NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kraljeva vila, Monza

Kraljeva vila (italijansko: Villa Reale) je zgodovinska stavba v Monzi, severna Italija. Leži na bregovih reke Lambro, obdana z velikim parkom Monza, enem največjih parkov v Evropi. Originalno zgradbo je oblikoval Giuseppe Piermarini med 1777 [1] in 1780, ko je bila Lombardija del avstrijskega cesarstva, naročila je gradnjo Marija Terezija za nadvojvodo Ferdinanda Avstrijskega. Po vzpostavitvi Napoleonove kraljevine Italije, so stavbo uporabljali kot kraljevo palačo in je postala dom podkralja Italije, Eugène de Beauharnais. S padcem prvega cesarstva (1815) si je Avstrija aneksirala italijanska ozemlja na Kraljevino Lombardija-Benečija z Monzo, ki je bila vključena v provinco Milano. Leta 1861, ko je bila ustanovljena nova Kraljevina Italija, je stavba postala palača italijanske kraljeve družine Savojcev. Kraljevo vilo je kraljeva družina opustila leta 1900, po umoru kralja Humberta I. v bližini vhoda, ko se je vrnil iz nekega dogodka. V palačnem kompleksu je Cappella Reale ali kraljeva kapela, Cavallerizza (konjski hlevi), Rotonda dell'Appiani, Teatrino di Corte (majhni kraljevo gledališče) in Oranžerija. Sobe v prvem nadstropju obsegajo velike salone in dvorane, kraljeve apartmaje kralja Humberta I. in kraljice Margerite Savojske. Pred palačo so kraljevi vrtovi, ki jih je zasnoval Piermarini kot angleški pokrajinski vrt. Stavba danes gosti občasne razstave. Zunanje povezave web ufficiale Facebook Reggia di Monza ufficiale Twitter Reggia di Monza
Osservatorio Astronomico di Brera

Das Osservatorio Astronomico di Brera (OAB; deutsch Astronomisches Observatorium Brera) ist ein astronomisches Observatorium in Mailand (Norditalien) mit dem IAU-Code 027. Die astronomischen Koordinaten sind 45° 27' 59,2" Nord und 0h 36m 45,89s östlich Greenwich. Die Sternwarte im historischen Palazzo di Brera, der ursprünglichen Heimstatt für das Jesuitenkolleg Collegio de Brera im Mailänder Stadtviertel Brera, wurde im Jahre 1764 von Jesuiten gegründet. Ihre Planung lag in den Händen des Universalgelehrten Pater Roger Joseph Boscovitch. 1765 wurde das OAB auf dem Südostflügel des Palazzo fertiggestellt. Kodirektor war der Jesuitenpater Louis Lagrange (1711–1783). Im Jahr 1772 verließ Boscovich das OAB. Nach der Aufhebung des Jesuitenordens 1773 durch Papst Clemens XIV. fiel die Sternwarte an den Staat. Von 1802 bis 1817 war Barnaba Oriani Leiter des Observatoriums. Ihm folgten als Direktoren Angelo de Cesaris (1749–1832) und Francesco Carlini. 1860 wurde Giovanni Schiaparelli an die Sternwarte als „secundo astronomo“ berufen. 1861 entdeckte Schiaparelli am OAB den Asteroiden Hesperia. Nach dem Tod von Carlini im Jahr 1862 übernahm Schiaparelli die Leitung der Sternwarte. 1877 gelang ihm die seinerzeit detailreichste Kartierung des Planeten Mars. Als sich die Bedingungen für astronomische Beobachtungen in Mailands Innenstadt zunehmend verschlechterten, wurde der Beobachtungsbetrieb des Observatoriums 1923 in die Provinz Lecco nach Merate verlegt, rund 35 Kilometer von Mailand entfernt. Für die astrometrischen Zwecke der Weltlängenbestimmung 1933 war der Standort jedoch geeignet; sie ergab den Wert 0h 36m 45,84s im System des FK3. Literatur Volker Witt: Von der Marsbeobachtung zur Röntgenastronomie. Das Osservatorio Astronomico di Brera in Mailand und Merate. In: Sterne und Weltraum. Oktober 2008, ISSN 0039-1263, S. 104–108. Weblinks Homepage der Sternwarte (italienisch) Osservatorio Astronomico di Brera auf der Plattform ETHorama
Observatorio Astronómico de Brera

