NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Asinara

Asinara je italský ostrov o rozloze 52 km2. Název je italsky „obydlený oslem“, ale předpokládá se, že pochází z latinského „sinuaria“ a znamená sinusovitý tvar.[zdroj?] Ostrov je prakticky neobydlený. Nachází se v severozápadním cípu Sardinie a je hornatý se strmým skalnatým pobřežím. Ostrov je součástí systému národních parků Itálie, byl přeměněn na rezervaci pro divokou zvěř a mořskou rezervaci. Asinara je druhý největší ostrov Sardinie po Sant'Antioco. Ostrov je úzký, protáhlý, s velmi členitým pobřežím. Historie V roce 1885 se ostrov stal majetkem státu. V Cala Reale byl postaven lazaret a v Cala d’Oliva byla na příkaz italského krále Umberta I. zřízena zemědělská trestanecká kolonie. Asi 100 rodin sardinských farmářů a janovských rybářů, kteří žili na Asinaře, se muselo přestěhovat na Sardinii, kde založili vesnici Stintino. Národní park Asinara V roce 1997 byl na ostrově založen Národní park Asinara (italsky Parco Nazionale dell'Asinara). Park se rozkládá na území celého ostrova, což z něj činí druhý nejmenší italský národní park. Menším parkem už je jen Národní park Cinque Terre. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Asinara na Wikimedia Commons
Asinara

Asinara er en italiensk ø ud for Sardiniens nordvestlige spids. Øen har et areal på ca. 52 km² og er ubeboet. Øen er bjergrig og har sparsom vegetation. Det højeste punkt, Punta della Scomunica, er 408 meter højt. Øen var indtil 1885 beboet af fiskere og hyrder, og indbyggertallet var på det tidspunkt ca. 500. I 1885 besluttede den italienske stat imidlertid, at der skulle bygges et fængsel på øen for særligt farlige fanger, og indbyggerne blev tvunget til at flytte til Stintino, en lille by på Sardinien overfor Asinara. Al adgang til øen var herefter forbudt. Øen fungerede som fængselsø indtil 1997. En overgang var der også en koloni for spedalske. Blandt fangerne var i 1970'erne medlemmer af de Røde Brigader, mens der i 1980'erne og 1990'erne sad flere mafialedere, bl.a. Toto Riina. Dommerne, Giovanni Falcone og Paolo Borsellino, der senere blev myrdet af mafiaen arbejdede en overgang på øen af sikkerhedsgrunde. I 1998 blev øen naturpark, og i 2000 blev der for første gang i 115 år adgang til øen. Adgang er dog kun mulig på guidede ture med selskaber, der er godkendt af nationalparkens administration. Turene kan bookes i Stintino. I løbet af de 112 år øen fungerede som fængselsø blev der bygget flere fængsler samt boliger og kontorer til fængselsfunktionærerne rundt omkring på øen. I dag står alle bygninger tomme; men nogle af dem kan besøges på de guidede ture. Øen har et rigt dyreliv og er især kendt for sine hvide æsler. Eksterne henvisninger
Asinara

