NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Apeductul Vanvitelli

Apeductul Vanvitelli (în italiană Acquedotto di Vanvitelli sau Acquedotto Carolino) a fost construit cu scopul de a rezolva problema alimentării cu apă a bazinelor și cascadelor din parcul palatului regal din Caserta. De asemenea a contribuit și la alimentarea cu apă potabilă a orașelor Caserta și Napoli. Întregul sistem de captare al apei are o lungime de 38 km, majoritatea traseului fiind subteran. Construcția a început în anul 1753. Apeductul propriu-zis se înalță deasupra văii dintre munții Longano și Gargano. Apeductul numit și Ponti della Valle are o înălțime de 95 m și o lungime de 529 m. Este asemănător apeductelor din epoca romană fiind etajat, având trei nivele. Construcția a fost finalizată în anul 1762. În onoarea regelui Carol al III-lea a fost numit „apeductul carolin”. Vezi și Locuri din patrimoniul mondial Legături externe Pagina oficială
Акведук Ванвителли

Акведук Ванвителли (итал. Acquedotto Carolino, Акведук Каролино) — водовод в итальянском регионе Кампания. Сооружён для водоснабжения королевского дворца в Казерте и каскада его фонтанов. Длина около 38 км. Часть акведука представляет собой каменное инженерное сооружение из 67 арок, сооружённых одна на другой в три этажа. История Необходимость в данном акведуке возникла во время строительства королевской резиденции в Казерте. Однако местность, которую король Неаполя Карл VII выбрал для возведения дворца, была бедна водой. Чтобы исправить ошибку королевского выбора, бригада архитекторов была вынуждена искать надёжные источники для водоснабжения огромного дворца и каскада фонтанов будущего парка. Источник воды был найден в селении Айрола от горы Табурно. Король за право использовать воду предоставил поселению статус города. Для подачи воды в Казерту было решено строить акведук, проект которого разработал архитектор Луиджи Ванвителли; за строительство отвечал инженер Франческо Коллечини. Работы начались в марте 1753 года, торжественное открытие акведука состоялось 7 мая 1762 года. Новое сооружение внешне напоминало акведуки Древнего Рима. Акведук не только питал фонтаны дворцового сада, но и способствовал экономическому росту региона. Вода использовалась для полива садовых растений и деревьев, и для работы многочисленных мельниц. Преемник Карла VII, Фердинанд IV, также стремился создать образцовое хозяйство на окраине Казерты. Водой был обеспечен и комплекс ремесленных сооружений шёлковой мануфактуры в Сан-Леучо. Сооружение выдержало три землетрясения в течение его эксплуатации за три века. Литература Cfr. Archivio Storico della Reggia di Caserta (ASRC), vol. 3558, Platea de’ fondi, beni, e rendite, che costituiscono l’Amministrazione del Real Sito di Caserta formata per ordine di S.M. Francesco Imo Re del Regno delle Due Sicilie P.F.A. dall’Amministratore Commendatore Sancio, 1826, sez. IV, parte II, pp. 235—256. Caserta e la sua Reggia il museo dell’opera e del territorio, Soprintendenza BAAAS per le province di Caserta e Benevento, Electa, Napoli 1995. Cesare Cundari, Giovanni Maria Bagordo. DGA Documenti grafici di architettura e di ambiente — L’acquedotto Carolino. Aracne Editrice, Roma, 2012. ISBN 978-88-548-4937-2. (итал.). www.aracneeditrice.it. Дата обращения: 3 февраля 2014. Архивировано из оригинала 3 февраля 2014 года.
Ванвителијев аквадукт

