Варало (свещена планина)

Свещената планина на Варало (на италиански: Sacro Monte di Varallo) представлява най-старият и най-интересен в художествено отношение пример сред Свещените планини на Пиемонт и Ломбардия, Северна Италия. Състои се от базилика, която представлява крайната станция на маршрут, който се вие през улици и малки площади, и четиридесет и четири параклиса със стенописи, населени с приблизително осемстотин статуи в реален размер (полихромна теракота или дърво). Намира се в община Варало във Валсезия, Северна Италия. Заедно с другите осем свещени планини е обявен за обект на световното наследство на ЮНЕСКО (2003 г.). Районът, в който се намира, е част от природен резерват на регион Пиемонт (Специален резерват на Свещената планина на Варало). История Инициатива на Бернардино Каими Идеята за изграждане на свещена планина, разположена върху скала с изглед към град Варало, е замислена през 1481 г. от францисканския монах Бернардино Каими. Към средата на XV век на Запад започва да се разпространява силна нужда от възпроизвеждане на местата на Светите земи, до които поклонничеството става все по-опасно поради Османската империя. Примери за тази необходимост са преди всичко кръглите църкви, които напомнят базиликата на Божи гроб в Йерусалим, или великото светилище Санта Мария деле Грацие близо до Форли, поръчано през 1450 г. от покръстения бивш албански пират Пиетро Бианко от Драч, който е в близки отношения с Бернардин Сиенски. Следователно в основата на проекта на Каими стои желанието да се възпроизведе, в полза на вярващите, вече не само базиликата на Възкресението, но и всички най-емблематични места на Светите земи: мястото трябва да представлява автентична алтернатива на поклонничеството; оттук и изразът „Нов Йерусалим“, впоследствие използван за идентифициране на Свещената планина на Варало. Освен това зад тези представяния стои силно педагогическо намерение, скъпо за францисканската духовност – внимателно да насърчава идентифицирането на вярващите с примера, даден от фигурата на Исусː оттук и проектът за пътуване на предаността по следите на спомена за Светите места към Католицизма, населени със сцени от евангелската история. През 1486 г., след като получава необходимите разрешения и разчитайки на важни дарения, също и по силата на добрите отношения с Лудовико Мария Сфорца, отец Каими успява да види началото на строителството на църквата „Санта Мария деле Грацие“ към францисканския манастир, и този на първите параклиси на свещената планина. През 1491 г. са завършени параклисите на Божи гроб, на Възнесение и на Свалянето от кръста (дървеният „Оплакване“ – дело на миланците Джовани Пиетро и Джовани Амброджо де Донати, сега в Градската пинакотека на Варало, вероятно идва от „Свалянето от кръста“). Смъртта на отец Каими през 1498 или 1499 г. не спира строителната програма, особено като се има предвид известността, която светият хълм започва да има като дестинация за религиозни поклонения и одобрението, получено от Миланското херцогство. Гауденцио Ферари, Галеацо Алеси и Свети Карло Боромео Започвайки от началото на XVI век, начело на работите е художникът, скулптор и архитект от Валсезия Гауденцио Ферари. Родом от Валдуджа, той израства творчески с първите творения на светия хълм, докато не стане главен герой на неговото развитие. Той работи там до 1528 г. като създател на някои параклиси, автор на множество скулптури (първо дървени, след това теракотени) и стенописи, които в параклисите формират фона на светите сцени. Негово е и поетичното наследство, което ще бележи следващите художествени продукции. Когато Гауденцио Ферари напуска хълма, мястото вече има относително живописно величие. С нарастването на притока на вярващи (сред известните поклонници са Света Анджела