Asinara (en sardo, S'Asinàra) es una isla italiana de 51 km² que se encuentra en el golfo homónimo, frente al extremo noroeste de Cerdeña. Como extensión de la isla grande, Asinara es la segunda en tamaño, después de Sant'Antioco. Tiene una longitud de 17,4 km y una anchura que va desde los 290 metros en Cala di Sgombro a 6,4 km en la parte norte, así como 110 km de longitud de costa.​ El punto más alto, con 408 m es Punta della Scomunica. El territorio es propiedad estatal y se encuentra protegido bajo el nombre de Parque nacional de Asinara.​ La isla está formada por cuatro secciones montañosas unidas por un estrecho cinturón litoral. La costa occidental, barrida por el viento, es rocosa y muy inclinada, cayendo a pico hasta el fondo marino. La costa oriental da al golfo de Asinara,​ tiene partes llanas con una altura de 50 m como máximo. Sólo hay tres playas de arena en toda la isla, las tres en la costa oriental.​ La isla está virtualmente deshabitada. El censo de población de 2001 indicaba sólo una persona.​ La isla es abrupta,​ con una costa rocosa e inclinada. La isla es recortada, tal como se ve desde Cabo Falcone. Desde un punto de vista geológico, Asinara forma parte de Nurra, en el noreste de Cerdeña, hecha por más de un 80% de roca metamórfica. La roca caracteriza el paisaje de la isla junto con la vegetación boscosa. Entre las rocas metamórficas, de gran interés son unas raras anfibolitas de color negro, con una antigüedad de 950 millones de año, las rocas más antiguas de Italia.​ Debido a que escasea el agua dulce, los árboles son raros y predomina vegetación arbustiva de maquis, con la excepción de un área boscosa en la parte septentrional de la isla. En otras partes de la isla sólo sobreviven árboles pequeños, en su mayoría enebros. Se ha declarado parque nacional: Parco nazionale dell'Asinara desde el año 2002. Es una reserva natural y reserva marina. Es el hogar de una población de asnos albinos salvajes, Equus asinus var. albina; se cree que la isla toma su nombre de ellos. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Asinara. "Asinara National Park" "Isola di Asinara" "Stintino: Asinara Island" United Nations Educational, Scientific, and Cultural Organization "World Heritage Site" Submission
Asinara

Asinara é uma ilha italiana ao largo da ponta noroeste da Sardenha, com 51 km² de área, e relevo acidentado. Tem cerca de 700 habitantes. É um dos parques nacionais italianos e é conhecida por ter uma população de asnos albinos, de onde provém o seu nome. História Asinara abrigou um campo de prisioneiros austro-húngaros durante a Primeira Guerra Mundial. 5000 morreram durante o encarceramento, que também serviu de prisão para a nobreza etíope durante a ocupação italiana deste país entre 1936 e 1941. Na década de 1970, a prisão foi transformada em presídio de alta segurança. É onde estão presos alguns membros da Mafia e terroristas. O chefe da Mafia Totò Riina esteve preso em Asinara durante algum tempo. Geografia Com 17,4 km de comprimento por largura entre 290 m em Cala di Sgombro e 6,4 km na parte norte, apresenta 110 km de costas. O ponto mais alto, Punta della Scomunica, atinge os 402 m. A ilha é formada por quatro secções montanhosas ligadas por um estreito cinturão costeiro. A costa ocidental é ventosa, abrupta e rochosa. A sul, a pequena ilha Piana separa-a da península de Stintino, no noroeste da Sardenha. O conjunto fecha a baía de Asinara a oeste, apenas aberta por duas estreitas passagens, pouco profundas, entre Piana e a península e Piana e Asinara, com menos de 600 m. Administrativamente a ilha está ligada à comuna sarda de Porto Torres.
Asinara

Asinara är en ö som ligger i Asinarabukten i kommunen Porto Torres på Sardinien, Italien. Den har en yta på 52 kvadratkilometer och den sista fastboende fanns kvar till 1855. I söder är ön separerad från Isola Piana med ett farbart smalt sund. Ön är täckt med berg och kusten är brant och klippig men varvas med stränder. Ön har en växtlighet av typen Macchia med få träd och av brist på vatten och med sällsynta spår på mänsklig aktivitet, Parco nazionale dell'Asinara. Ön har nyligen förvandlats till ett viltreservat och marint reservat. Tillträde till ön är reglerad och skyddad. Ön har några ovanliga djur, bland en befolkning av vilda albinoåsnor, som har gett ön dess namn. Ön ligger som förslag till Världsarv. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Asinara.
Porta Nuova (Stadtviertel)

Das Stadtviertel Porta Nuova ist ein in den 2010er Jahren entstandenes Stadtquartier im Mailänder Geschäftsviertel, das vom Bahnhof Milano Porta Garibaldi bis zur Piazza della Repubblica und von der Porta Nuova bis zum Palazzo Lombardia reicht. Städtebauliches Ziel war es die Stadtteile Porta Nuova, Porta Garibaldi und Isola zu stärken. Das Zentrum des Viertels ist der öffentliche Park Biblioteca degli Alberi, um den die Bereiche Porta Nuova Garibaldi, Porta Nuova Varesine und Porta Nuova Isola mit den Bauwerken Torre Unicredit, Torre Diamante, Bosco Verticale und weitere angeordnet sind. Im Jahre 2018 erhielt das Stadtsanierungsprojekt zur Erstellung des Viertels Porta Nuova den Siegerpreis der Immobilienmesse MIPIM für das Beste urbane Stadterneuerungsprojekt. Weblinks Einzelnachweise
Porta Nuova (quartier)