El Observatorio Astronómico de Brera (en italiano: Osservatorio Astronomico di Brera) fue construido en el palacio histórico de Brera, en Milán (Italia), en 1764 por los jesuitas y pasó a ser posesión del gobierno en 1773, pasando por los gobiernos sucesivos hasta la actualidad. En el inicio de la década de 1920, la sección de observación fue transferida a Merate, Lombardia. Las dos sedes comparten administración y dirección. Parte de la fama del observatorio se debe al hecho de haber sido aquí donde Giovanni Schiaparelli observó los canales de Marte en el año 1877. El Observatorio Astronómico de Brera​ tiene un G. & S. Merz de 218 mm de abertura, con montura ecuatorial, instalado en 1862. Referencias Enlaces externos Sitio web oficial Archivado el 16 de octubre de 1997 en Wayback Machine.
Observatoire astronomique de Brera

L'observatoire astronomique de Brera, également désigné sous son acronyme INAF-OAB est un important institut de recherche astronomique situé à Milan en Italie dont l'activité porte en particulier sur l'astronomie des hautes énergies et la réalisation d'instrumentation astronomique spatiale et terrestre. Historique L'observatoire est créé en 1764 à Milan par les jésuites Luigi La Grange et Giuseppe Ruggiero Boscovich dans le Palazzo Brera. C'est la plus ancienne des institutions scientifiques de la ville. Lors de création de la république italienne en 1946, l'observatoire fait partie des organismes scientifiques rattachés à la nouvelle république. Il constitue depuis 2001 un des établissements de l'Istituto nazionale di astrofisica qui regroupe les observatoires astronomiques italiens. Organisation L'observatoire emploie une centaine de personnes comprenant des chercheurs, techniciens, personnel administratif et étudiants. L'observatoire dispose de deux sites historiques à Brera et à Merate. Dans le premier se trouve une lunette astronomique de 21,8 cm commandée en 1862 par le directeur de l'observatoire de l'époque, Giovanni Virginio Schiaparelli, à la société allemande G. & S. Merz. La lunette a joué un rôle historique dans la mesure où elle est à l'origine de la découverte par Schiaparelli des "canaux de Mars". La lunette a été restaurée et peut être visitée. Activité L'observatoire est plus particulièrement spécialisé dans l'astronomie des hautes énergies. Les observations effectuées portent sur les trous noirs, les étoiles à neutrons de notre galaxie, les trous noirs supermassifs des galaxies actives, le plasma chaud des étoiles, des galaxies et des groupes de galaxies. Des travaux théoriques, étroitement liés à ces thèmes, sont menés sur les plasmas relativistes présents près des trous noirs et en particulier sur les jets et les sursauts gamma qui pourraient être liés à l'effondrement d'une étoile géante dans le processus aboutissant à la création d'un trou noir. Dans le domaine de l'instrumentation, l'observatoire dispose d'une expertise reconnue mondialement dans le domaine des miroirs des télescopes spatiaux à rayons X. Il a participé à la réalisation de l'instrument XRT embarqué à bord de SWIFT et est impliqué dans le développement des projets de télescopes spatiaux SIMBOL-X, XEUS, SVOM, HXMT et Polar-X. L'observatoire participe également à la réalisation de l'instrument MAGIC, un observatoire terrestre Tcherenkov. En ce qui concerne l'instrumentation optique, l'observatoire était responsable de la construction du télescope optique automatisé REM (Rapid Eye Mount) chargé de poursuivre les observations des sursauts cosmiques une fois ceux-ci détectés par Swift. Il a participé à la réalisation du spectrographe X-Shooter pour le VLT et est impliqué dans la réalisation des spectromètres haute résolution ESPRESSO et CODEX du télescope géant européen E-ELT en cours de construction en 2016. Références Voir aussi Articles connexes SWIFT Lien externe (it + en) Site officiel Portail de l’astronomie Portail de Milan Portail de l’astronautique
Observatório Astronômico de Brera

