NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palazzo Schio

Palazzo Schio (noto anche come Palazzo Schio Vaccari Lioy Angaran) è un palazzo di Vicenza del XVI secolo la cui facciata fu disegnata dall'architetto Andrea Palladio nel 1560. Storia Palladio progettò per Bernardo da Schio la facciata della sua casa di Vicenza, nei pressi del ponte Pusterla, nel 1560, lungo Borgo Pusterla. Impegnato nelle realizzazioni veneziane, che in quegli anni lo spingevano a un soggiorno pressoché stabile nella capitale, Palladio dovette seguire distrattamente il cantiere, tanto che il lapicida incaricato della realizzazione interruppe i lavori per mancanza di chiare indicazioni. Alla morte di Bernardo, la vedova non era interessata a concludere i lavori cui provvide il fratello di Bernardo, Fabrizio, nel 1574-1575, dopo che pietre e materiali da costruzione erano stati a lungo ammassati nel cortile. L'edificio dalla famiglia Schio passò ad altre famiglie nobili: i Vaccari, quindi i Lioy e poi gli Angaran. Il palazzo fu fatto restaurare - con alcune modifiche - dal nobile vicentino Carlo Angaran nel 1825, come si legge nell'iscrizione latina sotto il cornicione: Descrizione La facciata di rappresentanza del palazzo lungo la strada è relativamente stretta. Per il trattamento del piano nobile, Palladio opta per la sua divisione in tre arcate di uguale larghezza, scandite da quattro semicolonne con capitelli corinzi, libere ai tre quarti del muro e la cui base si integra col paramento dello zoccolo. Gli spazi tra le colonne sono occupati da tre finestre con balcone aggettante, sormontate ciascuna da un frontone triangolare in forte sporgenza. Destinate ad illuminare il granaio, tre finestre, ricavate nella cornice architravata e murate nel 1825, occupavano l'estremità superiore. La facciata è animata peraltro da un gioco di luci ed ombre, grazie all'articolazione in parecchi strati di profondità ottenuta dall'utilizzo di colonne, sagomatura e balcone delle finestre e frontoni. Lo zoccolo del basamento è rivestito da un bugnato rustico; l'architetto rompe la relativa monotonia dell'ordito delle bugne grazie all'arco dell'atrio d'ingresso e, soprattutto, ai motivi trapezoidali che cingono le due aperture laterali inferiori. Note Bibliografia Palazzo Schio, in Mediateca, Palladio Museum. (fonte per la prima revisione di questa voce) (FR) Manfred Wundram, Thomas Pape, Paolo Marton: Palladio 1508-1580 Un architecte entre la Renaissance et le Baroque, Benedikt Taschen Verlag Gmbh & Co.KG, 1989, pp 184–185, ISBN 3-8228-0159-3 (fonte per la descrizione della facciata) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Schio
Palazzo Schio

Palazzo Schio is een paleisgebouw in het noorden van Italië in de stad Vicenza. Deze stad is opgenomen in de Unesco-werelderfgoedlijst. Het gebouw dateert uit de 16de eeuw en wordt als renaissance gekwalificeerd. Geschiedenis Het gebouw is vooral gekend wegens zijn voorgevel. Het werd ontworpen door Andrea Palladio in 1560. Deze had de opdracht gekregen van de bewoner van het gebouw, Bernardo Schio. Toen Schio overleed, had zijn weduwe geen interesse meer in de afwerking van het gebouw. Bouwstijl Het huis is in renaissancestijl gebouwd. Aan de voorgevel zien we drie Korinthische zuilen die van Griekse oorsprong zijn, en die later overgenomen werd door de Romeinen. In de renaissance schonk men ook veel aandacht aan de klassieke oudheid. Italianen woonden tussen de erfstukken van de oudheid vandaar dat het humanisme en de renaissance ook daar ontstaan is. Dit is ook te zien aan dit gebouw. Bovendien is de symmetrie in het gebouw ook zeer typerend voor deze stijl. Er wordt ook een rondboog gebruikt voor de deuropening. Bibliografie http://www.cisapalladio.org/veneto/scheda.php?architettura=61[dode link] https://web.archive.org/web/20151027031511/http://www.vicenza-unesco.com/palazzo-schio.html
Palazzo Schio