Ванвителијев аквадукт (итал. Acquedotto di Vanvitelli) или Каролиншки аквадукт (итал. L'Acquedotto Carolino) водовод је за снабдевање Дворца у Казерти и фабричког комплекса Сан Леуцо са извора Физо у подножју планине Табурно, на подручју Букијана. Својом дужином од 38 км² он је већином вијуга испод земље, а изнад чини величанствени аквадукт. Изградњу је наручио напуљски и шпански краљ Карлос III, а дизајнирао га је Луиђи Ванвители, по којем је аквадукт и добио име. Изградња је трајала од марта 1753. до отварања 7. маја 1762. године. Од посебне је архитектонске вредности и савршено је очуван део од седре (по узору на римске аквадукте), дуг 529 м², који премошћује Valle di Maddaloni између Monte Logano (на истоку) и Monte Garzano (на западу). Овај део, од три реда лукова који је на својој највишој тачки висок 55,8 м², је заједно са Дворацем у Казерти и фабричким комплексом Сан Леуцо 1997. године уврштен на УНЕСКО-в списак Светске баштине у Европи. Референце Спољашње везе Историја и архитектура аквадукта Одлике на сајту Campaniatour.it
Vanvitelliakvedukten

Vanvitelliakvedukten (eller Carolinoakvedukten) är en akvedukt som byggts för att förse Slottet i Caserta och San Leucio-komplexet med vatten från foten av Monte Taburno, från Fizzos källor, i Bucciano territorium, där den tas längs en vindlande 38 km lång väg (mestadels under marken). Akvedukten beställdes av Karl av Bourbon och ritades av Luigi Vanvitelli (som har gett den sina två olika namn). Byggandet påbörjades 1753 och slutfördes med dess öppnande den 7 maj 1762. Av särskilt arkitektoniskt värde är den helt bevarade 529 meter långa sektionen i tufa över Valle di Maddaloni mellan Monte Logano (i öster) och Monte Garzano (i väster) - denna sektion blev ett världsarv 1997 och är modellerad utifrån forntida romerska akvedukter. Den består av tre rader bågar och är 55,8 meter hög vid sin högsta punkt. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version. Externa länkar Its history and architecture www.campaniatour.it
Акведук Ванвітеллі

Акведук Ванвітеллі (італ. Acquedotto Carolino) — кам'яна інженерна споруда для водопостачання велетенського палацу Казерта та його каскаду і фонтанів саду бароко. Історія створення Місцевість в Казерті, котру король Неаполя та обох Сицилій обрав для створення нової королівської резиденції, була бідною водою. Аби виправити помилку королівського вибору, бригада архітекторів була вимушена шукати надійні джерела для водопостачання велетенського палацу та його каскаду і фонтанів майбутнього саду. Версальський парк теж мав брак води, тому французькі архітектори були вимушені вибудувати водонагнітне колесо, що забирало воду з річки Сена і новим водоводом забезпечувало роботу паркових фонтанів лише на невеликий термін дня. Джерела води були знайдені в містечку Айрола. Король Неаполя за право брати воду надав поселенню права міста. Для постачання води у Казерту було вирішено будувати новий акведук. Проєкт акведука створив головний архітектор Луїджі Ванвітеллі, а відповідав за будівництво інженер Франческо Коллечіні. Роботи розпочали вже в березні 1753 року. Урочисте відкриття нового акведука відбулося 7 травня 1762 року. Новий акведук зовнішньо нагадував акведуки стародавніх римлян. Він протягся він гори Табурно. Водопостачання підживлювало не тільки фонтани палацового саду, а і сприяло економічному зростанню регіону. Воду використовували численні млини. Вода також використовувалась для поливу садових рослин і дерев, частка котрих була вивезена з колоній. Король Фердинанд IV також прагнув створити зразкове господарство на околиці Казерти. Водою був забезпечений і комплекс ремісничих споруд шовкової мануфактури у Сан Леучо. Споруда виявилась досить вдалою і витримала три землетруси впродовж її експлуатації за три століття. Розміри акведука Довжина акведука досягла 38 (тридцять вісім) кілометрів. Частка його схована під землю. Траса має колодязі для огляду і ремонту. Особливо вражаючим був міст акведука у три яруси у Валле ді Маддалоні між горою Лонгано на сході та горою Гарцано на заході. Італійці називають його «міст у долині». Висота мосту, вибудованого з блоків травертину, досягає п'ятдесяти п'яти (55,80) метрів. В середині 18 століття він став найвисокішим і найдовшим мостом у Західній Європі, збільшивши численні рекорди палацу Казерта. З 1997 року входить у комплекс всесвітнього спадку ЮНЕСКО в Італії разом із палацом Казерта, палацовим садами і комплексом ремісничих споруд Сан Леучо. Див. також Джерела Cfr. Archivio Storico della Reggia di Caserta (ASRC), vol. 3558, Platea de’ fondi, beni, e rendite, che costituiscono l'Amministrazione del Real Sito di Caserta formata per ordine di S.M. Francesco Imo Re del Regno delle Due Sicilie P.F.A. dall'Amministratore Commendatore Sancio, 1826, sez. IV, parte II, pp. 235–256. Caserta e la sua Reggia il museo dell'opera e del territorio, Soprintendenza BAAAS per le province di Caserta e Benevento, Electa, Napoli 1995. Cesare Cundari, Giovanni Maria Bagordo, DGA Documenti grafici di architettura e di ambiente — L'ACQUEDOTTO CAROLINO [Архівовано 3 лютого 2014 у Wayback Machine.], Aracne Editrice, Roma, 2012. ISBN 978-88-548-4937-2.
Chiesa dei Santi Gervasio e Protasio (Poncarale)

