Ступиниджи (ловен павилион)

Ловният павилион „Ступиниджи“ (на италиански: Palazzina di caccia di Stupinigi) е резиденция в Никелино, Северна Италия, построена между 1729 и 1733 г. по проект на архитекта Филипо Ювара за Савойската династия като място за ловни излети. Комплексът е част от веригата Савойски кралски резиденции в Пиемонт и е включен в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО през 1997 г. Местоположение Ловният павилион се намира в единственото едноименно подселище Ступиниджи на община Никелино, на 10 км южно от Торино. Терминът „ловен павилион“ обозначава самия дворцов комплекс, докато владенията на Ступиниджи включват и днешния Природен парк „Ступиниджи“. История Произход Територията, известна през Средновековието като Suppunicum, вече разполага с малък замък, все още видим източно от днешната сграда. Построен е като укрепление за защита на Монкалиери и е владение на Савоя-Ахая – кадетски клон на Савойската династия. Замъкът преминава към херцог Амадей VIII Савойски едва след изчезването на този клон през 1418 г., а през 1439 г. той го предоставя на свързания с него маркиз Палавичино ди Дзибело. През 1564 г. Емануил Филиберт Савойски възстановява собствеността на Савойската династия, отчуждавайки владението от семейство Палавичино. По негова воля замъкът и земите му са поверени на Ордена на св. Маврикий, чийто велик магистър е и глава на Савойския дом, поради което Ступиниджи остава под прякото управление на савойските суверени. Именно при Емануил Филиберт плодородните околни земи се превръщат в едно от предпочитаните места за лов на двора, наред с горите на Алтесано, където по-късно е изграден дворецът във Венария Реале. XVIII век и блясъкът на трансформацията в кралски ловен павилион Виктор Амадей II Савойски взема решение да преобрази комплекса в резиденция, достойна за новия кралски статут на Савойския дом. През април 1729 г., малко преди абдикацията си, той възлага проекта на Филипо Ювара като своеобразно наследство за първия си градски архитект и за наследника си Карл Емануил III. Ловният павилион е открит официално на празника на Свети Хуберт през 1731 г., след което става сцена на многобройни ловни излети. Завършването на сградата в нейната „юварова“ фаза продължава до 1735 – 1737 г., когато е изпълнена и декорацията на кралските и краличните апартаменти. Поради Войната за полското наследство комплексът е въведен в пълноценно придворно ползване едва през май 1739 г., по време на посещението в Торино на великия херцог на Тоскана Франц I, бъдещ император и брат на сардинската кралица Елизабет Тереза Лотарингска. Важно е да се отбележи, че през XVIII век Ступиниджи не функционира като истинска резиденция в смисъла на място за продължителни престои на суверена и двора. Според последните изследвания савойските владетели пребивават в Торино само няколко месеца годишно, обикновено от Коледа до Великден, след което се преместват между резиденциите около столицата и предприемат пътувания извън Пиемонт (главно към Савоя и по-рядко към Ница). Основните им резиденции до края на XVIII век остават Венария и Монкалиери. Ступиниджи служи предимно като ловен павилион и място за кратки престои, обикновено не повече от една–две нощувки. Това обяснява защо до Реставрацията комплексът няма собствен управител, за разлика от Венария и Монкалиери. Въпреки че Венария и Монкалиери, особено след възкачването на Виктор Амадей III и Мария-Антония Бурбон-Испанска през 1773 г., остават основните места за придворни тържества, от 1760-те години Ступиниджи също се използва, макар и епизодично, за важни приеми при посещения на високопоставени гости. Сред значимите събития е празненството през 1773 г. по повод брака на Мария Тереза Савойска с графа на Артоа, бъдещия крал на Франция Шарл X. Сред посетилите комплекса са император Йозеф II през 1769 г., Павел Романов (бъдещ цар Павел I) със съпругата си през 1782 г. и кралят на Неапол Франческо I Бурбон-Двете Сицилии през 1785 г. Конструкцията е разширена по време на управлението на Карл Емануил III и Виктор Амадей III с участието на архитекти като Джовани Томазо Пруното, Лодовико Бо и Бенедето Алфиери. През 1740 г. са добавени още две крила, предназначени за конюшните и селскостопанските навеси, които