O Observatório Astronômico de Brera (em italiano: Osservatorio Astronomico di Brera) foi construído no palácio histórico de Brera, em Milão, Itália em 1764 por Jesuítas e passou a ser posse do governo em 1773, passando para governos sucessivos até hoje. No início dos anos 20 (século XX) a seção de observação foi transferida para Merate, Brianza (Lombardia). As duas sedes compartilham hoje a administração e direção. Parte da fama do observatório se deve ao fato de ter sido aí que Giovanni Schiaparelli observou os canais de Marte em 1877. Referência externa Observatory home page
Астрономическая обсерватория Брера

Астрономическая обсерватория Брера — астрономическая обсерватория, основанная в 1764 году иезуитами во дворце Брера, Милан, Италия. Входит в состав Национального института астрофизики. Руководители обсерватории 1764 — Руджер Бошкович 1764—1773 — Луи Лагранж (Louis Lagrange; 1711—1783) 1802—1817 — Барнаба Ориани 1817—1832 — Анджело де Чезарис (Angelo de Cesaris; 1749—1832) 1832—1862 — Франческо Карлини 1862—1900 — Джованни Скиапарелли 1910 — ? Джованни Челория История Обсерватория была основана в монастыре орденах иезуитов, располагавшемся в здании нынешнего дворца Брера. Основатель — иезуит Руджер Бошкович. В 1773 году орден иезуитов был распущен и обсерватория перешла в собственность государству. В начале XX века условия для наблюдений в Милане постепенно начали ухудшаться, поэтому в 1923 году в Мерате, провинция Лекко, была заложена новая обсерватория — Астрономическая обсерватория Мерате, при этом у обсерваторий общая администрация. Направления исследований Планетология Астрометрия астероидов, комет Звёздная астрономия Основные достижения В 1861 году Скиапарелли открыл астероид (69) Гесперия. В 1877 году Скиапарелли зарисовал каналы на Марсе. Ссылки Астрометрические наблюдения малых планет (итал.) Астрометрические наблюдения малых планет (итал.) Поиск по слову «Brera» (англ.) Архивы наблюдений Архивная копия от 30 октября 2010 на Wayback Machine, MPC (англ.)
Опсерваторија Брера

Опсерваторија Брера (итал. Osservatorio Astronomico di Brera) је астрономска опсерваторија у миланском округу Брера, Италија. Изградио га је у историјској Палати Брера 1764. године језуитски астроном Руђер Бошковић. Након сузбијања језуита од стране Папе Клемента XIV, 21. јула 1773, палата и опсерваторија прелазе у руке тадашњих владара северне Италије, аустријске династије Хабзбург. После независности Италије 1861. године, опсерваторију је водила италијанска влада. 1862. године, новопостављена италијанска влада побољшала је објекте опсерваторије наручивши рефракциони телескоп Мерц од 218 мм од немачког конструктора Георга Мерца. 1946. године опсерваторија је постала део научних институција новорођене Републике Италије, а од 2001. постала је део Националног института за астрофизику (ИНАФ). Астроном Маргерита Хак радила је у Опсерваторији од 1954. до 1964. године, све док није постала професор Института за физику Универзитета у Трсту. Данас се особље Опсерваторије састоји од отприлике сто људи. Подручје истраживања покрива широк спектар области, од планета до звезда, црних рупа, галаксија, експлозија гама зрака и космологије. Опсерваторија је такође активна у технолошким истраживањима која се примењују на астрономске инструменте и један је од светских лидера у развоју рентгенске астрономске оптике и светлосних инструмената за свемирске мисије. Музеј Збирка Музеја опсерваторије садржи астрономске инструменте које су астрономи Брере користили током година, од раних дана Опсерваторије до 1970-их. Колекција коју је започео Ђовани Скјапарели, а обогатили су је и каснији директори, приказана је у улазном холу Опсерваторије. Садашњи изглед галерије резултат је напора усмерених на очување и промоцију изложених предмета који су рестаурирани и каталогизовани у оквиру пројекта који је започео Институт за општу и примењену физику Универзитета у Милану. Језгро астрономских инструмената Опсерваторије обогаћено је разним научним инструментима који су део историјске колекције Универзитета у Милану. Ту спадају телескопи, микроскопи, пнеуматски и електростатички уређаји, инструменти за картографска испитивања 18 - 19. века. Купола са 8-инчним рефракционим телескопом који је Скјапарели поставио 1875. године такође је део Музеја. Скјапарели је користио овај телескоп за своја астрономска истраживања бинарних звезданих система, комета, астероида и планета Сунчевог система, а посебно Марса. 1999. године телескоп и купола су у потпуности обновљени да би могли да раде и отворени су за јавност. Види још Руђер Бошковић Референце
Обсерваторія Брера