O Palazzo Schio é um palácio quinhentista de Vicenza cuja fachada foi desenhada pelo arquitecto Andrea Palladio em 1560. História Palladio projectou para Bernardo Schio a fachada da sua casa de Vicenza, nas proximidades da Ponte Pusterla, em 1560. Empenhado nas realizações venezianas, que naqueles anos o obrigaram a uma estadia quase permanente na capital, Palladio deve ter seguido distraidamente as obras, tanto que o pedreiro encarregado da realização interrompeu os trabalhos por falta de claras indicações. Quando Bernardo morreu, a viúva não se mostrou interessada em concluir os trabalhos, os quais serão providenciados pelo irmão de Bernardo, Fabrizio, em 1574-1575, depois das pedras e materiais de construção terem estado por muito tempo amontoados no pátio. Descrição A fachada de representação do palácio ao longo da rua é relativamente estreita. Para o tratamento do andar nobre (piano nobile), Palladio optou pela divisão em três arcos de igual largura, articulados por quatro semi-colunas com capitéis coríntios, livres aos três quartos da parede e cuja base se integra com o paramento do rodapé. Os espaços entre as colunas são ocupados por três janelas com balcões salientes, cada uma delas encimada por um frontão triangular em forte saliência. Destinadas a iluminar o sótão, três janelas, conseguidas na cornija arquitravada e tapadas em 1825, ocupavam a extremidade superior. Por outro lado, a fachada é animada por um jogo de luzes e sombras, graças à articulação em vários estratos de profundidade pela utilização de colunas, molduras e balcões de janelas e frontões. O rodapé da base é revestido por um bugnato rústico; o arquitecto rompe a relativa monotonia da urdidura da cantaria graças ao arco do átrio de entrada e, sobretudo, aos motivos trapezoidais que cercam as duas aberturas laterais inferiores. Bibliografia Manfred Wundram, Thomas Pape, Paolo Marton: Palladio 1508-1580 Un architecte entre la Renaissance et le Baroque, Benedikt Taschen Verlag Gmbh & Co.KG, 1989, pp 184-185, ISBN 3-8228-0159-3 Ligações externas Informações sobre o Palazzo Schio[ligação inativa]
Палаццо Скио

Палаццо Скио (итал. Palazzo Schio) — патрицианский дворец XVI века в Виченце, регионе Венето, фасад которого был спроектирован итальянским архитектором эпохи Возрождения Андреа Палладио в 1565 году. В 1565 году Палладио спроектировал для Бернардо Скио фасад его дома в Виченце, в районе Понте Пустерла. Поскольку в эти годы Палладио был занят рядом проектов в Венеции, требовавших его почти постоянного присутствия в столице Венецианской республики, личное наблюдение за строительными работами в Палаццо Скио стало настолько отвлекающим и, вследствие этого, редким, что ответственный за строительные работы мастер-каменщик прерывал работы из-за отсутствия четких инструкций. После смерти Бернардо Скио его вдова не проявила никакого интереса к завершению работ, которые были завершены только братом Бернардо Фабрицио в 1574–1575 годах, после того как каменные блоки и другие строительные материалы долгое время забытые лежали сложенными во дворе виллы. После семьи Скио здание последовательно приобрели представители других знатных семейств Виченцы: Ваккари, затем Лиой, а позднее Ангаран. Дворец был капитально реставрирован — с некоторыми изменениями — в 1825 году Карло Ангараном, о чем сообщается в латинской надписи под верхним карнизом: Описание Фасад здания, выходящий на улицу, сравнительно узкий. Для бельэтажа (piano nobile) Палладио выбрал его разделение на три арки одинаковой ширины, разделенные четырьмя полуколоннами с коринфскими капителями, выступающими на три четверти от стены. В пространстве между колоннами помещены три окна с выступающими балконами, каждое из окон увенчано треугольным фронтоном с мощным выступом. Фасад также оживлен игрой света и тени посредством артикуляции нескольких слоев глубины, полученных с помощью колонн, лепнины, балконных окон и фронтонов. Нижний этаж здания оформлен рустом. Палладио нарушил относительную монотонность фактуры фасада аркой входного вестибюля и, в особенности, трапециевидными замковыми камнями, окружающими два боковых полуокна внизу. Примечания Ссылки (фр.) Manfred Wundram, Thomas Pape, Paolo Marton: Palladio 1508-1580 Un architecte entre la Renaissance et le Baroque, Benedikt Taschen Verlag Gmbh & Co.KG, 1989, pp 184–185, ISBN 3-8228-0159-3 (source for the facade description)
Tumulus of Montefortini