оформят дългата дървесна алея към входа на имението. XIX век Наполеон Бонапарт пребивава в двореца от 5 до 16 май 1805 г., преди отпътуването си за Милано за коронацията като крал на Италия. По време на престоя си той провежда срещи с водещите политически институции на Торино, включително с кмета, съдебната власт и духовенството, начело с архиепископ Карло Луиджи Буронцо дел Синьоре. Според сведенията архиепископът е строго порицан от императора за предполагаема кореспонденция с Карл Емануил IV Савойски – епизод, който вероятно води до заместването му с епископа на Акуи Терме монсеньор Джачинто дела Торе. През 1808 г., макар и за кратки периоди, в двореца пребивават Полин Бонапарт и съпруга ѝ принц Камило II Боргезе, тогава генерален губернатор на Пиемонт. През 1832 г. сградата е върната в собственост на кралското семейство, а на 12 април 1842 г. там се отбелязва бракът между Виктор Емануил II – бъдещ първи крал на Италия, и Мария Аделхайд Хабсбург-Лотарингска. Комплексът преминава към Италианската държава през 1919 г., а през 1925 г. е върнат заедно с околните имоти на Ордена на св. Маврикий. През XIX век дворецът за няколко години е домакин на индийския слон Фриц, подарен на Карл Феликс. Животното става известно, но впоследствие полудява и нанася значителни щети на околните дървени конструкции, чиито следи са видими и днес. Слонът е убит и дарен на зоологическия музей на Торинския университет; днес е изложен в Регионалния музей на естествените науки в Торино. От 1919 г. в сградата на Ступиниджи се помещава Музеят на изкуството и обзавеждането, който събира мебели от Савойските резиденции, както и от други италиански дворове преди обединението на Италия, включително Бурбон-Парма и техния дворец в Колорно. Дългият проект за реставрация, започнал през 1988 г., е ръководен от архитектите Роберто Габети и Маурицио Момо и от студио „Изоларкитети“ (Аймаро Ореля д'Изола). Сградата периодично е домакин на международни художествени изложби. Архитектура Планът на сградата е организиран около четири рамена във формата на Андреевски кръст, излизащи от централната ос, която съвпада с алеята от Торино към двореца, обрамчена от селски къщи, конюшни и стари стопански постройки. Централното ядро представлява голяма овална зала с двойна височина, от която излизат четирите по-ниски крила. В тях са разположени кралските апартаменти и помещенията за гости. Овалната зала е снабдена с „вдлъбнато-изпъкнали“ балкони и е увенчана със статуята на Елена, дело на Франческо Ладат. След заминаването на Филипо Ювара за Мадрид ръководството на строежа е поверено на Джовани Томазо Пруното, който разширява комплекса въз основа на оставените от Ювара скици, стремейки се да запази характерната игра на светлина и форми. За украсата на новите зали са привлечени множество художници. Интериорът е оформен в стил Италианско рококо, с използване на лак, порцелан, позлатена мазилка, огледала и бриар. Днес комплексът обхваща около 31 000 m², като 14 000 m² са заети от прилежащи сгради, 150 000 m² – от парка, а 3800 m² – от външните лехи. Общо включва 137 зали и 17 галерии. Сградата се разгръща към обширен осмоъгълен двор, около който са разположени обслужващите постройки. Сред изисканите мебели, създадени за двореца, се открояват произведенията на Джузепе Мария Бонцаниго, Пиетро Пифети и Луиджи Приното. Запазени са и декорации от венецианските художници Джузепе и Доменико Валериани, от Гаетано Перего и от виенчанина Кристиян Верлин, кактои стенописите на Виторио Амедео Чиняроли, Джан Батиста Крозато и Шарл-Андре ван Лоо. Вход От входа на комплекса се навлиза в обширното пространство на Портретната галерия, разположена в бившите странични конюшни, проектирани и построени от Филипо Ювара след завършването на централната част на сградата. Първоначално зоната е служила за съхранение на карети и подслон на коне по време на ловните излети. Днес тук се намира оригиналната статуя на елена на Ступиниджи, създадена от Франческо Ладат през 1766 г., която до 1992 г. е увенчавала купола на централната зала. Поради съображения за опазване тя е преместена на закрито и заменена с модерно бронзово копие. Скулптурата е заобиколена от дървени барелефни портрети, поръчани от Виктор Емануил II и първоначално