Porta Nuova est un quartier d'affaires en cours de développement à Milan. Il est situé à proximité de la gare de Milan-Porta Garibaldi et du Centro Direzionale di Milano, le centre d'affaires historique de Milan. Le projet est notamment marqué par la tour Unicredit et du Bosco Verticale. Histoire Le projet est approuvé en 2004 et sa construction a démarré en 2009. C'est un des quartiers les plus riches d'Europe, il représente la Skyline de Milan avec ces gratte-ciels pour certains de plus de 200m de hauteurs (Tour UniCredit 231m). Quartier d'affaires, commerces et résidentiels haut de gamme. Un des quartiers les plus prisés par les VIP italiens. Références Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Milan
San Vittore al Corpo, Milan

The church and monastery of San Vittore al Corpo were an ancient monastery of the Olivetan order built in the early 16th century. The site was once a fourth century Roman imperial mausoleum of Maximian, that may also have held the burials of the emperors Gratian and Valentinian II, though they were more likely buried in another mausoleum, now the Chapel of Saint Aquilinus in the Basilica of Saint Lawrence. The basilica was enlarged in the 8th century to house the relics of the saints Vittore and Satiro. A Benedictine monastery soon was attached to the church. In 1507, the monastery was transferred to the Olivetans, who began a major reconstruction. Reconstruction of the church was begun in 1533 by Vincenzo Seregni, and completed in 1568 by Pellegrino Tibaldi. The façade remains incomplete. The dome was frescoed in 1617 by Guglielmo Caccia (called "il Moncalvo"). In the chapel of St Anthony is a 1619 canvas by Daniele Crespi (Death of St Paul the hermit). In the transept on the left, is an early 17th-century cycle of canvases of the Stories of San Benedetto, by Ambrogio Figino while the right transept has three altarpieces by Camillo Procaccini. Other chapels have paintings by Pompeo Batoni and Giovanni Battista Discepoli. During the Napoleonic wars, the site became a military hospital, and afterwards became barracks. It suffered damage during the bombardments of 1943. The monastery now houses a museum of science, the Museo Nazionale Scienza e Tecnologia Leonardo da Vinci. See also Early Christian churches in Milan 16th-century Western domes Bibliography D. Caporusso & A. Ceresa Mori, C'era una volta Mediolanum, in Archeo (attualità dal passato) of settembre 2010, n. 307. Marco Bona Castellotti, Giovan Battista Discepoli, ad vocem, in Dizionario Biografico degli Italiani, volume 40, Roma 1991. Silvia Lusuardi Siena, Milano (Mediolanum): Il recinto di S.Vittore al Corpo, in Catalogo della Mostra "Milano capitale dell'Impero romani (286-402 d.C.)", a cura di Gemma Sena Chiesa, Milano 1990. Agnoldomenico Pica, Piero Portaluppi, La Basilica Porziana di San Vittore al Corpo, Milano 1934 References
Église San Vittore al Corpo