La chiesa dei Santi Gervasio e Protasio è la parrocchiale di Poncarale, in provincia e diocesi di Brescia; fa parte della zona pastorale di Bagnolo Mella. Storia Il campanile venne eretto nel XV secolo. Per sapere che la chiesa era sede parrocchiale bisogna ricorrere ad un atto datato 7 ottobre 1479 in cui si spiega che il cardinale legato Giovanni d'Aragona unì il beneficio della chiesa alla Mensa Comune del capitolo della cattedrale. Da altre fonti, invece, sembra che la parrocchia di Poncarale sia stata fondata solo nel Cinquecento, con territorio dismembrato da quella di Bagnolo Mella. All'inizio del XVIII secolo la chiesa in stile rinascimentale fu demolita per far posto all'attuale parrocchiale, portata a termine nel 1717.Nel 1828 fu collocato nella chiesa il nuovo altare maggiore e l'edificio venne ampliato nel 1939 mediante la costruzione del transetto.Nel 1950 l'interno della struttura fu restaurato e abbellito.Il 14 aprile 1989 la chiesa confluì nella zona pastorale di Bagnolo Mella. Descrizione Facciata La facciata a capanna della chiesa è divisa da una cornice marcapiano in due ordini, entrambi tripartiti da quattro lesene. Il registro superiore presenta una finestra centrale e due nicchie laterali contenenti le statue dei santi Gervasio e Protasio. Interno L'interno si compone di un'unica navata con soffitto a botte poi ampliata (circa nel 1950) con due transetti laterali trasformando la pianta a croce latina. Nel transetto di sinistra si trova l'organo della ditta Zanin, acquisito negli anni ottanta del Novecento, restaurato nel 1999 e nel 2008 collocato nella nuova cantoria mentre un tempo, sopra l'attuale consolle, era posizionato un organo del Settecento della ditta Bolognini di Lumezzane. Note Voci correlate Diocesi di Brescia Parrocchie della diocesi di Brescia Poncarale Regione ecclesiastica Lombardia Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa dei Santi Gervasio e Protasio Collegamenti esterni Parrocchia dei SANTI GERVASIO E PROTASIO, su parrocchiemap.it. URL consultato il 1º febbraio 2020. Chiesa dei Santi Gervasio e Protasio, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Castello di Lombardia

