NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria Assunta, Genoa

Santa Maria Assunta is a Renaissance church in Genoa, Italy. It is located in a residential sector called Carignano located on the hills just above the city center, thus the church is also known as Santa Maria Assunta di Carignano. Structure and facade The church is on the Greek cross plan with four similar façades on each side. There are five domes and two squared-plan bell towers (four in the original design) at the Neoclassic main façade. The facade has two statues by Claude David. Interior decoration The interior is lavishly decorated by late Renaissance and Baroque artists. The four niches of the interior of the pylons of the dome have statues of Blessed Alessandro Sauli and St Sebastian (1668), (right) by Pierre Puget; and on the left, St Bartholomew (1695), by Claude David and St John the Baptist by Filippo Parodi. Along the walls, the statues of apostles and doctors of the church were completed by 1740 by Francesco Schiaffino. The altars along the right nave include paintings of St Peter Healing the Lame (1694–1696) at the first altar by Domenico Piola; Martyrdom di San Biagio, (1680) at the second altar by Carlo Baratta; Resurrection of Christ, lateral to 2nd altar by Aurelio Lomi; Annunciation by Ottavio Semino; Virgin with Saints Domenic and Rosa at the third altar by Paolo Gerolamo Piola; Viaticum of St. Magdalene at the fourth altar by Francesco Vanni. The altars along the left nave include paintings of Blessed Alessandro Sauli Stops the Plague, (c. 1630) at the fifth altar by Domenico Fiasella; Pietà, (c. 1571) at the sixth altar by Luca Cambiaso; Last Judgement, lateral to sixth altar by Aurelio Lomi and Vision of St Domenic by Domenico Fiasella; Madonna with Saints Charles Borromeo and Francis of Assisi, (c. 1620) at the seventh altar by Giulio Cesare Procaccini; and St Francis of Assisi receives stigmata, at the eighth altar by Guercino. The presbytery and main altar have paintings depicting of the Last Supper and Flight to Egypt by Giuseppe Palmieri. The marble and bronze main altar (1700) was created from designs by Massimiliano Soldani with a bronze crucifix by Pietro Tacca, replacing a prior one by Pierre Puget. The sacristy has a canvas of a Holy Family by Luca Cambiaso. See also 16th-century Western domes Sources Preste, Torti, Viazzi (1997). Sei itinerari in Portoria. Genoa: Samizdat. p. 119.: CS1 maint: multiple names: authors list (link) References
Basilique Santa Maria Assunta de Gênes

La basilique Santa Maria Assunta située sur la colline de Carignano est un des plus grands exemples d'architecture de la Renaissance de la ville de Gênes. Église de la famille Sauli, elle devint ensuite abbaye, collégiale, basilique et siège paroissial du Vicariat de Carignano-Foce de l'archidiocèse de Gênes. Historique Elle fut commandée à l'architecte Galeazzo Alessi conformément aux volontés d'un patricien génois, Bandinello Sauli, exprimées dans son testament du 17 octobre 1481. Presque soixante-dix ans plus tard, le 7 septembre 1549, l'architecte Alessi signa avec la famille Sauli le contrat pour le projet de bâtiment. La pose de la première pierre eut lieu le 10 mars 1552. Le dôme ne fut terminé qu'en 1603 alors même que l'érection en collégiale et en abbaye avait déjà été actée le 13 juin 1583 par le pape Gregoire XIII. Il se passa encore presque quatre-vingt-dix ans avant que le pape Alexandre VIII n'accorde à l'abbé le privilège de célébrations pontificales, le 27 août 1690. Les travaux pour sa réalisation se prolongèrent pendant environ deux siècles et furent complétés par des maîtres locaux, avec une révision totale de la façade achevée au XIXe siècle par l'architecte Carlo Barabino. Comme église paroissiale du centre de Gênes, la basilique de Carignano a accueilli d'importantes manifestations ecclésiastiques. Du parvis, restauré récemment, les Génois ont souvent salué les morts célèbres. Notamment lors des années de plomb pour les nombreuses victimes du terrorisme et plus récemment, en janvier 1999, lors des obsèques de Fabrizio De André, quand une multitude de gens se réunit devant la basilique pour saluer l'artiste. Annexes Notes et références (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Basilica di Santa Maria Assunta (Genova) » (voir la liste des auteurs). Articles connexes Liste des basiliques italiennes Liens externes (it) Site officiel Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Gênes
Igreja de Santa Maria Assunta di Carignano