L'église San Vittore al Corpo est un lieu de culte catholique situé au 25 Via San Vittore à Milan. Le monastère annexe est occupé par le Musée des sciences et des techniques Léonard de Vinci. Histoire L'église San Vittore al Corpo et l'édifice attenant font partie d'un ancien monastère de l'ordre Olivetan construit au début du XVIe siècle. Le site possédait autrefois une basilique et un mausolée du IVe siècle qui conservaient les dépouilles des empereurs Gratien et Valentinien III. La basilique a été agrandie au VIIIe siècle pour abriter les reliques des saints Vittore et Satiro. Un monastère bénédictin fut attaché à l'église. En 1507, le monastère fut transféré aux Olivetans, qui ont entrepris sa restructuration. La reconstruction de l'église a été commencée en 1533 par Vincenzo Seregni et complétée en 1568 par Pellegrino Tibaldi. La façade est inachevée. Pendant les guerres napoléoniennes, le site est devenu un hôpital militaire, puis une caserne. Il a subi des dégâts lors des bombardements de 1943. Le monastère abrite le Musée des sciences et des techniques Léonard de Vinci. Œuvres Le dôme a été peint à fresque en 1617 par Guglielmo Caccia (dit « il Moncalvo »). Dans la chapelle de saint Antoine se trouve une toile de 1619 (Mort de l'Ermite Saint Paul ) de Daniele Crespi . Dans le transept de gauche, se trouve un cycle de toiles du début du XVIIe siècle des Histoires de San Benedetto, d'Ambrogio Figino, tandis que le transept comporte un retable de Camillo Procaccini. D'autres chapelles possèdent des peintures de Pompeo Batoni et Giovanni Battista Discepoli. Bibliographie (it) D. Caporusso et A. Ceresa Mori, C'era una volta Mediolanum, in Archeo (attualità dal passato) septembre 2010, n. 307. (it) Marco Bona Castellotti, Giovan Battista Discepoli, ad vocem, in Dizionario Biografico degli Italiani, volume 40, Rome, 1991. (it) Silvia Lusuardi Siena, Milano (Mediolanum): Il recinto di S.Vittore al Corpo, in Catalogo della Mostra Milano capitale dell'Impero romani (286-402 d.C.), a cura di Gemma Sena Chiesa, Milan, 1990. (it) Agnoldomenico Pica, Piero Portaluppi, La Basilica Porziana di San Vittore al Corpo, Milan, 1934. Liens externes Site officiel Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Ressource relative à l'architecture : LombardiaBeniCulturali Ressource relative aux beaux-arts : Biblissima Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Milan
San Vittore al Corpo

A San Vittore al Corpo-bazilika Milánó egyik legszebb 16. századi egyházi építménye. A bazilikát és a hozzá tartozó kolostort az olivetanusok alapították. Története A bazilika eredetét Szent Ambrusnál is korábbi időkre vezetik vissza. A legendák szerint azon a helyen épült fel, ahol Szent Viktor vértanút lefejezték. A 11. században új templom épült az ókeresztény bazilika helyén. A ma is álló templom viszont az 1560-as években épült, Vincenzo Seregni és Pellegrini Tebaldi tervei alapján. Homlokzatának mindkét szintje oszlopos és – mint a klasszicizáló épületek legtöbbje – timpanonos. Figyelemre méltó az északi oldal hatodik kápolnája, amelyet Girolamo Quadrio készített 1669-ben fekete márványból, az Arese család számára. A díszes szószéknek és a szentély padjainak faragásai Szent Benedek életéből vett jeleneteket ábrázolnak (1583-ban készült). A sekrestyét Camillo Procaccini festményei díszítik. A kupola freskóit 1617-ben festette Guglielmo Caccia. A Szent Antalnak szentelt oldalkápolnát Daniele Crespi 1619-ből származó festménye díszíti. Az egykori kolostor épülete 1947 óta a Leonardo da Vinci Tudománytörténeti Múzeumnak ad otthont (Museo Nazionale della Scienza e della Tecnica Leonardo da Vinci). Források Blanchard Paul: Northern Italy (Blue Guide sorozat), W. Norton Company, London, 2005, ISBN 978-0393327304 Fajth Tibor: Itália Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Budapest, 1980 ISBN 963-243-235-5 Lindner László: Milánó és az északolasz tóvidék, Panoráma útikönyvek, Franklin Nyomda, Budapest, 1984, ISBN 963-243-281-9
Kościół San Vittore

Kościół San Vittore al Corpo – zabytkowy włoski kościół znajdujący się w Mediolanie. Kościół San Vittore al Corpo został zbudowany w VII wieku. Jego rozbudowa nastąpiła w 1560 roku z inicjatywy Galeazzo Alessi w późnorenesansowym stylu. Kościół charakteryzuje się bogato zdobionymi freskami znajdującymi się wewnątrz świątyni. W środku znajduje się również mauzoleum cesarza Walentyniana II.
Gesù delle Monache