предназначени за Кралския замък в Монкалиери. В антибиблиотеката, а след това и в библиотеката, се вижда промяната във вкуса от средата на XVIII век, когато част от конюшните е преустроена в библиотечно пространство. То е оборудвано с рафтове по проект на Бенедето Алфиери, боядисани в синьо, слонова кост и златно, и допълнени с алегории на изкуствата и науките, изрисувани над вратите от Джузепе Ногари. Апартамент на херцога на Шабле Известен и като „Източен апартамент“ (за разлика от по-представителния Западен апартамент), този ансамбъл от зали е разширен под ръководството на Бенедето Алфиери през XVIII век, за да приюти помещенията на Бенедикт Савойски, херцог на Шабле и син на крал Карл Емануил III. Апартаментът е обект на реставрация, финансирана частично със средства от тотото. Игрална зала Най-голямата и представителна зала в апартаментите на херцога на Шабле е игралната зала – просторно помещение, предназначено за забавления на двора. Тя е оформена като правоъгълна зала със заоблени ъгли и две големи ниши по дългите стени. Таванът, изписан от Джовани Пиетро Поцо през 1765 г., следва същите екзотични и ориенталски мотиви, които украсяват и стените, създавайки изискан фон за игралните мебели: всекидневна от средата на XVIII век, игрална маса в стил Луи XV със скъпоценна шахматна дъска, инкрустирана с абанос и слонова кост, както и бюро с фини слонокостни инкрустации от началото на XVIII век. Шиноазериите и порцеланът, разположени в залата, допълват екзотичния характер на декорацията. Огледална зала и Кабинет на Полин Бонапарт Двете съседни зали представляват уникален ансамбъл в рамките на двореца. Първата е оформена в характерен рококо стил и е изцяло покрита с щукатури и огледала от пода до тавана. Декорацията е изпълнена през 1766 г. по идея на Джовани Пиетро Поцо, със съдействието на Микеле Антонио Рапу при изработката на дървените панели. Полилеят е по-ранен – от 1740-те години и е украсен със скулптурни птици от ковано желязо. Кабинетът на Полин Бонапарт дължи сегашния си вид на престоя на Полин Бонапарт, сестра на Наполеон, когато тя и съпругът ѝ са назначени за губернатори на Пиемонт. Помещението съдържа изящна мраморна вана, украсена с барелефи с императорски символи и наполеоновия орел. Зала „Бонцаниго“ След като залата добива известност благодарение на шкафа–библиотека, изработен от Джузепе Мария Бонцаниго, към който днес е функционално свързана, тя става и място за работа на други художници. Джовани Батиста Алберони изписва таванната фреска през 1753 г., а Пиетро Доменико Оливеро украсява зоната над вратите между 1749 и 1753 г. На фона на бароковата декорация се открояват мебелите в класически стил, сред които особено впечатлява огледалото на Бонцаниго, рамкиращо овален портрет на Йосиф Бенедикт Савойски, граф на Мориен. Молитвена зала Известна и като „Ловната зала“, тази зала е облицована със зелена дамаска и украсена с ловни сцени, изписани през 1753 г. от пиемонтския художник Джовани Батиста Алберони. Името и славата ѝ обаче произлизат от изключително изработеното prie-dieu – място за коленичене, инкрустирано от майстора на мебели Пиетро Пифети през 1758 г. То е изработено от орехов корен с позлатени бронзови елементи и се отличава с богат завършващ перваз. Спалня Спалнята на херцога се отличава с оригинални лилаво‑червени тапети и горни врати, декорирани през 1763 г. от Микеле Антонио Рапу с флорални и плодови мотиви. Тук са събрани едни от най-ценните мебели в пиемонтски стил, сред които изпъкват скрин, бюро и prie‑dieu, изработени от Пиетро Пифети с инкрустации от различни видове дърво, слонова кост, месинг, костенуркова черупка и седеф. В залата е разположено и легло с балдахин с червена драперия в стил Луи XV. Апартамент на кралицата Апартаментът на кралицата е изграден през 1730 г. за Поликсена фон Хесен-Рейнфелс-Ротенбург, съпруга на Карл Емануил III Савойски, за да я приютява по време на сезонните ловни престои на двора в Ступиниджи. Предверие и Зала на кралицата Предверието на кралицата е изписано между 1733 и 1734 г. от Джовани Батиста Крозато, вече работил във вила „Тезориера“. Таванната фреска представя Жертвоприношението на Ифигения, обрамчено от осемнадесетовековни пейзажи. Между 1738 и 1739 г. стенописите