NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Église Sainte-Sophie de Bénévent

L'église Sainte-Sophie est l'église abbatiale de l'abbaye Sainte-Sophie de Bénévent dans la ville de Bénévent en Campanie. C'est l'un des témoignages les plus importants de l'architecture lombarde de Lombardie mineure, même si au fil des siècles elle a été remaniée à plusieurs reprises, jusqu'à acquérir son aspect moderne. Elle fait partie du site sériel « Lombards en Italie : lieux de pouvoir », comprenant sept lieux remplis de témoignages architecturaux, picturaux et sculpturaux de l'Art lombard, inscrits sur la liste du patrimoine mondial de l'UNESCO en juin 2011. Histoire L'église Sainte-Sophie est un édifice circulaire d'inspiration byzantine datant de la période lombarde et consacrée sous le règne du duc Arigis II de Bénévent vers 760, maintenant modernisé, et dont le toit est soutenu par six colonnes antiques. Elle constitue un exemple de premier plan de l'architecture européenne du haut Moyen Âge. L'église fut détruite par un tremblement de terre en 986, puis reconstruite entre 1142 et 1176. Fortement endommagée par le tremblement de terre de 1688 et fut reconstruite en style baroque sous l'impulsion du futur pape Benoît XIII. Architecture L'église Sainte-Sophie est une construction de petite taille. Son plan est un hexagone central (entouré d'un anneau décagonal avec huit piliers de pierre calcaire blanche), dont les sommets sont munis de colonnes reliées entre elles par des arches soutenant la coupole. L'extérieur Un monastère est adossé à l'église, son cloître également, daté de la fin du XIIIe siècle et construit à l'aide des matériaux des bâtiments antiques précédents. Portail Au-dessus du portail dans la lunette, un bas-relief du XIIIe siècle provenant du porche disparu, représentant le Christ trônant entre la Vierge Marie et saint Mercure, ainsi que l'abbé Grégoire agenouillé. L'intérieur L'intérieur était décoré de fresques d'artistes byzantins représentent l'Histoire du Christ ; elles sont encore partiellement visibles dans les deux alcôves latérales, avec L'Annonciation à Zacharie, L'Annonciation et la visite de la Vierge, Zacharie muet, peintures datées de la fin du VIIIe début IXe siècle. Sépultures L'abbaye n'ayant pas de cimetière, elle servit de nécropole aux princes de la famille des Landulfides. Galerie Notes et références Notes Références Annexes Bibliographie Articles connexes Art préroman Architecture lombarde Abbaye Sainte-Sophie de Bénévent Liens externes Sainte-Sophie à Bénévent | Naples-Napoli Autres projets Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail du patrimoine mondial Portail de l’Italie Portail du haut Moyen Âge
Kościół Santa Sofia w Benewencie

Kościół Santa Sofia w Benewencie, wł. Chiesa di Santa Sofia – znajduje się na liście światowego dziedzictwa UNESCO jako jedno z siedmiu miejsc kategorii: Longobardowie we Włoszech. Ośrodki władzy, 568 – 774 n.e. Kościół był wielokrotnie przebudowany na przestrzeni wieków. Kościół został ufundowany przez księcia Arigisa II z Benewentu około 760 r., na wzór kaplicy pałacu Liutpranda w Pawii. Stał się on narodową świątynią Longobardów, którzy schronili się w Księstwie Benewentu po klęsce króla Didiera, pokonanego przez Karola Wielkiego w 774 r. Kościół był gruntownie przebudowany w XVIII wieku i nadano mu okrągły kształt, z dodatkiem dwóch kaplic i nowej barokowej fasady. Większość oryginalnych fresków zniknęła; ocalały tylko nieliczne. Kościół jest mały, o maksymalnej średnicy 23,50 m i posiada niezwykłą strukturę. Centralny plan wzorowany jest na planie Hagii Sofii z Konstantynopola, ale z sześcioma kolumnami (które być może pochodzą ze starożytnej świątyni Izydy), których głowice są połączone łukami podtrzymującymi kopułę. Ten wewnętrzny sześciokąt otoczony jest ośmiokątnym pierścieniem z ośmioma białymi wapiennymi kolumnami i dwiema kolumnami otaczającymi wejście. Część zewnętrznej ściany ma kształt gwiazdy, część mająca trzy absydy jest okrągła. Pierwotnie freski pokrywały całe wnętrze kościoła, obecnie tylko w dwóch bocznych absydach zachowały się fragmenty: Zwiastowanie Zachariaszowi, milczący Zachariasz, Zwiastowanie i Nawiedzenie Najświętszej Maryi Panny, namalowane między końcem VIII a początkiem IX wieku. Na zewnątrz, oprawie romańskich drzwi, znajduje się płaskorzeźba z XIII wieku, przedstawiająca Chrystusa zasiadającego między Dziewicą, a św. Merkurym i klęczącym opatem Gregoire. Portal znajduje się w większej wnęce, która sama przypomina również portal otoczony dwiema kolumnami podtrzymującymi łuk. Przypisy
Temple de la Pau