The Tumulus of Montefortini is an Etruscan tomb near Comeana, Tuscany, central Italy, which is believed to date from the 7th century BC. The tumulus is an oval burial mound 80 metres long and 11 metres high, which houses two tombs. Excavations began in 1966 and the finds are displayed in the museum of Artimino. Description The tumulus is an artificial oval burial mound, about 70–80 metres in diameter and 11–12 metres high, surrounded by a sandstone drum. On the north-western side, a platform interrupts the enclosure, which is thought to have supported a sacrificial altar. The monumentality of the site is accentuated by the surrounding oak and holm oak forest. The mound houses two tombs. Montefortini Tomb I The first tomb consists of a chamber tomb excavated and restored beginning in 1966. Access is provided by a wide dromos, 13 metres long, leading to a quadrangular vestibule, 2.10 metres long and 2.50 metres wide, which was probably originally covered with a false corbelled vault of projecting stone slabs. Through a trilitic portal, consisting of two movable door leaves surmounted by an architrave, one leaves the vestibule and enters the burial chamber. The perfectly rectangular chamber, 4.50 metres long and 2.55 metres wide, represents one of the finest examples of Etruscan architecture from the Orientalizing period. Along the walls runs a shelf intended for the placement of cinerary urns of the deceased. The tomb was likely plundered as early as 200 BC, when the vault of the vestibule is thought to have collapsed, and on subsequent occasions. Despite this, it yielded a sufficient number of finds to allow it to be dated between the last quarter of the 7th century and the first quarter of the 6th century BC (625–575 BC). Among the finds were carved and finely engraved works, coarse ceramic cinerary urns, bucchero cups, and remains of Egyptian glass-paste vessels now preserved in the Archaeological Museum of Artimino. Montefortini Tomb II The second burial chamber, located at the centre of the tumulus and whose presence had long been hypothesized, was excavated only from 1982 onwards. It is a large tholos tomb, the structure of which partially collapsed, perhaps as a result of an earthquake, and was already tampered with in antiquity. The entire structure has a diameter of about seven metres, is built of sandstone, and features a central pillar. Among the discoveries were an iron fibula, fragments of ivory, decorated ostrich egg shells, Egyptian blue glass, amber, and fragments of bucchero. References External links Montalbano website Official website for tourism in Tuscany on Tumulus of Montefortini
Tumulus de Montefortini

Le Tumulus de Montefortini est une tombe étrusque situé près de Comeana, en Toscane, qui a été daté du VIIe siècle av. J.-C. Description Le tumulus est une butte funéraire ovale de 80 mètres de long et de 11 mètres de haut qui abrite deux tombes. Les fouilles ont débuté en 1966 et les trouvailles sont déposées au musée d'Artimino. Sa particularité est de comporter un dromos couvert à fausse voûte, aboutissant à deux chambres (dont une seule est visitable). Les vestiges découverts sont conservés au Museo Archeologico di Artimino. Sources (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Tumulus of Montefortini » (voir la liste des auteurs). Liens externes Page de montalbano.toscana.it sur les sites Portail de l’archéologie Portail de l'Antiquité Portail de la Toscane
Túmulo de Montefortini

O Túmulo de Montefortini ou Tumulus de Montefortini é um túmulo etrusca próxima a Comeana, Toscana, Itália central, que se crê datar do século VII a.C. O túmulo é uma mamoa oval de 80 metros de extensão e 11 metros de altura que aloja duas tumbas. Escavações começaram em 1966 e as descobertas são mostradas no museu de Artimino. Referências «Site Montalbano» «Site oficial de turismo na Toscana sobre o Túmulo de Montefortini»
Курган у Монтефортіні