A Basílica de Santa Maria Assunta de Carignano é um edifício religioso em Génova. A sua comunidade paroquial faz parte do vicariato "Carignano-Foce" da arquidiocese de Génova. A igreja, que se destaca com a sua massa harmoniosa no topo da colina de Carignano, é uma das mais famosas obras genovesas de Galeazzo Alessi e um dos maiores exemplos de arquitetura renascentista na cidade. As esculturas de Pierre Puget e Filippo Parodi nele contidas estão entre as maiores obras-primas do barroco genovês. Devido à sua posição proeminente, é claramente visível de muitas partes da cidade, que se avista com quatro fachadas idênticas, ainda que parcialmente escondidas por edifícios modernos. Iniciada por volta de meados do século XVI, a sua construção continuou até ao início do século seguinte, mas as obras continuaram nos séculos seguintes, razão pela qual na linguagem popular a expressão "A l'è comme a fabrica de Caignan" ("é como a fábrica de Carignano") se tornou Proverbial para indicar um empreendimento interminável. Antigamente uma igreja nobre da família Sauli, mais tarde tornou-se uma abadia, igreja colegiada e basílica menor. Desde 1911 que está sujeito a restrição de proteção pela superintendência. Referências
San Piero a Grado

San Piero a Grado (Italian: Basilica di San Pietro Apostolo) is a church in Pisa, Tuscany, Italy. It is located in the eponymous frazione 7 kilometres (4.3 mi) west of the city center. The church is located where a now vanished port of the Pisan Republic once stood, and, where, according to the legend, St. Peter landed in Italy from Antiochia in 44 AD. History and overview Archaeological excavations have shown the presence of a Palaeo-Christian edifice in the area, built over civil Roman structures, which was later replaced by a larger church in the early Middle Ages (8th-9th centuries). The current construction, begun in the 10th century and renovated in the late 11th-early 12th centuries, has a basilica plan with a nave and two aisles. Unusual is the presence of apsidal structures on the facade, probably built after the crumbling of the facade during a flood of the Arno River. The entrance is on the northern side. The exterior, made of stone of different provenance, is marked by pilaster strips and arches over which are precious bacini (ceramic basins, the originals are in the National Museum of St Matthew in Pisa) of Islamic, Majorca and Sicilian manufacture decorated with geometrical and figurative motifs (10th-11th centuries). The 12th-century bell tower was destroyed in 1944. Only the base has been rebuilt. The large interior with truss ceiling is divided into a nave and two aisles by antique columns with classical capitals. In the western part is a Gothic ciborium (early 15th century) which marks the place where Peter would pray for the first time. On the walls of the nave is a large fresco cycle, recently restored, by the Lucchese Deodato Orlandi (early 14th century), which was commissioned by the Caetani family for the 1300 jubilee. In the lower part are Portraits of Popes, from St. Peter to John XVIII (1303); the intermediate portion has thirty panels with Histories of St. Peter's Life (as well of those of St. Paul, Constantine and St. Sylvester), similar to those in the Old St. Peter's Basilica and to Cimabue's work at San Francesco in Assisi. In the upper area are portrayed the Walls of the Heaven City, largely restored in the following centuries. On the high altar is a wooden crucifix from the 17th century. References
Сан Марино (базилика)