El Temple de la Pau és un Fòrum Imperial de Roma, el tercer que fou bastit segons un ordre cronològic. Es va construir sota el mandat de l'emperador Vespasià l'any 74 i fou inaugurat el 75. És una gran plaça, separada del Fòrum d'August i del de Cèsar per la via de l'Argilet, que comunicava el Fòrum Romà amb la Suburra. Aquest complex no es va considerar com un dels Fòrums Imperials fins a època tardana. Es tractava d'un vast quadrilàter porticat, amb el temple inserit al pòrtic del costat del fons. L'àrea central, a més, no estava coberta de lloses sinó que tenia l'aparença d'un jardí, amb estanys i basaments per a estàtues, que en feien un veritable museu a l'aire lliure. El monument fou edificat per commemorar la conquesta de Jerusalem. En una de les aules que s'obrien al fons dels pòrtics s'hi va col·locar la Forma Urbis Severiana, el plànol marmori de l'antiga Roma, traçat en època severiana (al començament del segle iii dC) sobre lloses de marbre que en recobrien les parets i que ha arribat parcialment fins a l'actualitat.
Vespasianovo fórum

Vespasiánovo fórum (lat. Forum Vespasiani), známé také jako Chrám míru (lat. Templum Pacis), bylo vybudováno v Římě roku 71 za císaře Vespasiána. Stojí na jihovýchodní straně cesty Argiletum čelem k Velijskému pahorku, směrem ke Koloseu. Básník Statius ale tvrdí, že za jeho výstavbu je zodpovědný z větší části císař Domicián, proto kvůli tomu dnes vznikají kontroverze mezi archeology. Vespasiánovo fórum je jedním z císařských fór v Římě vybudovaných v rozmezí kolem 150 let. Není oficiálně považováno za fórum, neboť neexistují důkazy o jeho politické funkci, proto se častěji používá označení chrám. Historie Prostředky na vytvoření tohoto monumentu byly získány skrze Vespasiánovo vyplenění Jeruzaléma během První židovské války. Interiér a okolní budovy byly vyzdobeny poklady, které tam shromáždila římská armáda. Podle Plinia Staršího byly do Chrámu míru umístěny také sochy, které Nero přivezl z Řecka a Malé Asie, aby vybavil svůj Domus Aurea. Mezi nimi byla díla řeckých sochařů Polykleita, Feidiáse, Naukydese z Argu, Myróna a Leócharése. Dochovaly se základy a nápisy ze Severanovy éry ze dvou těchto soch: Ganymed od Leócharése a Pythokles od Polykleita. Chrám byl zničen požárem v únoru 192 našeho letopočtu. Následně jej obnovil Septimius Severus někdy kolem roku 203. Síně byly přestavěny o století později a obdivoval je císař Constantius II. během své návštěvy Říma v roce 357. Pokud byl chrám stále používán ve 4. století, byl uzavřen během pronásledování pohanů v pozdní římské říši, kdy křesťanští císaři vydali edikty zakazující veškeré nekřesťanské bohoslužby a svatyně. Chrám míru byl poškozen během plenění Říma v roce 410 Alarichem I. a poté již nebyl obnoven. Historik Prokopios z Kaisareie píše, že Alarich vyplenil smaragdy poseté poklady krále Šalamouna. Podoba chrámu Ačkoli dnes z Chrámu míru v Římě zbylo jen velmi málo, mnoho o jeho struktuře a uspořádání je známo díky Forma Urbis, velké podrobné mramorové mapě Říma a jeho budov, která byla původně zavěšena na zdi uvnitř chrámu v 3. století. Chrám byl tvořen apsidou, která se otevírala do velkého portiku. Sloupy oddělovaly chrám od centrální nezpevněné, travnaté plochy, na rozdíl od většiny ostatních fór, kde ústřední plocha byla dlážděná. Zde byly pravděpodobně umístěny zahrady, bazény, sochy a další poklady získané během dobývání Jeruzaléma. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Temple of Peace, Rome na anglické Wikipedii. Související články Vespasián Vespasianův chrám Starověký Řím Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vespasianovo fórum na Wikimedia Commons
Forum Pacis

