NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palazzo Poli

Le Palazzo Poli (palais Poli) est un édifice, situé à Rome, dont la façade sud supporte la célèbre fontaine de Trévi. Historique Le palais Poli a été édifié pour le duc de Ceri, qui en 1566 avait acheté l'ancienne demeure du palazzo Del Monte, pour y construire un palais sur les plans de l'architecte Martino Longhi l'Ancien. Par la suite, le palais Poli fut acquis par la puissante Famille Borromeo qui le fit agrandir. Les fresques sur la façade sont réalisées par l'architecte Giovanni Francesco Grimaldi. En 1678 le palais devient la propriété de Lucrezia Colonna qui était mariée au comte Giuseppe Lotario Conti, duc de Poli. Le duc Stefano Conti, fils de Giuseppe Lotario Conti, termina les rénovations de nouvelles pièces incorporées dans l'extension définitive du bâtiment vers la Piazza di Trevi, entre 1728 et 1730, peu de temps avant le début des travaux de la fontaine de Trevi par l'architecte Nicola Salvi en 1732 qui sera adossée contre la façade sud du palais Poli. En 1808, à la mort du duc Michelangelo Conti, sans enfant, le palais passa à son cousin éloigné, le duc Francesco Sforza Cesarini, qui en 1812 le revendit à Louis Boncompagni Ludovisi. Après un peu plus de 70 ans, la propriété a été vendue aux constructeurs Belloni, Basevi et Vitali. Dans les années 1830, la princesse et poétesse russe Zinaïda Volkonskaïa, arrivée de Russie en 1829 en compagnie de l'académicien russe Stepan Chevyriov, y vécut et y tint un salon littéraire dans le palais Poli ainsi que dans la Villa Wolkonsky. En 1888 la ville de Rome a exproprié la partie du bâtiment encore intacte du palais Poli pour préserver la fontaine de Trévi. En 1978, le bâtiment historique est devenu propriété de l'État italien. Le palais Poli et le bâtiment voisin du Palazzo della Calcografia (palais de la gravure), construit en 1837 par l'architecte Giuseppe Valadier, regroupent aujourd'hui le siège de l'Institut national du graphisme. Bibliographie Giorgio Carpaneto, I palazzi di Roma, éditions Newton & Compton, Rome, 2004 (ISBN 88-541-0207-5) Dominique Magada Gaia Dammacco, Les grands palais romains, Palombi Editori, édition française, 2012. Liens externes Le palais Poli et la fontaine de Trévi Palazzo Poli Institut national des arts graphiques Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Rome
Палаццо Полі