Меричи – основател на Урсулинките, миланският херцог Франческо II Сфорца, бъдещата майка на Свети Карло Боромео и други), строителната програма се възобновява и продължава благодарение на интереса на други художници, започвайки с ученици на Гауденцио Ферари като Джулио Чезаре Луини, Фермо Стела да Караваджо, и други като Джакомо Парака от Валсолда (създателят на статуите на Клането на невинните) и братята Дела Ровере, известни като Фиаменгини. През 1565 – 1568 г. работите продължават под ръководството на арх. Галеацо Алеси. Той замисля ново оформление на параклисите, вече не на топологична основа (с доказателствата за местата за поклонение Назарет, Витлеем и Йерусалим, както е в началния проект на Бернардино Каими), но хронологичен ред, за да позволи на посетителя да проследи, от параклис до параклис, етапите от земното пътуване на Исус. Започвайки от втората половина на XVI век, Свети Карло Боромео е този, който преди всичко се занимава със съдбата на свещената планина. Светецът го посещава четири пъти и неговата харизма издига още повече престижа на Новия Йерусалим. Параклис близо до Параклиса на гробницата напомня мястото, където светецът е обичал да се оттегля в молитва. И представителите на Савойската династия, като се започне от посещението на Карл Емануил I Савойски през 1583 г., демонстрират особен интерес към това място. Голяма строителна площадка от XVII век След забавяне на работата през последната част на XVI век забележимо подновяване на строителството на грандиозния комплекс има през XVII век под импулса и внимателното наблюдение на епископа на Новара Карло Баскапе, който последва в доктрината и трудовете учението на Свети Карло Боромео. Добавени са нови параклиси, посветени на важните моменти от Страстите Христови, за които работят художници като Доменико Алфано от Перуджа, скулпторът от фламандски произход Джовани Веспин, наречен Табакети, и накрая художникът от първа величина в ломбардската живописна панорама от началото на XVII век Пиер Франческо Мацукели, наречен Морацоне. Преди всичко се виждат дебютът и големият възход на великия наративен и композиционен сезон, предаден от Джовани Д'Енрико – архитект и скулптор, и неговите братя художници Мелкиоре и Антонио, идващи от Аланя Валсезия. Сред последните най-значими в художествено отношение етапи е изграждането на Двореца на Пилат със Светото стълбище, построено по модела на римската катедрала Сан Джовани ин Латерано. Именно по време на този строеж екипът на Д'Енрико е допълнен от пристигането на Антонио, известен като Танцио да Варало – той се присъединява към братята си на свещената планина, завръщайки се от чиракуването си в Централна и Южна Италия, за да изпълни стенописите на параклисите на Страстите Христови. През този период се реализира „градоустройственият план“, вече замислен от Галеацо Алеси по отношение на върховата част на планината, с параклиси, които трябва да бъдат поставени в дворците и портиците в ренесансов стил, предназначени, отвъд Порта Ауреа, да гледат към Площада на съдилищата и към Храмовия площад. В онези години (1614 г.) по подтика на епископ Каело Бескапè, започва и изграждането на новата Базилика на Възнесение Богородично по проект на Бартоломео Равели и на Джовани д'Енрико. Строежът се развива на етапи чак до 1713 г. Изгледи от свещената планина Творци, активни на Свещената планина на Варало Скулптори Джузепе Аригони, активен 1722 г. Бартоломео Бадарело от Кампертоньо, активен 1587 – 1589 г. Диониджи Бусола (ок. 1615 в Ломбардия? – 1687, Милано) Джовани Батиста да Корбета, активен 1559 г. за Параклиса на Трънния венец Джовани д'Енрико (ок. 1559 в Аланя – 1644 в Боргосезия), активен 1602 – 1640 г. Гауденцио Ферари (1475 / 80 във Валдуджа – 1546 в Милано), активен 1507 – 1528 г. Джакомо