са допълнени от творби на Франческо Казоли, а през 1786 г. Джузепе Мария Бонцаниго преустройва залата в стил Луи XVI. В предверието са разположени четири овални платна с портрети на принцеси от Савойския дом, включително Мария Йоанна Батиста Савойска-Немур и Мария Кристина Бурбон-Френска, дело на неизвестен художник. Особено впечатляват рамковите декорации от синьо стъкло и позлатен метал, също изработени от Бонцаниго. В съседната спалня на кралицата таванът е изрисуван от Шарл-Андре ван Лоо с Почивка на Диана сред нимфите, съчетан с оригинална дървена ламперия и рокайни орнаменти. Към спалнята е прилежаща съблекалня, украсена с китайски фигури и полихромни херувими. Апартамент на краля Апартаментът на краля, близнак на апартамента на кралицата, включва предверие, спалня и тоалетна, предназначени за суверена. Помещенията са създадени за Карл Емануил III Савойски в началото на 1730‑те години и по‑късно са модернизирани по заповед на Виктор Амадей III през втората половина на века. Зала на оръженосците Подобно на другите предверия, свързани с централната зала, Залата на оръженосците е сред най-ранните помещения в комплекса. Тя е украсена през 1733 г. с фрески на Джовани Батиста Крозато и Джероламо Менгоци Колона, изобразяващи митологични сцени. За разлика от тях боядисаните врати и надвратни панели датират от 1778 г., когато Виторио Амедео Чиняроли създава сцени с лов на елени в савойските резиденции – композиции, вероятно вдъхновени от цикъла с идеални ловни сцени, изпълнен от фламандския художник Жан Миел за Кралския дворец във Венария Реале. Предверие и Зала на краля Оставащо незавършено до 1737 г. поради заминаването на Филипо Ювара за испанския двор, предверието на краля, както и останалите крила на комплекса, е поверено на Джовани Томазо Пруното, който наследява Месина в ръковоството на строежа на Ступиниджи. Фреските са изпълнени от Микеле Антонио Милоко и представят сцени от мита за Диана, създадени под прякото ръководство на Клаудио Франческо Бомон. Мебелировката е в стилове Луи XV и Луи XVI, а особена ценност представляват горните врати и техните декорации, украсени с картини на Пиетро Доменико Оливеро. По стените са разположени и портрети, подписани от Жан-Етиен Лиотар. Спалнята на краля, разположена до предверието, е с неоригинални тапети по стените, тъй като е преустроена след Втората световна война поради нанесените щети. Освен картините на Жан-Етиен Лиотар, стените са украсени и с гротескни надвеси, изрисувани от Джовани Франческо Фариано. Особен интерес представляват prie‑dieu и колекцията от медали, изработени от Пиетро Пифети от първата половина на ХVІІІ век. В кабинета на суверена, съседен на спалнята, се намира и изящен портрет на кралица Поликсена фон Хесен-Ротенбург-Рейнфелс с децата ѝ, дело на Мартин ван Майтенс. Параклис „Св. Хуберт“ Наричана „Зала на бюфетите“ до 1767 г. заради банкетите, провеждани там, залата е преименувана на Параклис на Свети Хуберт Лиежки, когато започва да се използва като параклис, посветен на светеца, или по‑точно като предпараклис към същинското религиозно пространство, разположено зад основната стена и обикновено скрито зад два големи боядисани дървени панела. Преобразяването на залата е дело на Иняцио Бираго, Джакомо Бори, Иняцио Нипоте и Гаетано Перего, които изписват тавана и изпълняват щукатурните украси. Централна зала Централната зала, истинското сърце на комплекса, е първата напълно оформена идея на Филипо Ювара и опорната точка, около която се развива целият му проект за Ступиниджи. Помещението представлява голяма овална зала, покрита с купол, затворен от сводест таван без горни отвори. Още през 1730 г. стените на залата са завършени, а на 10 февруари 1731 г. кралят възлага на болонските художници Джузепе и Доменико Валериани изписването на голямата фреска върху свода. Тя представя Триумфа на Диана – богинята на лова, изобразена върху небесна колесница сред облаци, над пейзажи с гори. Около нея са разположени пути, нимфи и горски гении, вплетени в гирлянди от цветя. Върху четирите стълба, които поддържат купола, точно под голямата фреска, се намират четири едноцветни медальона с допълнителни епизоди от мита за Диана. Работата по стенописите започва на 8 март 1731 г. и завършва през 1733 