Курган Монтефортіні (італ. Tumulo di Montefortini) — етруська гробниця, відкрита в 1965 році у селищі Комеана в муніципалітеті Карміньяно. Історія Гробницю виявили 21 лютого 1965 року четверо археологів-аматорів з Прато, які, копаючи на невеликому пагорбі біля кладовища Комеани, досягли глибини 80 см. Вони знайшли шматки теракоти та кам'яної плити, що належали етруській гробниці. Хлопці передали знайдене карабінерам Поджо-а-Каяно. Опис Курган Монтефортіні складається з монументального штучного пагорба діаметром 70 метрів і заввишки 12 метрів, оточеного муром з пісковику, перерваного на північному заході платформою, на якій, як передбачається, стояв жертовник. У споруді розміщені дві поховальні камери. Гробниця Монтефортіні I Перша могила складається з поховальної камери, розкопаної, починаючи з 1966 року. Перед входом є довгий дромос (коридор) завдовжки 13 метрів, який веде до камери довжиною 2,10 м і шириною 2,50 м, яка, ймовірно, спочатку була перекрита фальшивим склепінням з виступаючих плит. Через трилітичний вхід, що складається з двох рухомих дверей, увінчаних архітравом, з цієї камери йде вхід у похоронну камеру. Ідеально прямокутна камера довжиною 4,50 м, шириною 2,55 м, є одним з найкращих зразків етруської архітектури орієнталіхуючого періоду. Уздовж стін тягнеться полиця для зберігання урн померлих. Ймовірно, гробницю пограбовано ще в 200 р. до н. е., коли ймовірно впало склепіння вестибюля. Попри це, гробниця виявила достатню кількість знахідок, щоб дозволити датувати її між 625 і 575 роками до н. е. Тут збереглися скульптурні та тонко вигравіювані твори, необроблені керамічні урни для згоряння, кубки з буккеро та залишки єгипетських скляних ваз. Усі знахідки виставлені в археологічному музеї Артіміно. Гробниця Монтефортіні II Другу могильну камеру, розташовану в центрі кургану, наявність якої деякий час припускали, розкопали лише з 1982 року. Це велика гробниця толос, структура якої, здається, частково зруйнувалася (можливо, через землетрус) і пошкоджена вже в давні часи. Вся споруда має діаметр приблизно сім метрів, зроблена з пісковику та має центральну колону. Серед знахідок — залізна фібула, уламки слонової кістки, прикрашені шкаралупи страусиних яєць, єгипетське блакитне скло, бурштин і фрагменти буккеро. Галерея Бібліографія Francesco Nicosia, Il tumulo di Montefortini e la Tomba di Boschetti a Comeana, Firenze 1966 Francesco Nicosia, Schedario topografico dell'archeologia dell'Agro fiorentino, «Studi etruschi» n. 34, 1966 Francesco Nicosia, Gli etruschi a Comeana, 1985 Francesco Nicosia, Artimino, recenti scoperte in «Bullettino storico pistoiese» vol. IX, Pistoia 1974 Prospettive dell'archelogia pratese, Prato 1974 Walter Nesti, Artimino ed il suo territorio, in «Prato Storia e Arte» n.54,1979 M. Torelli, Etruria, Guide archeologiche Laterza, Bari, 1982 R. Berti, Le campagne archeologiche 65-66 a Comeana e Artimino, in «Prato storia e arte» n. 18, 1967 Примітки Посилання https://museitoscana.cultura.gov.it/luoghi_della_cultura/area_archeologica_di_comeana_tumuli_di_montefortini_e_boschetti/ Tumulo di Montefortini.
San Fantin