Базилика ди Сан Марино (на италиански: Basilica di San Marino, букв. „базилика на св. Мариний“) е католическа църква, тип базилика, разположена в град Сан Марино в едноименната държава. Сегашната сграда, построена в неокласически стил, е завършена през 1838 г. История На мястото на днешната църква е имало манастир, чието първо споменаване е от 530 г. Съществува и копие от XI век на документ от 885 г., вероятно отнасящ се до него. Първият документ (дарителски акт), който директно се отнася за този храм (тогава Pieve e Perinsigne), е от 31 юли 1113 г. Въпреки това той винаги е бил посветен на св. Мариний – основоположника на Република Сан Марино. В началото на XIX век сградата е в критично състояние. През 1807 г. е разрушена и проект за реконструкцията ѝ е възложен на болонския архитект Акиле Сера. На 24 юли 1825 г. е решено, че на същото място ще бъде построен нов храм. Строежът започва на 28 юли 1826 г. и завършва през 1838 г. На 23 юни 1926 г. папа Пий XI повишава статуса на храма до базилика. На 29 август 1982 г. базиликата е посетена тържествено от папа Йоан Павел II, който почита мощите на св. Мариний. Освен Йоан Павел II единственият друг папа, посетил базиликата (към април 2026 г.), е Бенедикт XVI, който я посещава на 19 юни 2011 г. Допълнителна информация В Базилика ди Сан Марино се съхраняват немалко картини и скулптури, включително статуя на св. Мариний от Адамо Тадолини. Ковчегът с мощите на светеца, открити на 3 март 1586 г., при главния олтар също може да бъде видян там. Част от тях са дарени на остров Раб, родното му място. Вътре се намират още орган на Джакомо Бацани от 1835 г. и стар трон на капитан-регентите, двамата държавни глави на Сан Марино. Камбанарията със седем камбани е запазена от предишната сграда. Източници
Basilika San Marino

Die römisch-katholische Basilika San Marino steht in der Stadt San Marino und ist die Konkathedrale des Bistums San Marino-Montefeltro, wodurch sie die höchste Kirche von San Marino ist. Die Kirche gehört seit 2008 mit der gesamten Altstadt von San Marino zum UNESCO-Welterbe. Sie ist auf der san-marinesischen 10-Cent-Münze abgebildet. Sie ist dem Heiligen Marinus geweiht. Unmittelbar neben der Basilika befindet sich die Kirche San Pietro (auf dem Bild rechts angeschnitten). Geschichte Das Vorgängergebäude wurde 530 erstmals erwähnt und musste wegen Bauschäden 1807 abgerissen werden. Nach einem Beschluss des Rates im Jahre 1825 wurde die Kirche von 1826 bis 1838 im klassizistischen Stil vom Architekten Achille Serra erbaut und 1855 vom Bischof Agostinucci Crispino geweiht. Die Baukosten betrugen 40.150 Scudi und 76 Baiocchi. Die Kirche wurde 1926 von Papst Pius XI. zur Basilica minor erhoben. Am 29. August 1982 wurde die Basilika von Johannes Paul II. besucht, der die Reliquien und die Kirche segnete. Baubeschreibung und Ausstattung Am Hauptportal der dreischiffigen Kirche befinden sich zwei Reihen mit jeweils sechs korinthischen Säulen. Über den Säulen befindet sich die lateinische Inschrift Divo. Marino. Patrono. Et. Libertatis. Avctori. Sen. P. Q. („Dem heiligen Marinus, dem Schutzpatron und Gründer der Freiheit - der Senat und das Volk.“). Die Apsis hat eine halbrunde Form. Der Glockenturm gehörte bereits zum Vorgängerbau und wurde im 17. Jahrhundert im romanischen Stil erbaut. Im Inneren der Kirche befindet sich eine Statue des heiligen Marinus von Adamo Tadolini. Sie bildet das Zentrum des Altars, unter der sich eine Urne mit den 1586 gefundenen Reliquien des Heiligen Marinus befinden. Ein Teil der Reliquien wurde 1595 auf die Insel Rab gebracht. In einem 1602 geschaffenen Reliquiar neben dem Altar wird der Schädel des Heiligen aufbewahrt. Daneben gibt es noch Gemälde von Schülern des Künstlers Tizian und einen alten Thron der Capitani Reggenti. Einen der Seitenaltäre, der der Maria Magdalena gewidmet ist, schmückt ein Gemälde von Elisabetta Sirani aus dem Jahr 1777. Orgel Die Basilika beherbergt eine Orgel, die 1835 von dem Orgelbauer Giacomo Bazzani geschaffen wurde. Das Instrument hat ein Manualwerk und ein verkürztes Pedal. Die Register sind links und rechts des Spieltisches in zwei Reihen angeordnet Einzelnachweise Weblinks
Basílica de San Marino

