of Santa Maria della Vita. Notes
Palacio de los Bancos

El Palacio de los Bancos (del italiano: Palazzo dei Banchi) es un edificio histórico de Bolonia, situado en la Plaza Mayor, al lado de la Basílica de San Petronio. En el lado oriental de la plaza se desarrollaban las operaciones de cambio de moneda y los locales, ocupados por los banqueros de los siglos XV y XVI, hoy son sede de algunos de los negocios más elegantes de la ciudad. Historia Construido en 1412, fue completado en 1568 por el arquitecto Jacobo Barozzi (llamado el Vignola), quien se ocupó de la actual fachada y del aporticado. De aquí parte el pórtico más famoso, il Pavaglione, que une la Piazza Maggiore con el Palazzo dell'Archiginnasio, primera sede de la Universidad de Bolonia. La solución arquitectónica adoptada garantiza la característica única del entramado urbano dominado por puertas y pórticos que siempre ha distinguido a Bolonia. La majestuosa cúpula que se entrevé atrás del palacio forma parte de la Iglesia de Santa Maria della Vita, donde también encontramos el antiguo Mercato di Mezzo, una multitud de callejones donde se sitúa, desde la Edad Media, un mercado de productos típicos y artesanales. Galería de imágenes
Palazzo dei Banchi

Le Palazzo dei Banchi est un palais de la ville de Bologne situé sur la Piazza Maggiore aux côtés de la basilique San Petronio et datant des XVe et XVIe siècles. Historique La construction du Palazzo dei Banchi a commencé en 1412, mais l'achèvement de la façade et du porticato, par Jacques Barozzio (dit Vignole ), remonte à 1565-1568. C'est de là que part le portique le plus célèbre de la ville, le Pavaglione, qui relie le Piazza Maggiore au Palais de l'Archiginnasio, l'ancien et premier siège de l'Université de Bologne. Galerie de photos Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des châteaux Portail de Bologne
Palazzo dei Banchi

Il palazzo dei Banchi, conosciuto anche come Portico del Pavaglione (Pavajån in dialetto bolognese), è un palazzo di Bologna del XV-XVI secolo. Il palazzo si trova sul lato est di Piazza Maggiore, a lato della Basilica di San Petronio. Si trova alle spalle del Quadrilatero, ovvero l'area del mercato. Origine del nome Il palazzo trae il suo nome dai banchi che durante i secoli XV e XVI esercitavano l'arte cambiaria. Il termine Pavaglione (in bolognese Pavajån) invece si ricollega al mercato dei bozzoli di bachi da seta, che si teneva inizialmente in una costruzione di legno cintata e coperta. Storia Si tratta dell'ultimo edificio costruito in Piazza Maggiore. Tra il 1565 e il 1568 fu progettata la facciata su disegno di Jacopo Barozzi detto il Vignola, con lo scopo di dare alla piazza maggior uniformità dato che il prospetto era formato da aggregati di edifici medievali. L'effetto di magnificenza doveva coprire le retrostanti vie del mercato. Il 27 giugno 1449 la Camera (di Commercio) decretò che il mercato dei bozzoli di seta si svolgesse in perpetuo in una delle case della Fabbrica di San Petronio (confraternita che si occupava della costruzione e della manutenzione dell'edificio sacro) poste sul retro della chiesa. Nel 1563 Papa Pio IV fece demolire alcune di queste case per ricavare una piazza atta allo svolgimento del mercato dei bozzoli ed il 20 novembre ordinò che si prelevassero ogni anno 150 scudi d'oro dai proventi di giustizia da utilizzare come indennizzo alla Fabbrica stessa. Bologna tenne per secoli il primato della produzione serica in Italia. Note Voci correlate Piazza Galvani Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo dei Banchi
Palazzo dei Banchi