Палаццо Полі (італ. Palazzo Poli) — палац у Римі, який перебудували у XVIII столітті, щоб слугував фоном для Фонтана Треві. Історія Історія палаццо Полі сягає будівлі на Віа-деі-Крочіфері, яка спочатку належала Балдуїно делль-Монте. У 1566 році Леліо делл-Ангуїллара, герцог Чері, придбав палаццо в Дель-Монте й розпочав будівництво нового палаццо, назвавши його на свою честь «Палаццо Чері», для цього він найняв архітектора Мартіно Лонгі Старшого. У 1591 році архітектор Лонгі помер, і для завершення першопочаткового проєкту найняли архітектора Оттавіано Ноні. Родина Борромео успадкувала Палаццо Чері і завершила кілька послідовних реставрацій та розширень палацу. Кінець кінцем 1678 року палац виставили на продаж. Палаццо придбала Лукреція Колонна, дружина герцога Полі — Джузеппе Лотаріо Конті. Після цього палац знову змінив назву на ту, яку він має нині — «Палаццо Конті-ді-Полі», або «Палаццо Полі». Родина Конті здійснила багато додаткових розширень, разом з купівлею та включенням до складу комплексу кількох сусідніх будівель, що створили площу Треві. Син Джузеппе Лотаріо — герцог Стефано Конті, у 1728—1730 роках провів ремонтні роботи в нових приєднаних частинах, розширивши палац до його остаточних меж, які виходять на площу Треві, закінчивши перебудову до початку робіт над фонтаном Треві у 1732 році. Новий бароковий південний фасад будівлі у 1731 році замовили архітектору Ніколою Сальві. Він своєю чергою найняв для роботи над фасадом архітектора Луїджі Ванвітеллі. Для створення фону фонтану Ванвітеллі спроєктував для палацу новий монументальний фасад, що включав в себе величні коринфські пілястри, що з'єднували два основних поверхи палацу. У 1808 році після смерті бездітного герцога Мікеланджело Конті, палац успадкував його двоюрідний брат, герцог Франческо Сфорца Кьєзаріні, який у 1812 році продав його Луїджі I Бонкомпаньї Людовізі. Через 70 років комплекс будівель продали підприємцям-будівельникам Беллоні, Басеві та Віталі, які знесли найстарішу частину старого палацу Чері, вже частково руйновану під час будівництва Віа-дель-Тритоне. У 1888 році муніципалітет Риму експропріював вцілілу частину палацу Полі, щоб зберегти фонтан, і будівлю перетворили на адміністративну. У 1939 році її продали приватним особам в рахунок будівництва нових офісів на Віа-дель-Маре для офісів губернаторства. У 1978 році історичну будівлю придбав Туринський інститут Сан-Паоло і вона стала власністю італійської держави. У культурі У 1819 році княгиня Зінаїда Волконська орендувала верхній поверх палацу. Гостями музичних вечорів і літературних читань, які організовувала княгиня, були Карл Брюллов, В. А. Жуковський, Федір Тютчев, Стендаль і Вальтер Скотт. Тут Микола Гоголь вперше читав уривки з «Мертвих душ». У Палаццо Полі розташовується Центральний інститут графіки, у колекції музею якого знаходяться гравюри, датовані XVI століттям і по сьогодні. Примітки Посилання Lucentini, M. (31 грудня 2012). The Rome Guide: Step by Step through History's Greatest City. ISBN 9781623710088. Гіорджо Карпането, I palazzi di Roma, Roma, Newton & Compton, 2004 ISBN 88-541-0207-5(італ.)
Palazzo Pretorio (Anghiari)

Il Palazzo pretorio o Palazzo del vicario fu costruito nel XIV secolo. È attualmente utilizzato come sede municipale ed è iscritto nell'elenco degli edifici monumentali della provincia. Descrizione Posto al centro del primo nucleo di Anghiari, si presenta con un'organizzazione planimetrica ad L, la facciata è ornata da stemmi dei vari vicari e podestà che si sono succeduti nell'amministrazione della giustizia per conto del governo fiorentino, conserva inoltre tracce delle originali finestre ad arco. Un tempo sede dell'antico Tribunale, conserva al pian terreno alcune 'segrete', una cappella ed un affresco raffigurante la Giustizia, opera del XV secolo da attribuire probabilmente ad Antonio di Anghiari, primo maestro locale di Piero della Francesca. Il piano terra fu occupato nel XIX secolo dalle prigioni e all'interno si trova un cortile, con pozzo alimentato dalla sottostante cisterna. Sul fianco destro si apre una cappella con affreschi quattrocenteschi. Al pianterreno, in una zona più bassa rispetto al piano di calpestio, è stata recentemente ritrovata una vasca vinaria, reperto di età romana. Le pareti della Sala del Consiglio, sono ornate dai quadri donati dal pittore concittadino Fausto Vagnetti. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Pretorio Collegamenti esterni Palazzi di Anghiari sul sito Anghiari.it
Palazzo Pretorio (Colle di Val d'Elsa)