La Basílica de San Marino es un templo católico situado en la República de San Marino. Situada en la Piazza Domus Plebis, en el noreste de la ciudad, es la principal iglesia católica de San Marino. Está dedicado a San Marino diácono, patrón y fundador del país según la tradición, cuyas reliquias se encuentran en este templo.​ Adyacente a la catedral, se encuentra la iglesia de San Pedro.​ Su silueta aparece en las monedas de 10 céntimos de euro del país.​ Historia Según documentos encontrados en el año 530, una primitiva iglesia, dedicada al mismo patrón, fue erigida en el mismo lugar durante la mitad del siglo IV. Ya en julio de 1113 nuevos documentos reflejarían las donaciones ofrecidas por los fieles. Al principio del siglo XIX, la iglesia se encontraba en un estado lamentable. Años más tarde, se acordó el proyecto para la construcción de un nuevo templo en el mismo lugar donde se encontraba el anterior. La construcción empezaría el 28 de julio de 1826 y terminaría doce años más tarde, siendo solemnemente inaugurada en la presencia del obispo de Montefeltro (Italia), Crispino Agostinucci. El 21 de julio de 1926, la iglesia fue elevada a la categoría de Basílica por Pío XI; y años después, en agosto de 1982, sería visitada por Juan Pablo II, quien bendeciría la iglesia y las reliquias pertenecientes a San Marino Diácono. Arquitectura De estilo neoclacisista, el interior de la basílica está formado por tres naves, soportadas por dieciséis columnas corintias que forman un gran deambulatorio alrededor del ábside semicircular. El pórtico principal de ocho columnas, seis frontales y dos laterales, posee la inscripción latina que reza "Divo. Marino. patrono. Et. Libertatis. Avctori. Sen. P. Q.". El altar está decorado con una estatua de San Marino, tallada por Adamo Tadolini. Bajo el altar se encuentran las reliquias del santo, que fueron encontradas el 3 de marzo de 1586, aunque parte de ellas fueron donadas a la isla de Rab (Croacia), lugar de nacimiento de San Marino. Véase también San Marino Ciudad de San Marino Galería de imágenes Referencias
Basilique de Saint-Marin

La basilique de Saint-Marin est le principal édifice religieux de la république de Saint Marin, situé dans la ville de Saint-Marin, la capitale. Cette basilique, dédiée au diacre saint Marin, fondateur au IVe siècle de la communauté à l'origine de la république, est de conception néoclassique, due à l'architecte bolonais Antonio Serra (1783-1847). Elle fut construite de 1826 à 1838 et appartient au diocèse de Saint-Marin-Montefeltro dont elle est l'une des cocathédrales, avec celle de San Leo. Elle est également une basilique mineure depuis le 21 juillet 1926, sur décision du pape Pie XI. Histoire L'édifice actuel remplace une construction plus ancienne déjà consacrée à Saint Marin, datant du IVe siècle et dont l'existence est attestée dans « La Vie de Saint Séverin » du moine Eugippe. Un second document en date du 31 juillet 1131 se rapporte à l'existence d'une paroisse. En 1800, l'église était dans un état de délabrement tel, que l'on résoudra à la raser en 1807. On s'attela alors à élaborer des projets pour la reconstruction d'un lieu de culte plus acceptable. La première pierre fut posée le 28 juillet 1826 et l'édifice a été ouvert le 5 février 1838, puis solennellement consacrée le 1er juillet 1855 , par Crispino Agostinucci, évêque de Montefeltro (1849-1856), avec la présence des deux capitaines-régents. Description La façade se présente sous la forme d'un porche constitué de huit colonnes corinthiennes (six sur le devant et deux sur chaque côté), qui permet l'accès à une triple nefs soutenue là aussi par seize colonnes corinthiennes qui forme un déambulatoire en demi-cercle entourant l'abside. Sous l'autel orné d'une statue de saint Marin d'Adamo Tadolini, se trouve une partie des reliques de ce dernier trouvées le 3 mars 1586 (une autre partie ayant été remise à l'île de Rab, en Dalmatie, le lieu d'origine de saint Marin). Notes et références Liens externes Ressource relative à la religion : GCatholic.org Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Saint-Marin
Bazylika Świętego Maryna w San Marino