Das Castello di Lombardia ist ein Kastell in Enna auf Sizilien. Geschichte Das Castello di Lombardia war eines der größten Kastelle Siziliens. Historiker schreiben Friedrich II. die Errichtung der Burg zu; gesichert ist das jedoch nicht. Das Kastell wurde auf den Ruinen einer arabischen Festungsanlage gebaut. Der Name stammt von Roger I., der hier lombardische Söldnertruppen befehligte. Das Kastell Das Kastell liegt am Ortsrand von Enna auf einer Höhe von etwa 980 Metern über dem Meer. Es liegt auf einem Felsen; nur die westliche Seite ist zugänglich. Angreifer mussten so ungedeckt von Westen angreifen. 1232 richtete Friedrich II. hier einen Stützpunkt ein, um Aufrührer zu unterdrücken. Die Burg umschließt eine Fläche von 27.000 m² und ist so eine der größten Europas. Von den ursprünglichen 20 Türmen stehen noch sechs. Die Innenhöfe sind alle erhalten; der größte Hof wird im Sommer als Freilichttheater genutzt. Von der Plattform des Torre Pisana, des höchsten Turms, hat man Aussicht auf das Ätnamassiv im Osten, die Monti Nebrodi und die Monti Madonie im Norden, auf den Lago di Pergusa und an klaren Tagen auf das Mittelmeer im Süden. Im 14. Jahrhundert versuchten mächtige sizilianische Familien, darunter die Alagona und die Chiaramonte, diesen strategisch wichtigen Punkt in ihren Besitz zu bringen. Demeterfelsen Am Fuß der Burg in nordöstlicher Richtung liegt der Demeterfelsen (Rocca di Cerere). Auf diesem Felsen befand sich in der griechischen Antike das Heiligtum der Fruchtbarkeitsgöttin Demeter. Literatur Brigit Carnabuci: Sizilien. Griechische Tempel, römische Villen, normannische Dome und barocke Städte im Zentrum des Mittelmeeres (= DuMont Kunst-Reiseführer). 6., aktualisierte Auflage. DuMont Reiseverlag, Ostfildern 2011, ISBN 978-3-7701-4385-6. Sicilia, Isola in un Mare di Luce. Die Burgen Friedrichs II. auf Sizilien. Assessorato del Turismo, Palermo. Weblinks
Castello di Lombardia

The Castello di Lombardia ("Lombardy Castle") is a castle in Enna, Sicily. It is one of the largest and most ancient edifices in Italy, with an area of some 26,000 m2 (280,000 sq ft) History The castle's origins are related to a fortress erected in the 1st millennium BC by the Sicani on the foundation of the ancient Henna, on a hill 970 m above sea level. It remained a key possession in the subsequent history of the island. The hilltop position made ancient Henna one of the strongest natural fortresses in Sicily. The Romans captured the fortress during their conquest of Sicily during the First Punic War. Surviving ancient accounts do not clearly describe the manner of the Roman conquest. According to local tradition, the fortress was entered through an underground drainage passage. In Volume I of Storia dei Musulmani di Sicilia (1854), Michele Amari recounts the 859 siege of Castrogiovanni (Enna). He describes the city's extraordinary defenses in detail and then narrates how it was finally taken. A Byzantine defector revealed a way into the fortress, after which a select group of Muslim soldiers approached the north face of the citadel. They entered through an aqueduct (acquedotto) that passed beneath the wall. Once inside, they killed the guards and opened the gates for the main army. Under the castle was the ancient Sican temple of Ceres, site of the widespread cult of that goddess in the whole of Italy, which was described by Cicero. After the fall of the Western Roman Empire, it was used by the Byzantines and resisted Arab assaults for many years. After their victory, the latter rebuilt the fortress around the 10th century; the castle was also used by their successors in Sicily, the Normans. Two centuries later, architect Richard of Lentini was commissioned by Frederick II, Emperor and King of Sicily, to restore it as a summer residence. He added 20 towers and called in a garrison coming from the Langobardia minor (Calabria), whence the castle's name. With the advent of artillery, the castle lost its primary strategic role and was turned into a prison. In the 20th and early 21st century, the castle was the site of the Teatro più vicino alle Stelle ("The Nearest Theatre to the Stars"), used for opera and pop music concerts. The castle is now open to the public. See also List of castles in Italy
Château de Lombardie