Il Palazzo Pretorio di Colle di Val d'Elsa, detto anche Palazzo del Podestà, la cui costruzione risale al XIV secolo, ha una facciata grezza con numerosi stemmi (in ceramica e pietra) dei signori (Podestà e Commissari) che si sono succeduti nel tempo. Storia e descrizione Nel corso dei secoli il Palazzo è stato adibito a vari usi: da sede di uffici amministrativi, a Pretura, con annesso carcere, ad abitazioni. Le carceri, attive fino agli anni '20 del XX secolo, sono situate al piano terra e presentano ancora lo scarso arredo originario. Il Palazzo è stato oggetto di un attento restauro nel 1990 che ha riportato alla luce affreschi di origine rinascimentale di un certo pregio, con decorazioni e stemmi. Particolare attenzione merita un'Annunciazione di scuola fiorentina. È dotato di un cortile esterno, posto sul retro dell'edificio, dotato di un alto muro, che veniva usato per l'ora d'aria dei detenuti. Sia la facciata sia la parte posteriore evidenziano le diverse ristrutturazioni subite nel corso del tempo. Attualmente il palazzo ospita il Museo Archeologico e l'Antiquarium Etrusco "Ranuccio Bianchi Bandinelli", e la sede del Gruppo Archeologico Colligiano. Di particolare interesse, oltre ai vasi ed oggetti etruschi conservati e provenienti da alcune tombe rinvenute sul territorio, la Dama con l'orecchino o Ragazza delle Porciglia (dalla località dove venne ritrovata). Durante scavi abbastanza recenti risalenti al 1996, sono stati infatti rinvenuti dal Gruppo Archeologico Colligiano, i resti di una giovane donna che portava ancora attaccato un orecchino d'oro, di splendida fattura. Vi è poi la ricostruzione di una tomba eneolitica a grotticella scoperta nel 1988 sulla Strada delle Lellere, poco fuori dell'abitato cittadino. La tomba, risalente al IV millennio a.C., conteneva diversi inumati e di questi solo uno in connessione i cui resti, con i pochi oggetti di corredo ritrovati, sono esposti nel museo. Voci correlate Colle di Val d'Elsa Ranuccio Bianchi Bandinelli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Palazzo Pretorio Collegamenti esterni Museo Archeologico Ranuccio Bianchi Bandinelli, su museocolle.it.
Palazzo Pretorio (Fiesole)

Il palazzo Pretorio di Fiesole si trova in piazza Mino da Fiesole. Storia e descrizione La sede municipale di Fiesole risale al Trecento, con rimaneggiamenti nel Quattrocento e in epoche successive. Il nucleo più antico è caratterizzato da un portico architravato sulla piazza, sormontato da loggia, dove sono murati numerosi stemmi di potestà, risalenti alla dominazione fiorentina. Essi vanno dal 1520 al 1808. Bibliografia AA.VV., Guida d'Italia, Firenze e provincia "Guida Rossa", Touring Club Italiano, Milano 2007. Voci correlate Chiesa di Santa Maria Primerana Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Pretorio
Palazzo Pretorio, Cividale del Friuli

The Palazzo Pretorio or Palazzo dei Provveditori veneti is a palace in Cividale del Friuli, northern Italy, attributed to the architect Andrea Palladio and built between 1565 and 1586. Since 1990 it is the home of the National Archeological Museum (Museo archeologico nazionale) of Cividale. Renaissance art historian Giorgio Vasari testified of the existence of a project by Palladio for the Palazzo Pretorio at Cividale, for which he executed a model; he also wrote that the architect was present at the building’s foundation ceremony. The desire of the Civic Council to construct the Palazzo Pretorio dates to 1559, but the laying of the foundation stone had to wait until March 1565, when the financial means became available. The palace was completed in 1586. Palladio's contribution in the building is not immediately recognizable, even if the peculiar basement, with its stone bosses, may derive from Palladio’s studies of the Roman antiquities in Dalmatia, specifically the amphitheatre in Pula. What seems probable is that the building’s execution was at least undertaken without Palladio’s control, and without particular respect for his original project. Bibliography Palazzo Pretorio in the CISA website (original source for the first revision of this article, with kind permission) Guido Beltramini and Antonio Padoan, Andrea Palladio: atlante delle architetture, Padova, Marsilio Editori, 2000
Palazzo Pretorio (Cividale del Friuli)

O Palazzo Pretorio, também conhecido como Palazzo dei Provveditori Veneti, é um palácio italiano situado em Cividale del Friuli e atribuido ao arquitecto Andrea Palladio. Terá sido projectado em 1564 e realizado entre 1565 e 1586. Desde 1990 é sede do Museu Arqueológico Nacional (Museo archeologico nazionale) de Cividale. É Giorgio Vasari quem testemunha a existência dum projecto de Andrea Palladio para o Palazzo Pretorio de Cividale. Este teria realizado um modelo e estaria presente na colocação da primeira pedra. A vontade do cívico Consiglio de construir o Palazzo Pretorio remonta a 1559, mas o inicio dos trabalhos teve que esperar por Março de 1565, quando foi conseguida a cobertura financeira. O palácio foi concluido em 1586. Não é certamente fácil encontrar a mão palladiana no edifício, ainda que a singular base dos arcos do pórtico, em bugne de pedra, pudesse derivar dos estudos palladianos sobre a antiguidade romana da Dalmácia e especificamente do Anfiteatro de Pula. O que parece possivel é que a execução tenha sido feita fora do controle de Palladio e sem particular respeito pelo projecto original. Bibliografia Guido Beltramini e Antonio Padoan, Andrea Palladio: atlante delle architetture, Pádua, Marsilio Editori, 2000. Ligações externas Informações sobre o Palazzo Pretorio
Palazzo Pretorio (Varese)