Bazylika Świętego Maryna w San Marino (wł. Basilica di San Marino) – rzymskokatolicki kościół znajdujący się w Republice San Marino. Podczas gdy kraj posiada wyraźną dominację historycznych budynków religijnych wiary chrześcijańskiej, bazylika jest głównym kościołem miasta San Marino. Mieści się przy Piazza Domus Plebis w północno-wschodnim skraju miasta, przylega do kościoła św. Piotra. Jest poświęcona Świętemu Marynowi, założycielowi i patronowi Republiki. Obecny kościół został zbudowany w 1838 na miejscu wcześniejszego datowanego na VII wiek. Został on zbudowany w stylu neoklasycystycznym, z gankiem ośmiu kolumn korynckich. Relikwie Świętego Maryna mieszczą się w relikwiarzu w bazylice. Bibliografia Sanmarinotour.com. sanmarinotour.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2016-05-22)].
Bazilica Sfântul Marin din San Marino

Bazilica Sfântul Marin din San Marino este un monument istoric și de arhitectură din orașul San Marino. Lăcașul, dedicat Diaconului Marin, sfântul patron al orașului, a fost construit în stil neoclasic la mijlocul secolului al XIX-lea. Edificiul este reprezentat pe una din monedele euro sanmarineze.
Базилика Сан-Марино

Бази́лика Сан-Мари́но — главный храм города Сан-Марино. Посвящён покровителю города и государства святому Марину. Базилика выполнена в стиле неоклассицизма, с портиком из восьми коринфских колонн. На фронтоне, над колоннами, написано «DIVO MARINO PATRONO ET LIBERTATIS AUCTORI SEN. P.Q.» (с лат. — «Святому Марину, покровителю, принесшему свободу. Сенат и народ»). В 2008 году вместе с историческим центром Сан-Марино включена в список Всемирного наследия ЮНЕСКО. Базилика изображена на десятицентовой монете выпуска Сан-Марино. История На месте, где сейчас находится базилика, с IV века стояла церковь с баптистерием (пьеве), посвящённая святому Марину. Первое упоминание о ней относится к 530 году. С 1113 года она упоминается как церковь святого Марина. К 1800-м годам церковь настолько обветшала, что в 1807 году пришлось её снести и начать строительство базилики, для чего в Сан-Марино был приглашён болонский архитектор Акилле Серра. 24 июля 1825 года Генеральный совет Сан-Марино принял решение о строительстве новой церкви на месте старой. Строительство началось 28 июля 1826 года и продолжалось до 1838 года. 5 февраля 1838 года церковь была освящена в присутствии епископа Монтефельтро, Криспино Агостинуччи, и двух капитанов-регентов Сан-Марино. 21 июля 1926 года папа Пий XI присвоил ей статус малой базилики. 29 августа 1982 года собор посетил папа Иоанн Павел II, поклонившийся мощам святого Марина. Устройство Интерьер базилики состоит из трёх нефов, образованных шестнадцатью коринфскими колоннами, стоящими полукругом в апсиде. На главном алтаре стоит статуя святого Марина работы ученика Кановы, Адамо Тадолини. Под алтарём хранится часть мощей святого, обнаруженных в 1586 году. Другая часть в 1595 году была передана в Далмацию, на остров Раб, место его рождения. В соборе также находится Трон регента, сделанный в 1600-х годах. Примечания
Базиліка Сан-Марино