Forum Pacis (el. gudinden Pax' tempel el. Vespasians forum el. Templum Pacis) blev opført år 75 e.Kr. i Rom af kejser Vespasian til minde om sejren i den Første jødisk-romerske krig. Her blev bl.a. krigsbyttet fra Jerusalems ødelæggelse opbevaret. Det afslutter rækken af de kejserlige fora mod øst. I antikken var templet kendt som Roms smukkeste. Funktion Forum Pacis skiller sig ud fra de andre kejserfora, fordi templet udelukkende havde kultiske funktioner. Udgravninger Forum Pacis har aldrig været fuldt udgravet, og placeringen af bygningen blev først fastslået med sikkerhed i 1899, da Lanciani, sekretær for Roms Commissione Archeologica Communale F.U.R. fastslog, at to fragmenter fra Forma Urbis Romae (et stort marmorkort over Rom ) er Templum Pacis. De første udgravninger blev i hast foretaget i 1930'erne , da Benito Mussolini ønskede at anlægge Via dei Fori Imperiale over området med de kejserlige fora. Udgravningen afdækkede et område mod sydøst, og man fandt nogle søjler og bygningsrester, men det gav ikke megen ny viden, så derfor er F.U.R. stadig den vigtigste kilde til at rekonstruere Templum Pacis. På den baggrund kunne Templum Pacis rekonstrueres som en porticus med et tempel for enden af en midterakse. Senere er dele af kirken SS. Cosma e Damiano erkendt som rester af Templum Pacis. Kirken blev opført i det 6.årh. tilsyneladende på rester af Templum Pacis og Templum Romuli. I disse år er en ny og større udgravning i gang i hele området omkring de kejserlige fora for at foretage en grundig undersøgelse, hvor det ikke er sket før. På Templum Pacis har man bl.a. fundet en frisørsalon fra 1800-tallet og en kirkegård fra 6.-7.årh. Man har kunnet se, at resterne af templet bl.a. er genbrugt som fundament til bygninger i middelalderen. I april 1999 har man i området mellem Via Alessandrina og Via dei Fori Imperiali afdækket nogle af de rektangulære strukturer, der er markeret på F.U.R. De er tolket forskelligt: Som havebede, fontæner og statuebaser. De dele, der er afdækket, tyder på at være indhegninger til havebede, da et drænrør fra samme indhegning er blevet fundet tæt ved. Se også Kejserfora Forum Romanum Eksterne links http://www.capitolium.org Arkiveret 28. maj 2006 hos Wayback Machine Noter Litteratur Anderson, J. C: The Historical Topography of the Imperial Fora, Bruxelles 1984. Colini, A. M: Notizario scavi: Templum Pacis, BCAR 62 (1934) pp. 165–66 & Forum Pacis, BCAR 65 (1937) pp. 7–40. Castagnoli, F. & L. Cozza, "L’Angolo meridionale del Foro della pace", BCAR 76 (1956/58) pp. 119–142. Steinby, E. M: Lexicon Topographicum Urbis Romae, v.IV, Rom 1999
Vespasianus fóruma