Астрономічна обсерваторія Брера (італ. Osservatorio Astronomico di Brera) — астрономічна обсерваторія в районі Брера міста Мілан в Італії. Наразі нею керують Національний інститут астрофізики та Інститут прикладної загальної фізики (італ. Istituto di Fisica Generale Applicata) Міланського університету. Історія Обсерваторію збудували 1764 року в історичному Палаці Брера за ініціативою астронома-єзуїта Руджера-Йосипа Бошковича. Після ліквідації ордену єзуїтів папою Климентом XIV 21 липня 1773 року палац і обсерваторія перейшли під владу тодішніх правителів Північної Італії — австрійської династії Габсбургів. З 1 грудня 1786 року Австрійська імперія запровадила «трансальпійський час». Граф Джузеппе Ді Вільчек, повноважний губернатор Ломбардії, доручив астрономам спорудити меридіанну лінію всередині Міланського собору. Її збудували Джованні Анджело Чезаріс і Франческо Реджо за консультацій Руджера-Йосипа Бошковича. Після входження Мілана до складу Королівства Італія у 1861 році обсерваторію почав утримувати уряд Італії. 1862 року новий італійський уряд модернізував обладнання обсерваторії, замовивши в німецького конструктора Георга Мерца 218-міліметровий екваторіальний рефрактор Мерца. У 1946 році обсерваторія увійшла до системи наукових установ новоствореної Італійської Республіки, а з 2001 року стала частиною Національного інституту астрофізики. Астрономка Маргеріта Ак працювала в обсерваторії з 1954 до 1964 року, після чого стала професоркою Інституту фізики Університету Трієста. Сьогодні в обсерваторії працює близько ста співробітників. Дослідження охоплюють широкий спектр тем — від планет і зір до чорних дір, галактик, гамма-спалахів і космології. Обсерваторія також активно розвиває технології для астрономічних інструментів і є одним зі світових лідерів у створенні рентгенівської оптики та легких приладів для космічних місій. Музей Колекція музею обсерваторії містить астрономічні інструменти, якими користувалися астрономи Брери від перших років існування обсерваторії до 1970-х років. Зібрання започаткував Джованні Скіапареллі, а його наступники-директори значно її поповнили; нині його експонують у вестибюлі обсерваторії. Сучасне оформлення галереї є результатом роботи з упорядкування, реставрації та каталогізації експонатів у межах проєкту, ініційованого Інститутом загальної та прикладної фізики Міланського університету. Основне ядро астрономічних інструментів доповнюють різноманітні наукові прилади з історичної колекції Міланського університету: телескопи, мікроскопи, пневматичні й електростатичні пристрої, а також інструменти для картографічних кампаній XVIII—XIX століть. До музею також належить купол із 8-дюймовим рефрактором, який Скіапареллі встановив 1875 року. За допомогою цього телескопа він досліджував подвійні зоряні системи, комети, астероїди та планети Сонячної системи, зокрема Марс. У 1999 році телескоп і купол повністю відреставрували та знову ввели в експлуатацію; нині вони відкриті для відвідувачів. Примітки
Sant’Angelo della Polvere