Palazzo dei Banchi je palača v renesančnem slogu, na vzhodnem delu trga Piazza Maggiore v središču Bologne, v deželi Emiliji - Romanji, Italija. V 16. stoletju, ko je bilo zgrajeno sedanje pročelje, in je še vedno, je bil Piazza Maggiore glavni javni trg v Bologni, obkrožen s središči verskega in političnega upravljanja, ki jih predstavljajo stolnica (bazilika San Petronio), palača Re Enzo (pretorska palača) in D'Accursio (mestna hiša). Pred 16. stoletjem je bil ta konec Piazze predstavljen z zmešnjavo hiš in izložb trgovin. Leta 1412 so sprednjo stran Piazze pokrili s portikom. Med hišami so se pojavile majhne uličice: Via Pescherie Vecchie, Via Clavature in Via degli Orefici, vsaka s svojo koncentracijo podjetij. Pod portiki, ki mejijo na Piazzo, so bankirji postavili banchi (menjalnice/posojilnice), da bi opravljali svoje posle. V 15. in 16. stoletju so bile med družinami, ki so imele v lasti botteghe, plemiške in senatorske družine Malvasia, Duglioli in Amorini. V letih 1565-1568 so občina in trgovci, ki so želeli ustvariti prijetno arhitekturno komponento na tem mestu, naročili sedanji dizajn pri arhitektu Vignoli. Asimetrična fasada ima 15 zaobljenih lokov, od katerih sta dva večja in vodita v zgoraj omenjene uličice, drugi pa so nižji. Vse so obrobljene z monumentalnimi korintskimi pilastri. Vsako nadstropje ima svoj manieristični ritem postavitve oken, ki združuje kompleks v nekaj, kar se zdi kot ena sama galerija ene palače. Palača je s portikom, znanim kot Pavaglione, povezana z Archiginnasio v Bologni, eno od glavnih stavb Univerze v Bologni. Izraz izhaja iz lokalnega narečja Pavajån, kar pomeni »paviljon«, glede na sejem sviloprejk, ki je bil tukaj leta 1449. Še danes je za palačo ob nekaterih dnevih tržnica lokalnih izdelkov na prostem. Sama palača je zasedena s kombinacijo podjetij in stanovanj. Za stavbo palače sta tudi mestni arheološki muzej in cerkev Santa Maria della Vita. Sklici
Санта Чечилия ин Трастевере

„Санта Чечилия ин Трастевере“ (на италиански: Santa Cecilia in Trastevere) е титулярна християнска базилика в Рим, в района Трастевере, посветена на Света Цецилия. История Първата църква е издигната през V век на мястото, където се намирал домът на Цецилия и мъжа ѝ Валериан, които по времето на Марк Аврелий загиват от мъченическа смърт. Новата базилика е построена през 822 г. по времето на понтификата на папа Пасхалий І (817 – 824), който премества от катакомбите „Свети Калист“ в новопостроената църква мощите на Света Цецилия. Последващите реставрации се осъществяват през 1725, 1823, 1955 и 1980 г. Интериор Пред олтара на църквата се намира мраморната статуя „Мъченичеството на Света Цецилия“, работа на Стефано Мадерно (1599 – 1600 г.). В църквата се намират и фрагменти от фреската „Страшният съд“ на Пиетро Кавалини (1293 г.). Литература Jacobus Laderchius, S. Cæciliæ virg. et mart. acta et Transtyberina basilica 2 vols. (Roma: Pagliarini 1723). Vincenzo Forcella, Inscrizioni delle chiese di Roma (Roma 1873), pp. 17 – 46. (The inscriptions found in the church) Bertha Ellen Lovewell, The Life of St. Cecilia (Boston-New York-London: Lamson, Wolffe and Company, 1898). Torquato Picarelli, Basilica e casa romana di Santa Cecilia in Trastevere (Roma: Romana, 1904). Torquato Piccarelli, Monografia storica anecdotica della chiesa, cripta, e casa di S. Cecilia in Trastevere (Roma 1922). Neda Parmegiani and Alberto Pronti, Il complesso di S. Cecilia in Trastevere (Roma: Sydaco Editrice, 1997). Anna Maria Panzera, Santa Cecilia in Trastevere (Roma: Nuove Edizioni Romane, 2001). Valentina Oliva, La basilica di Santa Cecilia (Genua: Marconi arti grafiche, 2004) (Edizioni d'arte Marconi, N. 73). Външни препратки „Санта Чечилия ин Трастевере“
Santa Cecilia in Trastevere