Vespasianus fóruma az ókori Róma épületegyüttese volt, mely az egykori IV. Templum Pacis regióban helyezkedett el. Latin neve: Forum Vespasiani. Nerva fóruma és a Basilica Aemilia határolta, a Forum Romanum mögött helyezkedett el. Közepén a béke temploma állt (Templum Pacis), mely i. sz. 75-ben készült el; benne őrizték többek között a legyőzött zsidók egykori jeruzsálemi templomának aranykincseit. A fórumnak az area délkeleti sarkán megtalált kis darab márványpadozatán kívül más maradványa nincs. Források Pecz Vilmos: Ókori lexikon, I–IV. kötet. Budapest, Franklin Társulat, 1904. Fajth Tibor: Itália (Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Bp. 1980) ISBN 963-243-235-5 Olivia Ercoli – Ros Belford – Roberta Mitchell: Róma (Útitárs Könyvek, Panemex KFt és Grafo Kft, Bp., 2000.) ISBN 963-9090-36-0
Forum Wespazjana

Forum Wespazjana – zostało wzniesione przez cesarza Wespazjana w okresie od 71 do 75 r. Dla uczczenia zwycięstwa nad powstaniem żydowskim z lat 66 – 73 postawiono Świątynię Pokoju (Templum Pacis), stąd spotkać można także nazwę Forum Pacis. Plac o wymiarach 125 x 115 m przylega do Forum Nerwy. Początkowo zabudowania placu nazywano kręgiem świątynnym (templum), nazwa forum stała się popularna dopiero w IV wieku. Przed świątynią stał ołtarz, a na placu najprawdopodobniej znajdowały się pawilony (ich ślady zostały znalezione podczas prac wykopaliskowych), w których eksponowano dzieła sztuki przywiezione do Rzymu ze świątyni w Jerozolimie. Przy samej Świątyni Pokoju usytuowane były dwie aule, które pełniły rolę bibliotek. Na północno-wschodniej ścianie wyryto plan miasta. W IV wieku, na terenie biblioteki postawiono Świątynię Romulusa. W VI wieku w tym samym miejscu powstał Kościół św. Kosmy i Damiana. Zobacz też: architektura starożytnego Rzymu
Храм Мира

Храм Мира (лат. Templum Pacis), также известный как Форум Веспасиана (лат. Forum Vespasiani) — один из императорских форумов, примыкавших с северо-востока к Римскому форуму и служивших вместе с ним центром общественной жизни Древнего Рима. Был сооружён в 71—75 гг. н. э. при императоре Веспасиане в честь победы в Первой Иудейской войне. Вопреки названию, в Храме не проводились религиозные службы, он выполнял иные функции, например, служил библиотекой, художественным музеем, банком, канцелярией префекта. В нём были выставлены золотые украшения, вывезенные из Иерусалима. Храм Мира имел размеры 110 × 135 м. В отличие от других форумов, открытое пространство внутри Храма Мира не было полностью замощено. На нём располагалось множество крупных клумб прямоугольной формы. Существует предположение, что это было подобие ботанического сада с собранием экзотической флоры со всех концов империи. Храм Мира пострадал от пожара в 192 г. н. э., был восстановлен при Септимии Севере. Окончательно разрушен в 410 г. во время разграбления Рима вестготами под предводительством Алариха I и после этого не восстанавливался. К настоящему времени примерно половина территории храма погребена под проспектом Виа деи Фори Империали и прилегающей к нему городской застройкой. На внутренней стене храма фрагментами сохранился мраморный план Рима — монументальный (18×13 м) план города, созданный в эпоху Септимия Севера в 203—211 годах. Любопытно, что долгое время останки этого плана служили основным источником информации и о планировке самого храма Мира. Примечания
Vespasianus forum