Sant’Angelo della Polvere, früher auch Sant’Angelo di Concordia oder Sant’Angelo di Caotorta ist eine Insel in der Lagune von Venedig. Sie hat eine Fläche von 5.243 m² und liegt unweit der Insel San Giorgio in Alga im Canale di Contorta. Geschichte Ab 1060 entstand ein Benediktinerkloster, das zum Konvent von San Nicolò gehörte. Der Orden machte daraus später ein Frauenkloster das dem Erzengel Michael geweiht war. 1474 wurden die Nonnen veranlasst, ins Kloster Santa Croce auf der Giudecca zu ziehen – wohl aufgrund ihres in den Augen von Kirche und Staat inakzeptablen Lebenswandels. Den Klosterkomplex übernahmen 1518 die Karmeliter der Kongregation von Mantua in Brescia, die striktes Klausur- und Schweigegebot forderte, eine Strenge, die sie allerdings 1462 partiell aufgegeben hatte. In der Praxis war die Kongregation fast ein eigener Orden, der bis 1783 bestand. 1555 beschloss der Senat – bis dahin hieß die Insel Sant’Angelo di Caotorta, nun della Polvere – dort ein Lager für Schießpulver einzurichten. Am 29. August 1689 zerstörte eine Explosion die Gebäude, die Insel blieb danach unbewohnt und wurde gelegentlich sarkastisch Sant’Angelo bruciato genannt. Im 18. Jahrhundert bestanden befestigte Militäranlagen und eine Kaserne, die bis zum Zweiten Weltkrieg existierten. Sie waren Teil einer Befestigungskette im Westen und Süden der Lagune, die im Zusammenhang mit den Sicherungsbemühungen in der gesamten Lagune standen. Seither ist die Insel unbewohnt, zwei der drei Gebäude haben kein Dach mehr. Im Januar 1849 fand man den Grabstein eines römischen Freigelassenen namens Caius Titurnius Gratus auf der Insel. Literatur Maddalena Bassani: I ritrovamenti archeologici a Sant’Angelo della Polvere nei manoscritti di Giovanni Casoni, in: Lezioni marciane 2015–2016. Venezia prima di Venezia: dalle „regine“ dell’Adriatico alla Serenissima, Rom 2018, S. 9–28. Giorgio und Maurizio Crovato: Isole abbandonate della Laguna – Com’erano e come sono, Liviana, Padua, 1978, engl.: The Abandoned Islands of the Venetian Lagoon, San Marco Press, 2008. Flaminio Corner: Notizie storiche delle Chiese e Monasteri di Venezia, Padua 1758, S. 466 f. (S. Angelo della Giudecca). (Digitalisat) Weblinks Anmerkungen
Sant'Angelo della Polvere

Sant'Angelo della Polvere (originally called Sant'Angelo di Concordia, later Sant'Angelo di Contorta and Sant'Angelo di Caotorta) is an island in the Venetian Lagoon, in the Contorta channel, not far from the Giudecca and the island of San Giorgio in Alga. An Italian state property, it has a surface of 0.53 ha and is home to four buildings. History From 1060 it housed a church and monastery initially under the Benedictines, first male and then female; the latter dedicated the monastery to St. Michael Archangel, whence the name. In 1474 the nuns were forced to move to the monastery of the Cross in the Giudecca, due to their unruly behaviour, and from 1518 the complex was held by the Carmelites of Mantua and Brescia. In 1555 the island took its present name, when the Senate of the Republic of Venice decided to depopulate it due to its unhealthy air and to install in it a gunpowder depot. On 29 August 1689 lightning struck the island, destroying the whole complex. The island remained abandoned for several years. 18th century maps indicate the presence of some military installations, and it remained a military site until World War II; since then it has remained unused. References Sources Crovato, Giorgio; Maurizio Crovato (1978). Isole abbandonate della Laguna - Com'erano e come sono. Padua: Liviana.
Sant'Angelo della Polvere