Il Palazzo del Pretorio è situato nel cuore cittadino di Varese, in piazza del Podestà, a fianco a Palazzo Biumi. Il palazzo è una delle poche testimonianze del passato comunale della città, resistito al progetto di urbanizzazione posto in essere all'inizio del Novecento. Il palazzo fu sede del pretorio e quindi del municipio di Varese per più di trecento anni, fino al 1882, anno del trasferimento a Palazzo Estense. La sua edificazione voluta dalla comunità nel 1566, comincia nel 1570. La piccola campana sul tetto viene collocata nel 1589. Serviva a convocare la popolazione in caso di riunioni d'interesse generale, a segnare l'ora del coprifuoco o di chiusura delle osterie. L'interno del palazzo mantiene tutt'oggi la forma originale cinquecentesca, mentre la facciata esterna e il porticato sono frutto di un restauro ottocentesco. Nella piazzetta antistante trova collocamento il monumento in bronzo a Giuseppe Garibaldi e alla battaglia di Varese del 1859 (chiamato dai varesini Garibaldino), copia dell'originale custodito nella ex caserma Garibaldi. Oggi è sede del partito politico Lega Nord e di abitazioni private. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Pretorio Collegamenti esterni Palazzo Estense Battaglia di Varese Palazzo Biumi
Palazzo Prini-Aulla

Palazzo Prini-Aulla o Mazzarosa si trova a Pisa, sul lungarno Pacinotti, civico 45. Storia e descrizione L'edificio, costituito dall'unione di alcune case torri medievali e dalla chiusura di un vicolo, è frutto di un radicale intervento di restauro e ampliamento condotto dall'architetto Alessandro Gherardesca intorno agli anni trenta dell'Ottocento. I lavori promossi da Gherardesca dotarono il palazzo di una facciata di gusto classicheggiante, disposta su tre livelli e impreziosita da una balconata sulla verticale dell'ingresso. Fu costruito per volere della famiglia Prini - Aulla che mantenne la proprietà fino all'inizio del secolo scorso. Vi abitarono personaggi illustri come Giacomo Leopardi; fu inoltre sede di un salotto frequentato dalla figlia di Alessandro Manzoni, Matilde. Sul retro si trova il Piccolo Teatro della Soffitta. Bibliografia G. Morolli (a cura di), Alessandro Gherardesca. Architetto toscano del Romanticismo (Pisa 1777-1852), Pisa 2002. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Prini-Aulla Collegamenti esterni Scheda sul palazzo, su stilepisano.it. URL consultato il 5 aprile 2011 (archiviato dall'url originale il 26 dicembre 2007).
Palazzo Pretorio (Prato)