Gesù delle Monache is a Roman Catholic church located near the Porta San Gennaro in central Naples, Italy. Over the years, the church was also a parish church known as San Giovanni Evangelista in Porta San Gennaro or San Giovanni in Porta. History The initial impetus for the church was the wishes of Joanna of Aragon, Queen of Naples (1455-1517), the wife of Ferdinand I of Naples, who hoped to make the church a royal pantheon. Despite a will stipulating this, the Aragonese dynasty remained buried in San Domenico. The church of Gesù delle Monache was completed in 1582 by the Montalto family, and was affiliated with a Clarissan nunnery. The late-Renaissance style façade is sober relative to the decorated Baroque interior, the latter designed by Arcangelo Guglielmelli. Paintings in the church were made or attributed to Cesare Turco, Lorenzo Vaccaro, Enrico Pini, Fabrizio Santafede, Nicola Cacciapuoti, Francesco Solimena (St Clare in Glory), Paolo De Matteis (Scenes of the Life of St Clare). Luca Giordano was prolific in this church, painting an Immaculate conception (1683), Annunciation, Marriage of the Virgin, St Anthony preaches to the Fish, St Anthony heals a wounded foot (1685), and a St John the Baptist in the Sacristy. The maiolica pavement was completed by 1731 by Francesco Della Monica and Agostino Di Filippo. Gallery References Bibliography Vincenzo Regina (2004). Newton & Compton (ed.). Le chiese di Napoli. Viaggio indimenticabile attraverso la storia artistica, architettonica, letteraria, civile e spirituale della Napoli sacra. Roma. ISBN 88-541-0062-5.: CS1 maint: location missing publisher (link) External links
Église du Gesù delle Monache

L’église du Gesù delle Monache est une église catholique romaine située près de la Porta San Gennaro dans le centre de Naples, en Italie. Histoire L’impulsion initiale pour l’église était celle de Jeanne d’Aragon, reine de Naples (1455-1517), épouse de Ferdinand Ier de Naples, qui espérait faire de l’église un panthéon royal. Malgré une volonté stipulant cela, la dynastie aragonaise est toutefois restée enterrée à San Domenico Maggiore. L'église du Gesù delle Monache fut achevée en 1582 par la famille Montalto et était affiliée à un couvent de Clarisses . La façade de style Renaissance tardive est sobre par rapport à l'intérieur baroque décoré et conçu par Arcangelo Guglielmelli. Les peintures dans l'église ont été réalisées ou attribuées à Cesare Turco, à Lorenzo Vaccaro, à Enrico Pini, à Fabrizio Santafede, à Nicola Cacciapuoti, à Francesco Solimena (Sainte Claire en gloire), à Paolo De Matteis (Scènes de la vie de Sainte Claire). Luca Giordano a été prolifique dans cette église, peignant une Immaculée Conception (1683), une Annonciation, le Mariage de la Vierge, St Antoine prêche au poisson, St Antoine soigne un pied blessé (1685) et un St Jean Baptiste dans la sacristie. En 1731, Francesco Della Monica et Agostino Di Filippo achèvent le pavement en majolique. Galerie Références Bibliographie Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli. Viaggio indimenticabile attraverso la storia artistica, architettonica, letteraria, civile e spirituale della Napoli sacra, Rome, 2004 (ISBN 88-541-0062-5) Liens externes Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de Naples
Gesù delle Monache (Nápoly)

A Gesù delle Monache templom Nápoly történelmi központjában, a Porta San Gennaro egykori városkapu közelében. Története A 16. században alapította Johanna, I. Ferdinánd nápolyi király felesége a királyi család saját használatára. Az épületegyüttes 1582-re épült fel a Montalto nemesi család jóvoltából. A belső barokk díszítései Angelo Guglielmelli, Lorenzo Vaccaro, Enrico Pini valamint Nicola Cacciapuoti művei. A kápolnákat Francesco Solimena, Paolo De Matteis és Luca Giordano festményei díszítik. A főoltár Enrico Pini alkotása. A késői reneszánsz homlokzat az ókori Róma diadalíveihez hasonlatos. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it
San Carlo al Corso, Milan