San Fantin, selten San Fantino genannt, ist eine Kirche im Sestiere San Marco am gleichnamigen Campo in Venedig, die im Wesentlichen zwischen 1507 und 1564 von Antonio Abbondi (Scarpagnino) und Jacopo Sansovino errichtet wurde. Sie befindet sich gegenüber dem Teatro La Fenice in der Nachbarschaft des Ateneo Veneto, der früheren Scuola Grande di San Fantin. Sie war zugleich die Zunftkirche der Scaleteri, der Verkäufer von Süßwaren, deren Schutzheiliger San Fantin ist. Geschichte Die Gemeindekirche wurde vielleicht um 850, wahrscheinlich erst unter dem Patronat der Familien Barozzi, Aldicina und Equilia im Jahr 996 errichtet. Jedoch stammt das älteste Dokument aus dem Jahr 1127. Das Gebäude wurde unter den Pisani Ende des 12. Jahrhunderts nach einem Brand praktisch neugebaut. Die Pisani ließen auch die Ikone der Jungfrau aus dem Osten beschaffen. Im 15. Jahrhundert hieß die Kirche Santa Maria delle Grazie di San Fantino. Sie ist auf dem Plan der Stadt, den Jacopo de’ Barbari von 1498 bis 1500 erstellte, gut zu erkennen. Der Umbau, den der Bischof von Vicenza, Kardinal Giovanni Battista Zeno († 1501) angestoßen hatte, kostete 10.000 Dukaten. Dazu gehörte auch, dass verschiedene Reliquien in die Kirche transferiert wurden, wie die der heiligen Marcellina sowie des heiligen Tryphon, des Schutzherrn von Cattaro, wie Flaminio Corner Mitte des 18. Jahrhunderts berichtet. 1506 wurde die Kirche abgerissen und 1507 begann der Neubau nach einem Entwurf Scarpagninos, der bis zu seinem Tod im Jahr 1549 an dem Bauwerk arbeitete. Jacopo Sansovino folgte ihm als Baumeister und Bildhauer nach, unterstützt vom Bildhauer Alessandro Vittoria, mit dem er in ein Konkurrenzverhältnis geriet. Die beiden gelten als bedeutendste Bildhauer ihrer Zeit. Verschiedene Werke wurden Pietro Lombardo und Sebastiano Mariani zugeschrieben. Über dem Eingang zur Sakristei befindet sich die Urne des Vinciguerra Dandolo, ein Werk von Tullio Lombardo. 1807 ließ Napoleon die Gemeinde, wie zahlreiche andere auch, auflösen. Gemeindekirche wurden nun San Moisè. Zwischen 1810 und 1867 übernahm diese Rolle in der österreichischen Zeit Santa Maria del Giglio, dann erneut San Moisè, nachdem Venetien 1866 an Italien gekommen war. 1931 wurden kleine Häuser abgerissen, da sie nach Ansicht der Zeitgenossen den Blick auf die Apsis von Sansovino versperrten. Anfang des 21. Jahrhunderts wurde die Kirche aufwändig restauriert. Literatur Laura Andreatti: La chiesa di S. Fantin a Venezia, tesi di laurea, Venedig 1979/80. Carlotta Zaramella: La chiesa di San Fantin. Ricerca storica e restituzione digitale, tesi di laurea, Padua 2023. (online) Cesare Augusto Levi: I campanili di Venezia. Notizie storiche, Ferdinando Ongania, Venedig 1890, S. 33. Flaminio Corner: Notizie storiche delle Chiese e Monasteri di Venezia, Padua 1758, S. 217–219. (Digitalisat) Weblinks Parrocchia di San Fantino, Venezia, Ecclesiae Venetae Jeff Cotton: San Fantin. Scarpagnino/Sansovino 1507–1564, Churches of Venice Anmerkungen
San Fantin, Venice

San Fantin (short for San Fantino) is a church in the sestiere of San Marco in Venice, Italy. It stands in front of the Fenice Theater and adjacent to the Ateneo Veneto (the former Scuola grande di San Fantin). This parish church was first erected in the 10th century under the patronage of the patrician families from Barozzi, Aldicina, and Equilia. Reconstruction was undertaken by the Pisani family, who installed in the church a miraculous icon of the Virgin they had obtained from the East. The church of San Fantin by the 15th century came to be called the church of Santa Maria delle Grazie di San Fantino. Ten thousand ducats were willed for the church's reconstruction by Cardinal Giovanni Battista Zeno who died in 1501. A number of relics were transferred to this church including the body of Saint Marcellina and an Arm bone of the martyred Saint Trifone, Protector of Cattaro. Work on the church has been assigned or attributed to many architects, from Pietro Lombardo, Sebastiano Mariani, and later Jacopo Sansovino. Over the door of the sacristy is conserved the funeral urn of Vinciguerra Dandolo, a work by Tullio Lombardo. In 1908, the church was documented to hold two Piazzetta paintings: Liberation of Venice from the Plague and a Pieta. It had a Holy Family attributed to Giovanni Bellini, a Crucifixion by Lionardo Corona, and a Visitation of Mary to Elizabeth by Tintoretto. These works have been relocated elsewhere. See also 16th-century Western domes Sources
Église Saint-Fantin de Venise