Vespasianus forum eller Forum pacis (latin "Fredsforum") invigdes av kejsar Vespasianus år 75 e.Kr. Detta forum var en stor, kvadratisk plats omgiven av en portik med en rad stora salar längs östra sidan. Källor Ausenda, Marco (2002) (på italienska). Roma (9). Milano: Touring Club Italiano. sid. 275–276. ISBN 88-365-2541-5 Claridge, Amanda (1998) (på engelska). Rome: An Oxford Archaeological Guide. Oxford Archaeological Guides, 99-2662277-1. Oxford: Oxford University Press. sid. 153–156. ISBN 0-19-288003-9 Coarelli, Filippo (1980) (på italienska). Guida archeologica di Roma (3). Milano: Arnoldo Mondadori. sid. 132–134. OCLC 7187657 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Vespasianus forum.
Форум Веспасіана

Форум Веспасіана або Форум Миру (лат. Forum Vespasiani, Forum Pacis) — форум побудований імператором Веспасіаном у 71–75 на знак перемоги над єврейським повстанням у першій юдейській війні 66–73. На ньому був споруджений Храм Миру (лат. Templum Pacis), тому зустрічається також назва Форуму — Форум Миру (лат. Forum Pacis). Опис Форум займав площу прямокутника 125×115 м і примикав до Форуму Нерви. Спочатку будівлі у квадраті називалися храмом (Темплум), назва форуму стала популярною лише в IV столітті. Перед храмом стояв жертовник, і приміщення у формі квадрата, швидше за все павільйони (їх сліди були знайдені під час розкопок), у яких були виставлені твори мистецтва, привезені у Рим син Веспасіана — майбутній імператор Тит зі зруйнованого єрусалимського храму. У Храмі Миру, розташованому на форумі, було дві зали, які слугували бібліотеками. На північно-східній стіні Храму Миру був зображений план міста (лат. Forma Urbis Romae, Forma Urbis marmorea). У IV столітті у бібліотеці зведений храм Ромула. У VI столітті в тому ж місці побудована Базиліка святих Косми та Дем'яна. Інша частина форуму покрита вулицею Віа деї Форі Імперіалі. Див. також Імперські форуми Вівтар миру Pax Romana Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Форум Веспасіана Forum of Peace на Rome Reborn [Архівовано 22 грудня 2015 у Wayback Machine.](англ.)
Apeninský poloostrov

Apeninský poloostrov je jeden z největších evropských poloostrovů. Má rozlohu 131 337 km² a táhne se v délce 1000 km od Alp na severu do středu Středozemního moře na jihu. Z východu ho omývá Jaderské moře, z jihu Jónské moře, z jihozápadu Tyrhénské moře a ze severozápadu Ligurské moře. Na poloostrově se nacházejí tři různé státy: Itálie Itálie – zabírá prakticky celý poloostrov San Marino San Marino – malý stát na severozápadě poloostrova, zcela obklopen Itálií Vatikán Vatikán – malý městský stát v Římě. Apeninský poloostrov je pojmenován podle Apenin – pohoří, které se táhne jeho střední částí. Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Apeninský poloostrov na Wikimedia Commons Slovníkové heslo Apeninský poloostrov ve Wikislovníku
Apenniniske halvø

Apenniniske halvø, eller den italienske halvø, er en støvleformet halvø som ligger i Middelhavet og udgør størstedelen af Italien. På halvøen ligger også de selvstændige stater Vatikanstaten og San Marino. Halvøen har fået sit navn fra bjergkæden Apenninerne, som strækker sig gennem hele halvøen. Det højeste bjerg er Corno Grande. Halvøen omgives af det Liguriske Hav og Tyrrhenske Hav i vest; det Ioniske Hav i sydøst og Adriaterhavet i øst. Temperaturen kan variere kraftigt mellem den sydlige og den nordlige del af halvøen: Temperaturen kan være helt ned i -15oC længst i nord, mens der er plusgrader i syd.
Apenninhalbinsel