г. Смята се, че Ювара е наложил квадратурната схема на братята Валериани, за да запази единството на своя архитектурен замисъл – хипотеза, подкрепена от фалшивата архитектура на трезора, характерна за неговия стил. След смъртта на Ювара замисълът му да бъдат поставени големи скулптурни групи от кучета и елени край прозорците на централната зала остава нереализиран, за да не се наруши впечатляващата перспективна гледка навън, която и днес е една от най‑характерните особености на помещението. За сметка на това е осъществен проектът, поверен на Джузепе Мароко, за изработването на 36 дървени апликации с глави на елени, разположени по стените на залата. Към същия период принадлежат и позлатените дървени инкрустации на балюстрадата на певците в горната част на помещението, както и предпазителите на камината, изрисувани през 1733 г. от ломбардския художник Джовани Кривели. Четири мраморни бюста, изработени през 1773 г. от Джовани Батиста Бернеро, са разположени срещу четирите входа на залата. Те представят божества, свързани с лова и природата: Церера, Помона, Наяда и Напея. Залата, със своята архитектурна композиция и богата декорация, въплъщава театралността, характерна за изкуството на XVIII век, и привлича вниманието на редица съвременници. Сред тях е френският гравьор Шарл-Никола Кошен, пазител на кабинета с рисунки на краля на Франция във Версай, който критикува изобилието от орнаментика и прекомерната ексцентричност. Подобно мнение изразява и Жозеф-Жером Лаланд, макар и възхитен от залата; той отбелязва, че Ювара е съсредоточил почти цялото си внимание върху това пространство, превръщайки го в „мечта на архитекта“ – твърде смела за градски дворец, но напълно подходяща за разкошна извънградска резиденция. Апартамент на Савойския херцог Западният апартамент, наричан така за разлика от по‑представителния Източен апартамент, е разширен под ръководството на Бенедето Алфиери през XVIII век, за да побере залите на Виктор Емануил, херцог на Аоста и син на крал Виктор Амадей III. Апартаментът започва с атриум, в който са разположени две статуи, представящи Мелеагър и Аталанта. Следващите две предверия са украсени с декорации от втората половина на XVIII век, дело на школата на Чиняроли, със сцени от лов и селски живот. В тях се съхраняват и гоблени, както и мебели в стил Луи XIV и Луи XV. Спалните на херцога и херцогинята на Аоста съдържат мебели в стилове Луи XV и Луи XVI, както и други произведения на пиемонтски майстори от XVIII век. Градина на двореца и ловна хижа В Ступиниджи ясно се разграничават градината на ловния павилион и заобикалящият го ловен парк. Комплексът е разположен в обширна геометрична градина, оформена като непрекъсната последователност от цветни лехи, партери и алеи, които могат да се разглеждат като действителната дворцова градина. Този парк, ограден със стена и прорязан от дълги перспективни алеи, е проектиран през 1740 г. от френския градинар Мишел Бенар. Ловният парк, или имението, обхваща огромна територия от близо 1700 хектара извън оградения парк. Земите са придобити от херцог Емануил Филиберт Савойски през 1563 г. от семейство Палавичини и включват гори и ниви, които днес попадат в общините Никелино, Орбасано и Кандиоло. Тази територия, която в продължение на векове остава на разположение на савойските ловци заедно с двореца, е поставена под защита през 1992 г. със създаването на природен парк „Ступиниджи“, с цел опазване на богатото, макар и дискретно, разнообразие от фауна. Менажерия на Ступиниджи Първата менажерия в Ступиниджи е създадена през 1814 г., непосредствено след Реставрацията. Първоначално животните, предназначени за забавление на двора, са били настанени в местността Викоманино, в адаптирани за целта помещения. По молба на граф Джован Батиста Камило Ришелми ди Бовил, главен ловец на Негово Величество, от 18 март 1826 г. животните са преместени в павилиона отляво (днешната сграда „Сан Карло“), за да се осигурят по‑подходящи условия за екзотичните видове, чувствителни към климата на Пиемонт. Менажерията не само се грижи за храненето и развъждането на животните за нуждите на двора и зоологическата колекция на Савойската династия, но и осигурява дивеч за ловните излети, които продължават да се провеждат редовно