Бази́ліка Сан-Мари́но (італ. Basilica minore di San Marino diacono) — головний храм міста Сан-Марино. Присвячений покровителеві міста і держави святому Марину. Базиліка виконана в стилі неокласицизму, з портиком з восьми коринфських колон. На фронтоні, над колонами, написано «лат. DIVO MARINO PATRONO ET LIBERTATIS AUCTORI SEN. PQ» — «Святому Марину, покровителю, принісшому свободу. Сенат і народ». У 2008 р. разом з історичним центром Сан-Марино включене до списку Всесвітньої спадщини. Базиліка зображена на десятицентовій монеті карбування Сан-Марино. Інтер'єр базиліки складається з трьох нефів, утворених шістнадцятьма колонами, що стоять півколом в апсиді. На головному вівтарі стоїть статуя святого Марина роботи учня Канови, Адамо Тадоліні. Під вівтарем зберігається частина мощів святого Марина, виявлених в 1586 р.. Інша частина в 1595 р. була передана в Далмацію, на острів Раб, місце його народження. У соборі також знаходиться «Трон регента», зроблений в 1600-х рр.. Історія На місці, де зараз знаходиться базиліка, з IV століття стояла церква з баптистерієм (П'єве), присвячена святому Марину. Перша згадка про неї відноситься до 530 року. З 1113 р. вона згадується як «церква святого Марина». До 1800-х років церква настільки занепала, що в 1807 р. довелося її знести і почати будівництво базиліки, для чого в Сан-Марино був запрошений болонський архітектор Акілле Серра. 24 липня 1825 р. Генеральна рада Сан-Марино ухвалила рішення про будівництво нової церкви на місці старої. Будівництво розпочалося 28 липня 1826 р. і тривало до 1838 р.. 5 лютого 1838 р. церква була освячена єпископом Монтефельтро Кріспіном Агостінуччі в присутності двох капітанів-регентів Сан-Марино. 21 липня 1926 р. Папа Римський Пій XI надав їй статус малої базиліки. 29 серпня 1982 р. цю базиліку відвідав Папа Римський Іван-Павло II, вклонитися мощам святого Марина. Галерея Див. також Святий Марин Джерела AA.VV. San Marino — antica terra delle libertà, Fiorentino, Edizioni International Souvenir S.A., 1997. (італ.) Посилання Informazioni storiche e turistiche sulla Basilica di San Marino — © CopyRight SanMarinotour.com (італ.)
Sint-Petroniusbasiliek

De Sint-Petroniusbasiliek (Italiaans: basilica di San Petronio) in Bologna is een rooms-katholieke kerk, die beschouwd wordt als de hoofdkerk van de stad. De zetel van het aartsbisdom is echter de eveneens in Bologna gelegen kathedraal San Pietro. Geschiedenis De kerk werd gewijd aan Sint-Petronius, een bisschop van Bologna uit de 5e eeuw na Christus. Sinds 2000 bevinden zijn relieken zich ook in de kerk, nadat ze eerst in de Bolognese Santo-Stefanobasiliek werden bewaard. Met de bouw van de gotische kerk, naar een ontwerp van Antonio di Vincenzo, werd op 7 juni 1390 begonnen en deze zou enkele eeuwen in beslag nemen. Het oorspronkelijk ontwerp van de basiliek zou de oude Sint-Pietersbasiliek in Vaticaanstad qua grootte overtreffen. De weerstand van de paus daartegen was zeer groot en het ontwerp werd daarom niet gerealiseerd. Door een decreet van paus Pius IV (1559-1565) werd besloten dat ondanks voorstellen van architecten – waaronder die van Andrea Palladio- de verdere verbouwing en de vervolmaking van de kerk stopgezet zou worden. De onafgemaakte façade getuigt nog van deze beslissing. Het grondplan van de kerk bestaat uit een middenbeuk, geflankeerd door twee zijbeuken, waaromheen 22 straalkapellen werden aangebouwd. De San Petronio geldt tegenwoordig als de op vijf na grootste kerk in de wereld met de volgende afmetingen: l x b x h: 132m x 60m x 45m. In 1530 vond in deze kerk de laatste pauselijke kroning plaats van een keizer van het Heilige Roomse Rijk; keizer Karel V werd als teken van verzoening door paus Clemens VII gekroond. Ook vonden er in de kerk enkele bijeenkomsten plaats van het Concilie van Trente (1545-1563). Opmerkelijk binnen de kerk is de aanwezigheid van de grootste zonnewijzer ter wereld, ontworpen door de astronoom Giovanni Domenico Cassini. De kerk herbergt ook een Slinger van Foucault. De aanwezigheid van een 15e-eeuws fresco van Giovanni da Modena, dat een scène verbeeldt uit het “Inferno” van de Italiaanse schrijver Dante Alighieri, vormde de aanleiding voor een geplande aanslag op de kerk door moslimterroristen. Het door hen als beledigend beschouwde fresco toont Mohammed die in de hel ten prooi valt aan de demonen. De aanslag werd door de Italiaanse politie verijdeld. Orgels De basiliek heeft twee historische kerkorgels, vervaardigd door de orgelbouwers Lorenzo da Prato in 1471-1475 en Baldassarre Malamini in 1596. Als organist-titularis werden in 1982 benoemd Luigi Ferdinando Tagliavini (die in 2017 overleed) en Liuwe Tamminga (die in 2021 overleed). Galerij Bron (en) Artikel naar aanleiding van beoogde aanslag