Bazilica Santa Cecilia in Trastevere este un lăcaș de cult situat pe malul vestic al Tibrului, în cartierul Trastevere („Peste Tibru”) din Roma. Conform tradiției, papa Urban I a construit prima biserică de aici, pe locul în care s-a aflat domiciliul Sfintei Cecilia. Edificiul, atestat cu certitudine din secolul al V-lea, a fost extins la începutul secolului al IX-lea, în timpul pontificatului papei Pascal I. Lista cardinalilor protectori Note Legături externe Materiale media legate de Santa Cecilia in Trastevere la Wikimedia Commons Site oficial cu program de vizitare Chris Nyborg, "Santa Cecilia in Trastevere" Armellini, Mariano, "S. Cecilia in Trastevere", Le chiese di Roma dal secolo IV al XIX, Tipografia Vaticana, 1891. Through Bill Thayer's site, Lacus Curtius. Kunsthistorie.com Arhivat în 27 septembrie 2007, la Wayback Machine., photogallery
Santa Cecilia in Trastevere

Santa Cecilia in Trastevere är en basilika i Rom, helgad åt den heliga jungfrumartyren Cecilia. Kyrkan, som är en basilica minor, är belägen i Rione Trastevere och tillhör församlingen San Crisogono. Kyrkan ligger ovanpå ett romerskt privathus med badanläggning, som enligt legenden tillhört den heliga Cecilia. I kyrkan vördas hennes reliker. Där vördas också reliker efter påven Lucius I. I kyrkan finns också målningen Yttersta domen av Pietro Cavallini från omkring 1295. Den första kyrkan på platsen uppfördes sannolikt på 200-talet. År 820-talet, under Paschalis I:s pontifikat, uppfördes en ny kyrka på platsen. Den renoverades på 1720-talet under Ferdinando Fugas ledning och då tillkom bland annat barockfasaden. Källor Tylenda, Joseph N. (1993) (på engelska). The Pilgrim's Guide to Rome's Principal Churches. Collegeville, Minnesota: Liturgical Press. sid. 114–120. ISBN 0-8146-5016-3 Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Santa Cecilia in Trastevere. Churches of Rome Wiki: Santa Cecilia in Trastevere
Базиліка святої Цецилії в Трастевере

Базиліка святої Цецилії в Трастевере (італ. Basilica di Santa Cecilia in Trastevere) — середньовічна титулярна церква в Римі на честь святої Цецилії — християнської мучениці і покровительки церковної музики. Церква розміщена в районі Трастевере. Історія Перша церква на цьому місці виникла у V столітті, за легендою, на місці будинку дочки римського патриція — Цецилії та її чоловіка Валеріана, які при Маркові Аврелії Северусі (лат. Marcus Aurelius Severus Alexandrus) загинули мученицькою смертю. Новий будинок було споруджено в IX столітті за зразком вілл Санта Сабіна, Сан Лоренцо ін Лучина, а в XVI столітті перебудовано у стилі бароко. Наступні реставрації проходили в 1725, 1823, 1955 і 1980 роках. Реліквії святої Цецилії віднайдено у 820 році в катакомбах св. Калліста на Аппієвій дорозі. Після цього за наказом папи Пасхалія I була збудована церква, в якій вони зберігаються дотепер. Перед вівтарем у церкві знаходиться мармурова статуя «Мучеництво святої Цецилії» роботи Стефано Мадерно (1599—1600). Мощі святої були перенесені з катакомб святого Калліста до церкви. У церкві знаходиться фрагменти фрески «Страшний Суд» П'єтро Кавалліні (1293). Стелю прикрашає фреска «Коронування святої Цецилії» (1725). Титулярна церква Базиліка святої Цецилії в Трастевере є титулярною церквою, кардиналом-священиком з титулом церкви з 2 лютого 1983 року є італійський кардинал Карло Марія Мартіні. Галерея Посилання Санта Цецилія в Трастевере на penelope.uchicago.edu [Архівовано 30 травня 2020 у Wayback Machine.] Примітки
Сан Марко (Рим)