Palazzo Pretorio è l'antico palazzo comunale di Prato, situato in piazza del Comune davanti all'attuale Palazzo Comunale. È sede del Museo di Palazzo Pretorio. All'interno è ospitato l'Ufficio Informazioni Turistiche per l'area pratese. Storia Il palazzo, nelle sue forme attuali, nacque a cavallo del XIII e XIV secolo dalla fusione di tre palazzi distinti, dalla cui trasformazione vennero creati i locali per ospitare le sedi del Podestà, della magistratura locale e delle prigioni. I diversi materiali da costruzione usati nei distinti edifici ci permettono ancora oggi di distinguere le sagome delle torri primitive. La parte più antica è la casa-torre ancora distinguibile a destra (XIII secolo), già appartenuta alla famiglia dei Pipini, con un porticato al pian terreno con pilastri di pietra alberese poi tamponata ma ancora visibile, e acquistata nel 1284 dal capitano del popolo Fresco dei Frescobaldi per insediarvi il governo comunale. La parte sinistra invece risale al XIV secolo e presenta otto eleganti bifore e un tabernacolo dove fino almeno al 1799 veniva conservata una statua trecentesca di Roberto d'Angiò, già tributato come patrono cittadino, il quale però non ricambiò la devozione vendendo Prato ai fiorentini alla prima occasione. Dal portale a piano terreno si accede ad una serie di ambienti in parte affrescati (Bettino di Corsino, 1307; Pietro e Antonio di Miniato, 1425), mentre l'ampio scalone esterno conduce al piano principale. Nel corso del Cinquecento un crollo interessò parte dell'edificio (tra cui la torre campanaria), ed in seguito al restauro il palazzo venne sormontato da una nuova merlatura e dal campaniletto a vela, che coronano l'edificio. Nei secoli successivi, a causa dell'aumento delle mansioni governative, gli ambienti interni furono suddivisi in molti piccoli vani. Verso la fine del XIX secolo ne venne proposta la demolizione, ma nel 1909 il progetto fu abbandonato e si decise di restaurare l'edificio, riportando le stanze ad assumere l'aspetto delle origini. Il Granduca Pietro Leopoldo di Lorena nel 1788 espresse l'intento di creare una scuola del gusto per i futuri artisti, che sfociò nella creazione nel 1858 di una prima collezione ospitata inizialmente nel vicino Palazzo Comunale. Il 26 giugno 1899 l'edificio subì alcuni danni a seguito della scossa del terremoto della Valle del Bisenzio, che in città raggiunse l'intensità del VII grado della scala Mercalli. Dal 1912 nelle stanze di Palazzo Pretorio è ospitato il Museo di Palazzo Pretorio, che raccoglie molte opere d'arte che spaziano dal Medioevo all'Ottocento. Dopo essere stato chiuso per restauri dal marzo 1998, il Palazzo è stato riaperto al pubblico nel settembre 2013. Note Voci correlate Museo di Palazzo Pretorio Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Pretorio Collegamenti esterni Museo di Palazzo Pretorio, su palazzopretorio.prato.it. Visita virtuale del nuovo Museo Civico, su palazzopretorio.prato.it. URL consultato il 3 settembre 2013 (archiviato dall'url originale il 15 dicembre 2013).
Палаццо Преторио (Прато)

Палаццо Преторио (итал. Palazzo Pretorio — Дворец преторов) — историческое здание в Прато, Тоскана, Италия. Претор (предводитель) — одна из высших должностей государственного управления в раннесредневековой Италии, его основной компетенцией было совершение городского правосудия по гражданским делам. В отсутствие подеста (главного правителя) претор выполнял функции главы города. Позднее дворец стал резиденцией «предводителя народа» (Capitano del Populo). Здание располагается в центре города напротив Муниципального дворца (Palazzo Comunale) на одноимённой площади (Piazza del Comune). Ныне в нём размещается Городской музей (Museo di Palazzo Pretorio). На площади перед Палаццо Преторио установлен мраморный памятник Франческо ди Марко Датини (1335—1410), итальянскому торговцу, которого часто называли купцом Прато (il Mercante di Prato; 1896). История Основное сооружение в его нынешнем виде сформировалось в конце XIII — начале XIV веков путём слияния трёх отдельных зданий, объединённых для размещения местного подеста, судебной системы и тюрьмы. Различия каменной кладки на фасаде раскрывают очертания более ранних построек. Самая старая часть — это башенный дом XIII века, всё ещё различимый справа, принадлежавший семье Пипини, с портиком на первом этаже и пилястрами из известняка. Он был приобретён в 1284 году у «капитано дель пополо» Фреско Фрескобальди для размещения муниципального правительства. В XVI веке здание, включая колокольню, рухнуло. В процессе восстановления была добавлена колокольня и венчающие её зубцы. К концу XIX века здание предлагали снести, но к 1909 году было решено его сохранить. Левая часть фасада относится к XIV веку и имеет восемь двойных окон с колонками и табернакль. В табернакле до 1799 года стояла статуя Роберта Анжуйского XIV века, когда-то считавшегося защитником города. Однако, именно он продал Прато Флоренции, положив конец независимости города. Из портала на первом этаже можно попасть в ряд комнат с оригинальными фресками: самые ранние фрески (1307) Беттино Корсино и более поздние (1425) Пьетро ди Миниато и Антонио ди Миниато. Широкая наружная лестница ведёт на главный этаж. Великий герцог Пьер Леопольд Лотарингский в 1788 году выразил намерение создать в Прато «школу вкуса для будущих художников» (scuola del gusto per i futuri artisti), что привело к созданию в 1858 году первой коллекции произведений искусства, первоначально размещённой в соседнем Палаццо Комунале. 26 июня 1899 года здание получило некоторые повреждения в результате землетрясения в долине Бизенцио, которое в городе достигло интенсивности VII балла по шкале Меркалли. С 1912 года в залах Палаццо Преторио располагается Музей Палаццо Преторио (Museo di Palazzo Pretorio), в котором хранится множество произведений искусства от Средневековья до XIX века. После закрытия на реставрацию в марте 1998 года дворец был вновь открыт для публики в сентябре 2013 года. Музей Палаццо Преторио Примечания
Palazzo Priuli Ruzzini