Феро, ученик на Джовани д'Енрико, активен 1629 – 1538 г. Луиджи Маркези (1799 в Салтрио – 1874), активен 1826 г.); Джовани Джакомо Парака от Валсолда, известен като „Барньола, активен 1587 – 1589 г. Микеле Престинари, активен 1590 – 1595 г. Карло Антонио Тантардини (1677 в Интробио – Рим, 1748 в Рим) Гауденцио Солдо от Камаско, ученик на Диониджи Бусола, активен 1671 г. Жан Веспен, наречен Табакети (ок. 1568 в Динан – ок. 1615 в Костильоле д'Асти), активен 1599 – 1602 г. Художници Доменико Алфано от Перуджа, активен 1587 – 1589 г. и 1599 – 1600 г. Габриеле Боси, активен 1584 – 1585 г. Антонио д'Енрико, нар. Танцио от Варало (ок. 1575 в Аланя – 1633 във Варало), активен 1615 – 1617 и през 1627 г. Мелкиеоре д'Енрико (ок. 1573 в Аланя – ок. 1642 във Варало?), активен 1614 – 1619 Фиаменгини, братя Джовани Батиста (ок. 1561 в Милано – 1627) и Джовани Мауро дела Ровере (ок. 1575 Милано, – 1640), известни като Фиаменгини, активни 1590 – 1598 г. Джовани и Джузепе Данеди, известни като братя Монталди, активни 1666 – 1676 г. Гауденцио Ферари (1475/80 Валдуджа – 1546 Милано), активен 1507 – 1528 г. Пиер Франческо Джаноли от Кампертоньо (1624 – 1690), активен 1678 – 1679 г.; Пиер Челестино Джиларди (1838 Кампертоньо – 1905 Боргосезия), активен там 1880 г. Мелхиоре Джилардини, известен като Черанино (1607 Милано – 1668), активен 1637 – 1647 г. Джовани и Джироламо Гранди, братя от Милано, активни 1670 г. Бернардино Ланино (ок. 1512 Верчели – ок. 1582), ученик на Гауденцио Ферари, активен ок. 1540 г. Джулио Чезаре Луини, ученик на Гауденцио Ферари, активен 1544 – 1545 г. Пиер Франческо Мацукели, нар. Морацоне (1573 Морацоне – 1626 Пиаченца?), активен 1607 – 1614 г. Кристофоро Мартинолио, известен като Рока, (ок. 1599 – ок. 1664), ученик на Морацоне, активен 1620 – 1622 и 1640 – 1642 г. Антонио Орджаци (ок. 1725 Валсезия – 1790), активен 1779 – 1780 г. Сиджизмондо Бети (1699 Флоренция – след 1777), работи през 1747 г. върху Параклиса на Исус на съд при Анна Фермо Стела да Караваджо (ок. 1490 Караваджо – 1562 ?), ученик на Гауденцио Ферари Източници Библиография Samuel Butler, Ex Voto. Studio artistico sulle opere d'arte del Sacro Monte di Varallo e di Crea, Novara, 1894 (traduzione italiana del testo inglese reperibile on line). Giovanni Testori, Elogio dell'arte novarese, De Agostini, Novara, 1962. Questi sono li Misteri che sono sopra el Monte de Varalle (in una 'Guida' poetica del 1514), a cura di Stefania Stefani Perrone, introduzione di Giovanni Testori. |Borgosesia : Valesia editrice, 1987 Stefania Stefani Perrone, Il gran teatro montano, Milano, Feltrinelli, 1965 (ora in G. Testori, La realtà della pittura. Scritti di storia e critica d'arte dal Quattrocento al Settecento, a cura di P. Marani, Milano, Longanesi, 1995. Idemi, Tanzio da Varallo, catalogo della mostra, Torino, 1959 (ora in G. Testori, La realtà della Pittura, Longanesi, Milano, 1995. Casimiro Debiaggi, Il Sacro Monte di Varallo - Breve storia della Basilica e di tutte le cappelle, Guida a cura dell'Amministrazione Vescovile del Sacromonte, III edizione, 1996. Luigi Zanzi, Paolo Zanzi, (a cura di), Atlante dei Sacri Monti prealpini, Skira, Milano, 2002 Giovanni Agosti, Testori a Varallo, in "Testori a Varallo - Sacro Monte, Santa Maria delle Grazie, Pinacoteca e Roccapietra" (a cura dell'Associazione Giovanni Testori), Cinisello Balsamo, Silvana Editoriale, 2005. Elena De Filippis, Gaudenzio Ferrari. La crocefissione del Sacro Monte di Varallo, Torino, Allemandi, 2006. Giovanni Reale, Elisabetta Sgarbi, Il grande teatro del Sacro Monte di Varallo, Milano, Bompiani, 2009. Elena De Filippis, Guida del Sacro Monte di Varallo, Tipolitografia, Borgosesia 2009. Вижте също Свети хълмове на Пиемонт и Ломбардия Пиемонт Ломбардия