Szent Jusztusz-katedrális

A Szent Jusztusz-katedrális (Cattedrale di San Giusto Martire) Trieszt városának székesegyháza, az azonos nevű dombon, amely a várost uralja. 1940 óta olasz nemzeti műemlék. Története Trieszt legtöbb történésze szerint a jelenlegi bazilika két korábban létező templom, a Szűz Mária és a Trieszti Szent Jusztusz vértanúnak szentelt templomok egyesítéséből ered, amelyeket Rodolfo Pedrazzani da Robecco püspök 1302 és 1320 között egy fedél alá vont, hogy impozáns katedrálist biztosítson a városnak. A székesegyház első említése 1337-ből származik, amikor az egykori Santa Maria-templom harangtornyát vastag fallal erősítették meg, hogy megtartsa az új épületet. A campanile munkálatai 1343-ban fejeződtek be, de a bazilika munkálatai gyakorlatilag a század végéig folytatódtak. A harangtorony eredetileg magasabb volt, de 1422-ben villámcsapás érte, amitől jelenlegi magasságára süllyedt. Miután a város „véglegesen” Ausztriához került (1382), az akkori III. Lipót császár kijelölte Trieszt első német nyelvű püspökét, Wildenstein Henriket, aki 1385. november 27-én felszentelte a székesegyház főoltárát. 1899 novemberében XIII. Leó pápa kisbazilika rangjára emelte. Leírása Templomkülső A templom szigorú homlokzatát egy hatalmas, karsztkőből készült rózsaablak díszíti. Erre emlékeztet a trieszti Via dei Soncini elnevezés is. A harangtornyot és a templom homlokzatát is gazdagon díszítik római kori műtárgyak. A bejárati portált például egy ősi temetkezési emlékműből készítették. A homlokzathoz 1862-ben, római talapzatokról származó konzolokon hozzáadott bronz mellszobrok három jeles püspököt ábrázolnak: Enea Silvio Piccolominit, a későbbi II. Piusz pápát, Rinaldo Scarlicchiót, a székesegyházban tisztelt ereklyék felfedezőjét és Andrea Rapiciót, a 16. századi humanistát, akihez 2020-ban csatlakozott Antonio Santin püspök büsztje. A harangtorony öt nagy harangból álló komplexumot rejt. Ezek közül a legnagyobb a La campana di San Giusto című hazafias darabot játssza, amelyet Giovanni Drovetti írt, volna Colombino Arona zenésített meg 1915-ben, és amelyet évtizedekkel később a híres tenor, Luciano Pavarotti is énekelt. A harangtorony alsó része a 14. századból származik. San Giusto román-bizánci stílusú szobra (10-11. század) egy gótikus edikulán helyezkedik el: egyik kezében a város makettjét, a másikban a mártíromságot jelképező pálmát tartja (a testtől eltérő méretű fejet utólag pótolták). Templombelső A templom belső díszítéséről kevés információ áll rendelkezésre. A főhajó gerinces mennyezete minden bizonnyal a 14. századból származik. 1423-ban az apszist Domenico Lu Domine és Antonio Baietto friuli művészek freskóival díszítették, és ez így is maradt 1843-ig, amikor a Mária megkoronázását ábrázoló falkép – amelynek néhány töredéke ma is látható a várban – felszámolásával kibővítették, és egy neoklasszicista kazettás boltozattal helyettesítették. A 20. század első évtizedeiben az apszist lebontották, és újjáépítették. A kazettás díszítést egy, a Szűzanya megkoronázását ábrázoló mozaik váltotta fel, amelyet egy tematikus verseny során választottak ki. A többi eredeti freskóból kevés maradt fenn, amelyek közül a legfontosabb az öt elemből álló Szent Jusztusz-ciklus, amely az oldalkápolnában látható. Belül számos szakrális tárgy látható, köztük a barokk kapu mögött elrejtett kincstár, amely még mindig sok értékes tárgyat őriz, annak ellenére, hogy 1984-ben kifosztották. Azonban számos ilyen tárgy körül viták