Sant'Angelo della Polvere (originalmente llamada Sant'Angelo di Concordia, después Sant'Angelo di contorta y Sant'Angelo di Caotorta) es una isla en la laguna de Venecia, en el canal de contorta, no lejos de Giudecca y la isla de San Giorgio in Alga. Es una propiedad del estado italiano, tiene una superficie de 0,53 hectáreas y cuenta únicamente con cuatro edificios. Desde 1060 se encuentra una iglesia y monasterio inicialmente bajo el control de los hombres benedictinos, y luego por monjas en esta última ocasión dedicado a San Miguel Arcángel, de ahí el nombre. En 1474 las monjas fueron obligadas a trasladarse al monasterio de la cruz en la Giudecca. En 1555 la isla recibió su nombre actual, cuando el Senado de la República de Venecia decidió despoblarla debido a su aire no saludable y para instalar en ella un almacén de pólvora. El 29 de agosto de 1689 un rayo cayó sobre la isla, destruyendo todo el complejo. La isla permaneció abandonada por varios años. Véase también Geografía de Italia Geografía de Europa Referencias Crovato, Giorgio; Maurizio Crovato (1978). Isole abbandonate della Laguna - Com'erano e come sono. Padua: Liviana.
Sant'Angelo della Polvere

Sant'Angelo della Polvere (auparavant nommée Sant'Angelo di Concordia puis modifié en Sant'Angelo di Contorta, Sant'Angelo di Caotorta) est une île de la lagune de Venise située dans la canal de Contorta, à petite distance de Giudecca et de l'île de San Giorgio in Alga. Histoire Siège dès 1060 d'une église et d'un monastère qui abrita les Bénédictins et les Carmélites de la congrégation de Mantoue, Brescia et les moines de San Michele Arcangelo (contraints en 1474 à quitter le monastère de la Croix à Giudecca à cause de la corruption de leurs costumes), l'île tire son nom de 1555 lorsque le Sénateur de la Sérénissime décida de quitter l'île à cause de l'insalubrité de son air et décide d'y faire construire une poudrerie. Le 20 août 1689, un éclair s'abattit sur l'île, faisant ainsi exploser les munitions présentes sur l'île. Depuis lors et jusqu'à la Seconde Guerre mondiale, l'île fut uniquement utilisée à des fins militaires. Elle est actuellement abandonnée mais un débat est en cours pour récupérer l'île et en restaurer le fonctionnement. Bibliographie Girogio & Maurizio Crovato, Les îles abandonnées de la lagune - Comme elles étaient et comme elles sont. Liviana, Padoue, 1978. Liens externes Les îles de la lagune en photo Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Sant'Angelo della Polvere » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Lagune de Venise Liste des îles d'Italie Venise Portail des îles Portail de la mer Adriatique Portail de Venise
Heliport San Domino

Der Heliport San Domino (italienisch Eliporto San Domino zuvor auch als Elisuperficie San Domino Isole Tremiti bekannt, international bekannt unter San Domino Island Heliport) ist ein Hubschrauberlandeplatz auf San Domino, der größten der Tremiti-Inseln, in der italienischen Adria. Der Heliport wurde 2008 durch die Region Apulien gebaut und wird von der Fluggesellschaft Alidaunia betrieben. Er dient sowohl dem Linienflugverkehr zum Festland als auch dem Zivilschutz. Fluglinien Die Flüge werden von Alidaunia durchgeführt, die seit 1986 die Inseln regelmäßig anfliegt. Zu Beginn wurde der Heliport vom Flughafen Foggia aus hauptsächlich in den Sommermonaten angeflogen. In den übrigen Zeiten wurde bei Bedarf oder bei Rettungseinsätzen geflogen. Heute kann ganzjährig ein- bis zweimal täglich mit dem Helikopter in 20 Minuten vom 75 km entfernten Foggia zum Heliport geflogen werden. Seit 2010 setzt das Unternehmen dazu eine AgustaWestland AW139 ein, einen Hubschrauber mit Sitzplätzen für 15 Passagiere. Neubau 2008 Der alte, 1985 errichtete Heliport wurde 2008 durch einen Neubau an einem anderen Standort auf der Insel ersetzt. Seither verfügt er auch über ein Abfertigungsgebäude. Weblinks Lage Elisuperficie San Domino Isole Tremiti auf Fliegerkarte Karte Herausgeber: ENAV, abgerufen am 30. Oktober 2013 Einzelnachweise