Падуанська обсерваторія

Падуанська астрономічна обсерваторія (італ. Osservatorio Astronomico di Padova) — один з найважливіших дослідницьких центрів Національного інституту астрофізики. Заснована в 1767 році при Падуанському університеті, 1923 року стала незалежною установою, а 2001 року увійшла до складу Національного інституту астрофізики. Обсерваторія була побудована шляхом в Торлонги, головній вежі палацу Кастельвеккьо. Історія Торлонга була давньою середньовічною оборонною вежею, збудованою в IX столітті. У XIII столітті її перебудував Еццеліно III да Романо. З вежею пов'язана його репутація жорстокого правителя, адже вона слугувала в'язницею та місцем катувань ворогів тирана. Після його падіння замок занепав. У другій половині XIV століття Каррарезі, нові володарі Падуї, звели новий замок на руїнах попереднього, паралельно до течії Баккільйоне. Після спорудження міських мурів XVI століття замок і Торлонга втратили військове значення й поступово занепали. У XVIII столітті стару фортецю, що значною мірою руйнувалася, називали Кастельвеккьо (італ. Castel Vecchio — старий замок). Її використовували як склад зерна, соломи й сіна, а також як арсенал. 1761 року Сенат Венеції постановив заснувати астрономічну обсерваторію для Падуанського університету. Ініціатором проєкту став абат Джузеппе Тоальдо, який разом з архітектором Доменіко Черато з Віченци використав наявну вежу, надбудувавши зверху залу з доступом до спостережних башточок. Роботи за проєктом Доменіко Черато передбачали створення двох окремих обсерваторій, кожна з яких виконувала чітко визначену функцію. На вершині вежі облаштували верхню обсерваторію — восьмикутне приміщення з високими вікнами, що давали змогу спостерігати небо на 360 градусів просто із зали. Усі інструменти мали колісні підставки, тому їх можна було вивозити на навколишню терасу, ширшу з південного боку, адже в Північній півкулі саме південний горизонт є пріоритетним напрямком для астрономічних спостережень. Висота вежі становила 49,59 м (53,30 м з антеною громовідводу), до неї вели 252 сходинки (дані Джованні Сілви 1911 року для північної секції обсерваторської вежі). На висоті близько 16 м обладнали нижню обсерваторію — залу, спеціально призначену для спостережень на небесному меридіані. Тут проклали меридіанну лінію, необхідну для точного визначення моменту місцевого полудня, і встановили великий настінний квадрант для спостереження проходження світил через небесний меридіан. На знак перетворення вежі-в'язниці на осередок астрономічних досліджень після завершення робіт у 1777 році над входом на першому поверсі встановили пам'ятну плиту. З вересня 1772 до серпня 1773 року восьмикутну залу верхньої обсерваторії розписав художник із Віченци Джакомо К'єза; астрономічні сюжети для фресок розробив Тоальдо. У XVIII столітті й до перших років XIX століття до обсерваторії входили з теперішньої площі Кастелло. 1773 року, ще до завершення робіт у вежі, Тоальдо отримав дозвіл встановити громовідвід. Громовідвід обсерваторії став першим, змонтованим на громадській будівлі в Венеційській республіці (винахід належав Бенджаміну Франкліну і датується 1750 роком); рішення ухвалили після консультації з женевським професором Орасом Бенедиктом де Соссюром, який саме перебував у Падуї. 1777 року будівництво Падуанської обсерваторії нарешті завершили, однак цього не можна було сказати про її інструментальне оснащення. Інструменти надходили поступово. У 1779 році після морської подорожі з Англії до Венеції, а потім човном до обсерваторії, доставили великий квадрант. Його закріпили на спеціально підготовленій стіні та з великою точністю зорієнтували вздовж осі північ — південь у меридіанній залі. Наприкінці XVIII століття інструментарій обсерваторії складався з квадрантів, телескопів-рефракторів, маятникових годинників та інших приладів для вимірювання небесних координат, зокрема пасажного інструмента і паралактичної машини. 25 липня 1806 року Наполеон видав декрет, яким зберіг Падуанський університет, а разом із ним і Обсерваторію. Після вступу Італії у Першу світову війну 24 травня 1915 року Падуя, після Удіне, стала резиденцією Верховного командування збройних сил Італії. Генеральне командування реквізувало телеграфні апарати, якими Обсерваторія користувалася для служби точного часу. 1916 року також реквізували вежу для спостереження за ворожою авіацією. У ті роки директором обсерваторії був Антоніо Марія Антоніацці. У 1919 році приміщення Обсерваторії повернули Падуанському університету. Після спорудження філії в Азіаго 1942 року (Астрофізична обсерваторія Азіаго) та її подальшого розвитку в наступні роки (Спостережна станція Чіма-Екар), обсерваторську вежу більше не використовували для астрономічних спостережень. Натомість частину приміщень переобладнали під бібліотеку стародруків та архів. Музей обсерваторії 1994 року Падуанська обсерваторія, яка з 1923 року займалася юридичною автономією, подала до Міністерства фінансів клопотання про передачу їй нової будівлі — так званого Будинку зброяра (італ. Casa del Munizioniere) замку Кастельвеккьо, що за австрійського панування слугувала тюремним лазаретом. Того ж року керівна рада ухвалила рішення про створення музею обсерваторії (італ. Museo La Specola). Отримання нових приміщень, яке відбулося кількома роками пізніше, дало змогу розширити музейний маршрут і повністю перетворити вежу на музейний простір. З 1994 року Музей обсерваторії зберігає, реставрує й експонує спостережні інструменти, якими користувалися падуанські астрономи протягом 250 років своєї історії. Примітки Посилання INAF - Osservatorio Astronomico di Padova. Архів оригіналу за 26 березня 2021. INAF-Osservatorio Astronomico di Padova, Museo La Specola.