folynak, tekintettel nyilvánvalóan nehéz történelmi és földrajzi elhelyezkedésükre. Még a város jelképének, a város társvédőszentjének, Szent Szergij alabárdjának sincs biztos eredete vagy kovácsolásának pontos dátuma. Bizánci apszismozaikok A két oldalsó apszist (amelyek a Szűz Mária-kápolna és a Szent Giusto-kápolna apszisának felelnek meg) csodálatos mozaikok díszítik, velencei és konstantinápolyi kézművesek alkotásai. A Santa Maria apszisában a trónoló Theotokosz pompás ábrázolása látható, arany alapon, karjában a Kisded Jézussall, két deézisben lévő arkangyal között. Bizánci stílusú alkotás a 12. század első feléből, amelyet valószínűleg az idilli réten lévő apostolcsoporttal párhuzamosan készítettek, e az alatta lévő apszis hemiciklusában helyezték el, díszes keretbe foglalva, amely ehelyett – a drapériák lágysága és egyes alakok fiziognómiájának a ravennai Ursiana-székesegyház ( ravennai dóm ) alakjaival való hasonlósága alapján – egy velencei mozaikkészítőkből álló csapat munkája, ugyanazoké a bizánci kézművesek iskolájában képzett művészeké, akik a 11. század utolsó negyedében a Szent Márk-bazilikát díszítették. A torcellói Santa Maria Assuntához hasonlóan az apostolok a latin névsorban jelennek meg, azaz Márk és Lukács evangélista helyett Ifjabb Jakab apostol és Júdás apostollal. A jobb oldali apszisban kiemelkedik a Pantokrátor, Szent Jusztusz és Servulus deézis-szobraként két oldalán. Krisztus vonásai – karcsú, szigorú és finom termetű – a mozaik létrejöttét a 13. század elejére helyezik, bizánci mozaikkészítők alkotásaként. Orgonája A nagy kóruskarzaton, a homlokzati falnál áll Mascioni-sípokból épített 345-ös opusszámú orgonája, amelyet 1922-ben építettek egy korábbi, Giovanni Tonoli által 1860-ban épített, majd az első világháború alatt összes sípjától megfosztott hangszer helyett. Az új orgona építését Vincenzo Mascioni orgonaépítőre bízták, aki 1921 decemberétől a következő év novemberéig dolgozott rajta, amikor a munkát Marco Enrico Bossi koncertsorozatával avatták fel. A második világháború után szükségessé vált restaurálás során, amelyet a Mascioni cég végzett az 1970-es években, a hangszer hangzását a kor ízléséhez igazították, az eredetileg két manuált háromra növelték, és az elülső sípokat újakra cserélték. Továbbá a hangátviteli rendszert pneumatikusról elektromosra alakították át. Emilio Busolini, a székesegyház orgonistájának tanácsai és tapasztalata kulcsfontosságú volt a restaurálási projektben. 2012-től az orgona három, 58 billentyűs billentyűzettel és egy 30 billentyűs konkáv-radiális pedálsorral rendelkezik. A rózsaablakot keretező neoklasszicista fa tok a eredeti. A harangtorony és a harangok A harangtoronyban öt G2- es skálájú harang függ: ez a régió második legnagyobb zenélő harangja az udinei székesegyház harangja után. Szinkron módon vannak felszerelve, de csak a központi harang (B♭ 2, C3, D3) van a friuli szinkron módon, ami egy olyan sajátos típus, amelyben a harangok a legkisebbtől a legnagyobbig szinkronban szólalnak meg. Az 5. harangot 1467-ben öntötte Giorgio da Lubiana - Mi 3 halkuló. 4., 3. és 2. harangot 1953-ban öntötte Lucio Broili (Udine) - B♭ 2 -es (De Poli öntötte át 1999-ben), C 3 -as és D 3 -as hangolással. A nagyharangot Canciano da Venezia öntötte 1829-ben a Napóleon által hátrahagyott ágyúk bronzából - G2. hangolással. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Cattedrale di San Giusto (Trieste) című olasz Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.