в имението. В ловното стопанство са живели около 2000 елена лопатари. През 1826 г. граф Ришелми настоява да бъде подготвено специално пространство за настаняването на голям индийски слон, подарен на Карл Феликс Савойски от Мохамед Али паша, валия на Египет. На 4 юни 1827 г. животното, наречено Фриц, пристига тържествено в Ступиниджи и е поверено на грижите на своя пазач Стефано Новарино. Слонът остава в имението до 3 ноември 1847 г., когато убива новия си 29‑годишен гледач с удар на хобота. Инцидентът, заедно с високите разходи за поддръжка (около 17 000 лири годишно), води до решението животното да бъде умъртвено на 8 ноември 1852 г. чрез асфиксия с въглеродна киселина, процес, продължил шест часа. Фриц е на 53 години при смъртта си. Месото му е продадено, а кожата е изложена в Регионалния музей на естествените науки в Торино. В докладите си Ришелми изброява и видовете, които по това време са част от кралската менажерия: „мъжки ягуар от Америка, две женски мечки от Савоя, два мъжки чакала от Африка, казуар, кенгуру, вълк, няколко диви свине, много птици, включително орел и няколко лешояда.“ През 1852 г. Виктор Емануил II, един от поддръжниците на възраждането на Ступиниджи като ловен павилион, разпорежда прехвърлянето на останалите животни, включително ловните коне, в градината на Кралския дворец в Торино. Ловният павилион в масовата култура 22 май – 15 юни 1987 г. – Апартаментът на Карл Феликс Савойски е домакин на изложба на живопис на чехословашката художничка Джиндра Хусарикова. 1996 г. – Екстериорът на павилиона служи като сцена за всички епизоди от 27‑ото издание на Игри без граници. Февруари 2004 г. – От музея са откраднати 27 предмета, включително шедьоври на Пиетро Пифети, Джузепе Мария Бонцаниго и Луиджи Приното, както и четири картини, на обща стойност 40 млн. евро. Всички произведения са открити в добро състояние на 26 ноември 2005 г. в поле край Виластелоне. 2004–2005 г. – В сградата са заснети сцени от телевизионния сериал „Елиза от Ривомброза“ 2011 г. – В парка на комплекса се провеждат квалификациите и елиминациите на Световното първенство по стрелба с лък. Филмови продукции – В Ступиниджи са снимани филмите „Война и мир“ (1956), „Банкерите на Бога“ (2002) и „Вземи душата ми“ (2002). Юни 2012 г. – Павилионът е снимачна площадка за телевизионната адаптация на „Пепеляшка“ от Джоакино Росини, режисирана от Карло Вердоне. Юли 2016 г. – Тук се снимат сцени от Ulysses – A Dark Odyssey (2018) и „The King's Man: Първа мисия“ (2022) 2018 г. – Резиденцията се превръща в място за рок концерти в рамките на фестивала Sonic Park Stupinigi (25 юни – 11 юли). Първото издание е открито от Дийп Пърпъл. 2019 г. – По време на второто издание на фестивала Кинг Кримсън на Робърт Фрип изнасят концерт в чест на 50‑годишнината от създаването на групата. 2022 г. – В сградата са заснети сцени от втория сезон на сериала на Нетфликс „Астрологически пътеводител за разбити сърца“ (2021–2022). Бележки Библиография Marziano Bernardi, La Palazzina di caccia di Stupinigi, Torino, Istituto bancario San Paolo di Torino, 1958 Carlo Merlini, Ambienti e figure di Torino vecchia, Torino, Rattero, 1962 Luigi Mallé, Stupinigi. Un capolavoro del Settecento europeo tra barocchetto e classicismo, Torino, Tipografia torinese, 1968 (seconda edizione: ibid., 1981) Umberto Bertagna, Le feste di Stupinigi, in «Cronache economiche», 3-4, 1977 Gianfranco Gritella, Stupinigi. Dal progetto di Juvarra alle premesse neoclassiche, Modena, Panini, 1987 Noemi Gabrielli (a cura di), Museo dell'arredamento. Stupinigi, Torino, Ente Ordine mauriziano, 1988 Roberto Gabetti, Andreina Griseri, Stupinigi. Luogo d'Europa, Torino, U. Allemandi, 1996 Michela Di Macco (a cura di), Le Delizie di Stupinigi e della «Danae» del Correggio: Camillo Borghese tra impero e restaurazione, Torino, U. Allemandi, 1997 Carlo Balma Mion, Lodovico Bò (1721-1800). Misuratore, Soprastante, Architetto, Trento, UNI-Service, 2007 Carla Enrica Spantigati, Elisabetta Ballaira, Anna Maria Bava, La Palazzina di Stupinigi, Torino, U. Allemandi, 2007 Edith Gabrielli (a cura di), La Palazzina di Caccia di Stupinigi, Leo S. Olschki ed., Firenze 2014 Външни препратки Официална уебстраница на уебсайта на Ордена на Св. Маврикий