L'église Saint-Fantin (italien : chiesa di San Fantin ; vénitien : ceza de San Fantin) est une église catholique de Venise, en Italie. Situation L'église est en grande partie située sur le Campo San Fantin. Sa façade exposée à l'ouest fait face à celle de la Fenice, la partie nord fait face à la façade de la Scuola di San Fantin. La face sud est bordée par une ruelle étroite Calle dietro la Chiesa. L’abside donne au sud sur le Campiello della Chiesa et au nord sur le Campiello drio la Chiesa. Historique Cette église paroissiale fut construite la première fois au Xe siècle, sous le patronage des familles patriciennes Barozzi, Aldicina et Equilia. La reconstruction a été entrepris par la famille Pisani, qui a fait don à l'église d'une icône miraculeuse de la Vierge qu'ils avaient obtenu des pays slaves. L'édifice actuel date du XVIe siècle. Description San Fantin est située sur le dans le sestiere de San Marco, en face de la Fenice et à côté de la Scuola Grande di San Fantin. C'est l'une des rares églises à Venise avec San Marco et San Zaccaria à avoir une crypte. Celle-ci génère des distorsions dans l’équilibre de l'édifice qui est fermé au public mais devrait être bientôt restauré. Elle n'a pas de campanile mais un petit clocher-mur sur son flanc nord. Voir aussi Articles connexes Liste des églises de Venise Liens externes Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Venise
Chiesa di San Fantin

La chiesa di San Fantin (adattamento veneziano del nome di San Fantino) è un edificio religioso della città di Venezia, situato nel sestiere di San Marco, di fronte al Gran Teatro La Fenice e di fianco all'Ateneo Veneto. Storia Secondo le fonti avrebbe origini molto antiche, alcuni ne collocano la nascita intorno al VI secolo per opera della famiglia Molino o Da Molin (come oratorio privato, però alcuni autori veneziani scrivono che fosse stata la famiglia Pisani a erigere la prima chiesa) mentre è maggiormente accreditata la costruzione intorno al 996 (ma nel 966 è già attestata una chiesa con lo stesso titolo) grazie all'iniziativa delle famiglie patrizie Barozzi, Aldicina e Equilia; esisteva sicuramente nel 1127, anno nel quale faceva testamento uno Stefano Fuscari de confinio Sancti Phantini. Si suppone che l'erezione a parrocchia sia da far risalire all'XI secolo, in un periodo in cui si ebbe una ridefinizione dell'amministrazione ecclesiastica in città. Più volte distrutta da incendi, fu ricostruita nel XII secolo dai Pisani e ancora, a partire dal 25 marzo 1507, su progetto di Antonio Abbondi detto lo Scarpagnino, con l'aggiunta della cappella ad opera di Jacopo Tatti detto il Sansovino, che ne portò a termine la ricostruzione nel 1564. All'interno, sull'altare maggiore, è presente una statua marmorea di circa cm 160, di Giuseppe Bernardi Torretti, che «rappresenta san Fantino nella tipica iconografia del cavaliere romano / martire: identica iconografia in un arazzo conservato nella stessa chiesa», questa iconografia è dovuta al fraintendimento dell'appellativo cavallaro (colui che accudisce i cavalli) – proprio del santo – con quello di cavaliere; a Venezia il santo è ritenuto – per motivi ignoti – patrono degli scaletèri (pasticcieri). Nel XVIII secolo divenne collegiata. Nel 1807 i decreti napoleonici soppressero la parrocchia e il suo capitolo inglobandola a San Moisè. Tutt'oggi ne è vicariale. In passato era affiliata a Santa Maria Zobenigo e il parroco riceveva da quest'ultima l'acqua santa. Note Bibliografia Marino Viganò, Magistri, architetti e ingegneri. Dalla regione dei laghi alla Terraferma e nel Dominio da mar, in Giorgio Mollisi (a cura di), Svizzeri a Venezia nella storia, nell'arte, nella cultura, nell'economia dalla metà del Quattrocento ad oggi, in Arte&Storia, a. 8, n. 40, settembre-ottobre 2008, pp. 137-138. Antonio Scordino, La chiesa veneziana di San Fantino il Calabrese, in Brutium, anno LXX, n. 1-2, 1991, pp. 10-11. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Fantin Collegamenti esterni (EN) Chiesa di San Fantin, in GCatholic.org. Chiesa di San Fantin, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. (EN) Chiesa di San Fantin, su Structurae.