Palazzo Priuli Ruzzini, auch Palazzo Loredan Ruzzini Priuli, ist ein Palast in Venedig in der italienischen Region Venetien. Er liegt im Sestiere Castello mit Blick auf den Rio del Pestrin neben den Palazzi Donà a Santa Maria Formosa an der Nordwestseite des Campo Santa Maria Formosa. Geschichte Der Palazzo Priuli Ruzzini wurde Ende des 16. Jahrhunderts als Wohnhaus der Patrizierfamilie Ruzzini nach Plänen von Bartolomeo Manopola errichtet. Das vorhergehende Haus der Ruzzinis wurde 1586 durch einen Brand zerstört. Von dieser Familie gab es zahlreiche Zweige; dazu gehörte auch Carlo Ruzzini, 113. Doge der Republik Venedig. Der erfahrene Diplomat, venezianische Botschafter an den bekanntesten europäischen Höfen in Madrid, Wien und Konstantinopel bestieg den Dogenthron 1732. Seine einzige Verbindung mit diesem Gebäude lag in seiner Festlegung, dass dieses Gebäude dauernd von seinen Nachkommen bewohnt sein sollte. Im 18. Jahrhundert wurde Gregorio Lazzarini für die Fresken der inneren Salons gerufen. 1801 wurde der Graf Pietro Priuli Eigentümer des Anwesens, nachdem die Gründerfamilie ausgestorben war. Das Gebäude, das sich Anfang des 21. Jahrhunderts stark verfallen zeigte, wurde vollständig restauriert und beherbergt heute ein Hotel. Beschreibung Der Palast hat zwei Fassaden, eine aus der Renaissance auf den Kanal hinaus und eine aus der Spätrenaissance auf den Platz hinaus. Die Fassade zum Kanal hat drei Vollgeschosse und ein Mezzaningeschoss. Charakteristisch sind die Rundbogenfenster der beiden Hauptgeschosse und ein gezahntes Gesims. Der mittlere Teil, der asymmetrisch nach links verschoben ist, ist der interessanteste. Im Erdgeschoss gibt es zwei Rundbogenportale mit Steinrahmen direkt zum Wasser. Damit korrespondieren zwei übereinander liegende Vierfachfenster mit Balustern in den beiden Hauptgeschossen. Die Hauptfassade zum Platz ist die schmuckvollere und modernere der beiden und zeigt schon barocke Anklänge bei gleicher Aufteilung wie die Fassade zum Kanal. Die wertvollen Elemente dieser Ansicht sind drei Lisenen – im Erdgeschoss toskanisch, im ersten Obergeschoss ionisch und im zweiten Obergeschoss korinthisch – Gesimse und Baluster für jedes Einzelfenster, zwei hohe Kaminköpfe und eine große Gaube mit Doppelfenster, Tympanon und Voluten auf dem Dach über den Vierfachfenstern. Einzelnachweise Quellen Guida d’Italia – Venezia. 3. Auflage. Touring Editore, Mailand 2007. ISBN 978-88-365-4347-2. Marcello Brusegan: I palazzi di Venezia. Newton & Compton, Rom 2007. ISBN 978-88-541-0820-2. Weblinks Jan-Christoph Rößler: Palazzo Priuli Ruzzini Loredan. venezia.jc-r.net, abgerufen am 11. Oktober 2019.