Сан Марко (на италиански: Basilica di San Marco Evangelista al Campidoglio) е трикорабна титулярна католическа базилика в Рим, на площад „Сан Марко“ № 48. История Църквата е построена през 336 г. от папа Марк, и е посветена на апостол Марко. През следващите столетия е престроявана и реставрирана многократно. През 1455—1471 г. е преустроена отново по поръчка на кардинал Пиетро Барбо (бъдещият папа Павел II) и става част от неговия дворец Палацо Венеция. Интериор Апсидата на църквата е украсена с мозайки от 9 век, изобразяващи Христос в обкръжението от апостоли и светии, а също и папа Григорий IV с квадратен нимб. В ръце папата държи макет на църквата. Литература Roma, collection "L'Italia", Touring Editore, 2004, Milano. Macadam, Alta. Blue Guide Rome. A & C Black, London (1994), ISBN 0-7136-3939-3 Domenico Bartolini, La sotterranea confessione della romana basilica di S. Marco (Roma: Crispino Peccinelli 1844). Vincenzo Forcella, Le inscrizioni delle chiese e d' altri edifice di Roma Volume IV. (Roma: Fratelli Bencini 1874), pp. 341–376. Mariano Armellini, Le chiese di Roma, dalle loro origine sino al secolo XVI (Roma: Editrice Romana 1887), pp. 327–329. Barbara Zenker, Die Mitglieder des Kardinalkollegiums von 1130 bis 1159 (Wurzburg 1964), pp. 82–88. Rudolf Hüls, Kardinäle, Klerus und Kirchen Roms, 1049-1130 (Tübingen: Max Niemeyer 1977), pp. 185–187. Werner Malaczek, Papst und Kardinalskolleg von 1191 bis 1216 (Vienna: Österreichische Kulturinstitut im Rom, 1984) [Abhandlungen, 6]. Външни препратки Официален сайт Basilica di San Marco Evangelista al Campidoglio
Bazilika svatého Marka (Řím)

Bazilika svatého Marka (italsky Basilica di San Marco Evangelista al Campidoglio) je římská bazilika ve čtvrti Pigna, zasvěcená svatému Marku, která byla postavena roku 336 svatým papežem Markem a přestavěna roku 833 papežem Řehořem IV. Bazilika stojí na malém náměstí Piazza di San Marco, které sousedí s Benátským náměstím a její barokní interiér pochází ze 17. a 18. století. Jedná se o titulární kostel. Historie Roku 336 papež Marek nechal postavit kostel, na místě zvaném ad Pallacinas, zasvěcený jednomu z evangelistů. Stavba je zaznamenána jako Titulus Marci roku 499 v synodu papeže Symmacha. Po rekonstrukci roku 792 papežem Hadriánem I. byl kostel přestavěn papežem Řehořem IV. kolem 833. Roku 1154 byla přistavěna románská zvonice, a renesanční přestavbu kostel podstoupil v letech 1465 až 1470, když se stavěl sousední palác. Z této doby pochází portikus v průčelí a mozaiky na podlaze. Barokní úpravy kostela proběhly 1654–1657 a v letech 1735–1750. Popis Na fasádu (1466) byl použit mramor z blízkého Kolosea a Marcellova divadla, a návrh je připisován Albertimu. Ve vstupním portiku je řada starokřesťanských náhrobků a nápisů, podlaha kostela je hluboko pod úrovní současného terénu, takže se do ní sestupuje po schodech. Vlastní budova si udržela proporce staré baziliky, včetně plochého dřevěného stropu. Vnitřní výzdoba je barokní, i když se zachovaly prvky starší: patrně starověké sloupy po obou stranách lodi figurální mozaika v apsidě z doby papeže Řehoře (9. stol.) mramorová mozaika na podlaze (Cosmati, 15. stol.) dřevěný strop se znakem papeže Pavla II., jeden ze dvou dřevěných stropů z 15. století, které se v Římě zachovaly náhrobek Leonarda Pesara (1796) od Antonia Canovy. Galerie Tituláři Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku San Marco (Rome) na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bazilika svatého Marka na Wikimedia Commons Stránky kostela (italsky)