San Carlo al Corso is a neoclassic style, Roman Catholic church located in the Piazza of San Carlo, just off Corso Vittorio Emanuele II, just west of the Piazza San Babila, in central Milan, region of Lombardy, Italy. History and decoration The site of the present church was occupied by a monastic complex of the Servite Order, founded as early as 1290, and including the church of Santa Maria dei Servi. This church and monastery was frescoed by Fiammenghino, but in addition included works by Gian Paolo Lomazzo, Federico Macagni, and Daniele Crespi. The monastery was suppressed in 1799, during the Napoleonic occupation. The immediate neighborhood also had ancient small parish churches of San Pietro all Orto and San Giorgio alla Nocetta, or later San Giorgio Alamanno. In the 19th-century desires for modern urban planning motivated the municipality to desire to create a linear boulevard from the Piazza of the Duomo of Milan to the piazza San Babila. With the approval of the local parish provost Giacinto Amati (brother of the architect Carlo), it was decided to raze the ancient structures, and create a larger church dedicated to Milan's own Archbishop Saint Charles Borromeo. The new church was built in thanks for the ending of a recent cholera epidemic, and Archbishop Borromeo was admired in part for his work during the outbreak of bubonic plague in 1576 in Milan. Demolition of the cloister began in 1838. Thirty-thousand lire were spent by the municipality to purchase the property. Funds for the church required the collection of donations. The church facade was designed in 1844 by Carlo Amati and was finished in 1847. One obvious model of the church was the Pantheon, Rome. Amati also designed the colonnade and portico around the piazza, which was intended to house commercial structures and stores. Flanking the main altar are two chapels, one dedicated to the Madonna of the Sorrrows (Virgine Addolorata) with its statue derived from Santa Maria dei Servi and the other dedicated to the blessed Giovanni Angelo Porro, with the altar from the prior church. Flanking the entrance are two chapels, one a baptistery and the other, a chapel of the Crucifix. In the apse ceiling is a fresco depicting the Glory of San Carlo before allegories of Faith, Hope and Charity by Angelo Inganni. This church served as a model for the Chiesa Rotonda in San Bernardino, Switzerland, 1867. The prominent baroque basilica church of Sant'Ambrogio e Carlo al Corso is located on via del Corso in Rome, and was erected in the early 17th century. The prominent Neolassical church of San Francesco di Paola in the central Piazza del Plebiscito of Naples, also influenced by the Pantheon, had been started in 1816. See also San Carlo al Corso (Rome) References Descrizione del Nuovo Tempio di S. Carlo in Milano con alcuni cenni storici della demolita chiesa di S. Maria de'Servi, by Abbott Giacinto Longoni, Publisher: Presso La ditta Angelo Bonfanti Tipografo Libraio, Milan (1847). External links Media related to San Carlo al Corso (Milan) at Wikimedia Commons
San Carlo al Corso

A San Carlo al Corso egy klasszicista stílusú templom Milánóban. Leírása A bazilikát Carlo Amati, monzai építész tervei alapján építették fel 1832-1847 között Borromeo Szent Károly tiszteletére. A hatalmas, kupolás, 32,2 m átmérőjű templom a római Pantheonra hasonlít, illetve a nápolyi San Francesco di Paola bazilikára. A templom egy 1290-ben alapított kolostor helyén épült fel, melyet Napoléon Bonaparte tábornok számoltatott fel 1799-ben. A kör alaprajzú bazilika előtti teret előtt 36 korinthoszi oszlopból álló kolonnád fogja körbe. A bazilika bejáratát nyolc oszlop díszíti. A templom belsőjének fő látnivalói: a régi templomból átmentett oltár, Pompeo Marchesi feszülete, egy Canova dombormű, valamint Marchesi Borromeo Szent Károlyt ábrázoló márványszobra. Források Blanchard Paul: Northern Italy (Blue Guide sorozat), W. Norton Company, London, 2005, ISBN 978-0393327304 Fajth Tibor: Itália Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Budapest, 1980 ISBN 963-243-235-5 Lindner László: Milánó és az északolasz tóvidék, Panoráma útikönyvek, Franklin Nyomda, Budapest, 1984, ISBN 963-243-281-9