Le château de Lombardie est un château médiéval situé à Enna, dans le centre de la Sicile. Il est l'un des plus grands anciens édifices d'Italie méridionale avec une surface de 25 000 m2. Histoire Les origines du château remontent à une première forteresse érigée au Ier millénaire av. J.-C. par les Sicanes lors de la fondation de l'ancienne Henna, sur une colline à 970 mètres d'altitude. Il se trouve à une position stratégique très bien défendue, les Romains ne purent le conquérir qu'en passant par ses canalisations. Sous le château se trouvait le temple Sicane antique de Cérès, à l'origine du culte de cette déesse dans le tout l'Italie, qui a été décrit par Cicéron. Après la chute de l'Empire romain d'Occident, il fut occupé par les Byzantins et résista de nombreuses années aux assauts arabes. Après leur victoire, ces derniers reconstruisirent la forteresse vers le Xe siècle. Le château fut ensuite utilisé par leurs successeurs, les Normands. Deux siècles plus tard, l'architecte Riccardo da Lentini (it) fut commissionné par Frédéric II du Saint-Empire, empereur et roi de Sicile afin d'en faire une résidence d'été. Il ajouta 20 tours et y installa une garnison la Langobardia minor, d'où il tire son nom. Avec l'avènement de l'artillerie, le château perdit son premier rôle stratégique et fut transformé en prison. Actuellement, il abrite un théâtre, le Teatro più vicino alle Stelle, utilisé pour des représentations d'art lyrique et de concerts musicaux. Article connexe Jourdain du Pin Sources (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Castello di Lombardia » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Liste des châteaux italiens par région Liens externes Ressource relative au spectacle : Carthalia Portail de l’histoire militaire Portail des châteaux Portail de la Sicile Portail de la protection du patrimoine Portail du haut Moyen Âge
Zamek Lombardzki

Zamek Lombardzki(wł. Castello di Lombardia) – zamek w Ennie na Sycylii uważany za największy i najstarszy sycylijski zamek z okresu średniowiecza (o powierzchni 26000 m²), jeden z największych zamków we Włoszech. Pierwszą twierdzę w tym miejscu, zwanym Henna, ponad dwa tysiące lat temu zbudowali Sykanowie na szczycie góry o wysokości około 970 m n.p.m., jako obronę przed Sykulami. Zamek pozwolił powstającemu w jego pobliżu miastu odgrywać wiodącą rolę w różnych okresach historycznych. Arabowie w X wieku umocnili zamek, który zyskał miano "niezdobytego" (Urbs Inexpugnabilis). Za panowania Rogera II (1130 r.) przeprowadzono rozbudowę zamku, który zaczęto nazywać "lombardzkim" ze względu na obecność w pobliżu kolonistów z Lombardii. Dalszą rozbudowę zamku nakazał Fryderyk II Sycylijski. Wzniesiono wówczas na murach 20 baszt (obecnie pozostało tylko sześć). Cały kompleks zamkowy ze względu na ogrom powierzchni mógł stanowić wygodne schronienie dla miejscowej ludności i załogi. Zamek stał się letnią rezydencją Fryderyka III, który zwołał w tym miejscu parlament sycylijski w 1324 r. Na zamku odbyły się uroczystości koronacyjne 4-letniego Karola II (1666 r.). Burbonowie rzadko odwiedzali zamek, który stopniowo popadał w ruinę. Przypisy
San Pio da Pietrelcina

San Pio da Pietrelcina (Heiliger Pio von Pietrelcina) ist eine Wallfahrtskirche in San Giovanni Rotondo (Provinz Foggia, Apulien). Geschichte Die Kirche, ein riesiger Zentralbau auf muschelförmigem Grundriss, wurde 1991 bis 2004 nach Entwurf des italienischen Architekten Renzo Piano errichtet. Seit dem 19. April 2010 ist sie Ruhestätte des hl. Pater Pio (1887–1968), Kapuzinerpater, Priester und Beichtvater, der im Kloster Santa Maria delle Grazie in San Giovanni Rotondo von 1916 bis zu seinem Tode lebte und heute der wohl populärste Heilige Italiens ist. Sein Leichnam ist in der Unterkirche in einem Glassarg zur Verehrung ausgestellt. Der Neubau des Wallfahrtsorts für Pater Pio besteht aus dem Vorplatz und der Kirche mit Vortragssälen, Aufenthaltsräumen und über 30 Beichtstühlen sowie der Unterkirche, die 1.000 Menschen fasst und mit Mosaiken von Marko Ivan Rupnik ausgestattet ist. Die Wallfahrtskirche selbst bietet Platz für 6.500 Menschen; auf dem Vorplatz können sich weitere 30.000 Menschen versammeln. Den Innenraum der Kirche richtete Renzo Piano in Raumgliederung und Lichtführung auf den zentralen Altar aus. Dem Fußboden entspringen mehrere Bögen aus Kalkquadern. Einige enden nebeneinander an der Rückwand des Altarraums. Orgel In der Ober- und der Unterkirche befindet sich jeweils eine Orgel. Die Orgel der Oberkirche wurde im Jahre 2005 von dem Orgelbauer Pinchi erbaut. Das Orgelgehäuse wurde von Renzo Piano gestaltet. Das Schleifladen-Instrument hat 78 Register (5.814 Pfeifen) auf vier Manualwerken und Pedal. Die Spieltrakturen sind mechanisch, die Registertrakturen sind elektrisch. Anmerkungen Weblinks Chiesa di Padre Pio 2004, Abbildungen Holzbauten. San Giovanni Rotondo, Santuario di San Pio da Pietrelcina Literatur Ralf van Bühren: Kunst und Kirche im 20. Jahrhundert. Die Rezeption des Zweiten Vatikanischen Konzils (Konziliengeschichte, Reihe B: Untersuchungen), Paderborn: Verlag Ferdinand Schöningh 2008, ISBN 978-3-506-76388-4
Sanctuary of Saint Pio of Pietrelcina