Die Apenninhalbinsel oder Apenninenhalbinsel (italienisch Penisola appenninica), im Deutschen seltener Italienische oder Italische Halbinsel (italienisch Penisola italiana oder italica) genannt, ist ein Teil Europas bzw. Südeuropas, der sich in etwa in südöstliche Richtung ins Mittelmeer vorschiebt. Die Halbinsel ist maximal rund 1000 Kilometer lang, maximal rund 240 Kilometer breit und gehört nahezu zur Gänze zum Staatsgebiet Italiens; lediglich sehr kleine Flächen werden von den Zwergstaaten San Marino und Vatikanstadt eingenommen. Auf drei Seiten ist sie von Teilmeeren des Mittelmeers umschlossen, nämlich vom Ligurischen, Tyrrhenischen, Ionischen und Adriatischen Meer. Verbreitet ist der Vergleich der Halbinsel mit einem Stiefel (italienisch stivale), wobei Kalabrien als Stiefelspitze, das Salento als Absatz und der Gargano als Sporn gedeutet werden. Physische Geographie Die Halbinsel ist weitenteils vom Gebirgszug des Apennin geprägt; zum Meer hin finden sich vereinzelt größere Küstenebenen. An ihrem Nordrand geht sie in die Oberitalienische Tiefebene über. Ansonsten ist die Landschaft hügelig bis gebirgig; ihre größte Höhe erreicht sie am Gran Sasso mit 2912 m s.l.m. Der Vesuv und der Supervulkan der Phlegräischen Felder sind die einzigen aktiven Vulkane des europäischen Festlands. Die Küsten sind speziell auf der Westseite durch zahlreiche Buchten gegliedert, darunter der Golf von Neapel. Im äußersten Süden wird die Halbinsel durch die Straße von Messina von Sizilien getrennt, im Südosten durch die Straße von Otranto von der Balkanhalbinsel. Die längsten Flüsse sind der Tiber und der Arno. Humangeographie Vollständig auf der Halbinsel liegen – abgesehen von zugehörigen Inseln – die italienischen Regionen Abruzzen, Apulien, Basilikata, Kalabrien, Kampanien, Latium, Marken, Molise, Toskana und Umbrien, zu Teilen zudem die Regionen Emilia-Romagna und Ligurien. Die erstgenannten Regionen bilden zusammen Mittelitalien und den Festlandanteil von Unteritalien. Auf der Halbinsel lebt knapp weniger als die Hälfte der Staatsbevölkerung Italiens. Die größten Ballungsräume sind Rom und Neapel. Weblinks Italian Peninsula, Artikel in der Online-Ausgabe der Encyclopædia Britannica
Italian Peninsula

The Italian Peninsula (Italian: penisola italica or penisola italiana) is located within the Italian geographical region; it extends from the southern Alps in the north to the central Mediterranean Sea in the south which comprises much of the country of Italy and the enclaved microstates of San Marino and Vatican City. The peninsula is also known as the Italic Peninsula, Apennine Peninsula, Italian Boot, or Mainland Italy. Overview It is nicknamed lo Stivale ("the Boot"), because the shape of the peninsula resembles a high-heeled boot. Three smaller peninsulas contribute to this characteristic shape, namely Calabria ("the Toe"), Salento ("the Heel") and Gargano ("the Spur"). The backbone of the Italian Peninsula consists of the Apennine Mountains, from which it takes one of its names. The Peninsula comprises much of Italy and also includes the enclaved microstates of San Marino and Vatican City. Physical geography Geographically, the minimum extent of the Italian Peninsula consists of the land south of a line extending from the Magra to the Rubicon rivers, north of the Tuscan–Emilian Apennines. It excludes the Po Valley and the southern slopes of the Alps. The Italian Peninsula has the only active volcano on continental Europe, Mount Vesuvius. Political geography In general discourse, "Italy" and the "Italian Peninsula" are often used as synonymous terms. However, northern Italy may be excluded from the Italian Peninsula. From a political point of view, the Italian Peninsula in the strict sense (therefore excluding insular Italy and northern Italy) is divided into various states listed in the following table: See also Apennine Mountains Italy Italy (geographical region) List of peninsulas San Marino Southern Europe Vatican City References External links Media related to Italian Peninsula at Wikimedia Commons