The Sanctuary of Saint Pio of Pietrelcina (Italian: Santuario di San Pio da Pietrelcina), also called Shrine of Padre Pio or Padre Pio Pilgrimage Church, is a Catholic shrine in San Giovanni Rotondo, Province of Foggia, Italy, owned by the Order of Friars Minor Capuchin and dedicated to the Italian Capuchin friar, priest, stigmatist, and mystic, widely known as Padre Pio. Its surface area is 6,000 square meters and is located two kilometers from the town center. It houses the old church called the Sanctuary of Santa Maria delle Grazie (Our Lady of Grace Capuchin Friary) and its attached convent where Saint Padre Pio lived and the new Chiesa San Pio or Padre Pio Pilgrimage Church right behind it. Built in devotion to Saint Pio of Pietrelcina, the Padre Pio Pilgrimage Church can accommodate 6,500 people seated at worship, with standing room for 30,000 people outside. It was built from 1998 to 2004. The body of St. Padre Pio was moved to the sanctuary or newer church in 2010 and is placed in enclosed glass. The Genoan architect Renzo Piano designed the Padre Pio Pilgrimage Church. It is located in front of Casa Sollievo della Sofferenza ("Home for the Relief of Suffering"), a large Italian hospital and research center, founded by Padre Pio. Pope Benedict XVI visited the shrine to say mass at the Padre Pio Pilgrimage Church in June 2009. Pope Francis visited the shrine in March 2018. See also Saint Pio of Pietrelcina Casa Sollievo della Sofferenza Padre Pio TV References External links Sanctuary of Saint Pio of Pietrelcina – Official Website
Santuário de São Pio de Pietrelcina

O Santuário de São Pio de Pietrelcina (às vezes referido como Igreja de Peregrinação do Padre Pio) é um santuário católico em San Giovanni Rotondo, Província de Foggia, Itália, propriedade da Ordem dos Frades Menores Capuchinhos. Sua superfície é de 6.000 metros quadrados. Construída em devoção a São Pio de Pietrelcina, tem capacidade para 6.500 pessoas sentadas em veneração, com capacidade em pé para 30.000 pessoas do lado de fora. O arquiteto genovês Renzo Piano projetou a igreja. Ele está localizado em frente à Casa Sollievo della Sofferenza (Casa de Alívio do Sofrimento), um grande hospital italiano e centro de pesquisa, fundado pelo Padre Pio. Referências Amelar, S. (2004–11). Against the profane, the commercial, and the mundane, Renzo Piano strives to create a spiritual pilgrimage site at the Church of Padre Pio. In Architectural Record, 195, 184 – 192. Jonathan Glancey, "In the name of the padre: Renzo Piano, co-creator of the Pompidou Centre, has pulled off another masterpiece", The Guardian, 30 September 2002. Ver também Museu de Cera do Padre Pio Padre Pio TV Ligações externas Santuário de São Pio de Pietrelcina – Site oficial (em italiano)