Великий музей Міланського собору

Великий музей Міланського собору, що належить Veneranda Fabbrica, розташований у Королівському палаці Мілана, на центральній площі Пьяцца дель Дуомо на честь Міланського собору міста Мілан, Італія. Музей, що займає площу приблизно 2000 м² та 26 кімнатам, містить Кафедральну скарбницю та твори мистецтва з собору та складів фабрики Veneranda Fabbrica. Експонати колекції розташовані хронологічно і дозволяють відвідувачам ознайомитися з етапами будівництва собору, від його заснування в 1386 році до 20 століття. Історія Музей собору було відкрито в 1953 році під керівництвом вченого Уго Неббіа. Ідея його створення виникла ще в передостанньому десятилітті 19 століття, що випливало з бажання Veneranda Fabbrica зберегти та оцінити всі матеріали, які наразі не використовувалися в соборі, але були пов'язані з його історією та будівництвом. У 1948 році Veneranda Fabbrica отримала концесію від Управління державного майна на дев'ять кімнат, розташованих на першому поверсі найстарішого крила Королівського палацу, колишньої резиденції родин Вісконті та Сфорца, відремонтованої архітектором Джузеппе П'єрмаріні у другій половині 18 століття. Це створило відповідне місце для розміщення та демонстрації творів, що підлягають охороні, кількість яких значно зросла після пошкоджень, завданих бомбардуваннями Другої світової війни. Погіршення стану багатьох творів мистецтва, спричинене забрудненням повітря, та наявність інших матеріалів зі складів фабрики або ризниць собору зробили необхідним збільшення виставкової площі. У 1960-х роках музей був розширений та знову відкритий. Додалось десять кімнат, наданих муніципалітетом Мілана, деякі з яких мають великий архітектурний престиж, повністю перероблені та перебудовані архітектором Ернесто Брівіо у відповідності до історико-хронологічного плану. 4 листопада 2013 року, з нагоди свята Святого Карла Борромео, музей знову відкрився після масштабної реорганізації та реконструкції за проектом архітектора Гвідо Каналі. Опис Виставковий простір Музею поділено на 26 залів, площею понад 2000 м² і складає загалом 14 тематичних зон. Це хронологічний маршрут, який дозволяє простежити всі етапи будівництва собору від його заснування до 20 століття, дізнатися про різні художні твори, що об'єдналися в ньому з кінця 14 століття. Велику виставку скульптур супроводжують цінні зразки вітражів, картин, гобеленів та вишивки, теракотові ескізи та великі архітектурні моделі — усі роботи охоплюють хронологічний період від 15 століття до 20 століття. Екскурсія починається з кімнат скарбниці, далі йдуть кімната походження, кімнати епохи Вісконті, що містять скульптури в стилі «міжнародної готики» та кімната розквіту епохи Сфорца. Скарб Кафедральна скарбниця, що належала Високоповажному Митрополичому Капітулу, спочатку зберігалася в комірчинах ризниці, була виставлена в 1962 році в підвалі собору. З 2013 року вона зберігається в музеї. Складається з релігійних та літургійних предметів, які використовувалися в Міланському соборі з V по XVII століття. Серед найвідоміших збережених експонатів: Диптих п'яти частин, обкладинка Євангелія, що складається з двох клапанів зі слонової кістки, кожен з яких складається з 5 пластин, виконаних у барельєфі, з епізодами з життя Христа, а також символами та бюстами євангелістів Івана та Марка, винятковий шедевр ранньохристиянського мистецтва, ймовірно, створений при дворі Равенни наприкінці V століття. Сітула Готофредо, літургійне відро архієпископа Готофредо, VIII століття нашої ери. Євангеліє Аріберто, також відоме як «Паче ді Аріберто», накрите футляром для євангелія, замовленим архієпископом Аріберто да Інтіміано, а пізніше перетворене на стіл для поцілунків під час урочистих літургій собору. Складається з пластини з тисненого срібла, що датується 1024 роком, та клапана з тисненого золота, прикрашеного технікою перегородчастої емалі, золотою філігрантю, дорогоцінним камінням та перлами. Чаша вільних мистецтв — чаша зі слонової кістки, прикрашена зображеннями вільних мистецтв, що датується 14 століттям і, на думку критиків, німецького виробництва. Згадується в інвентарі казкового скарбу герцогської каплиці Сан-Готтардо, відкритої в 1447 році правителями Амвросіанської республіки. Чаша стоїть на позолоченій мідній ніжці, виготовленій у Мілані в 16 столітті, прикрашеній шістьма круглими емалями із зображенням святого Августина, святого Григорія та святого Ієроніма. Десять частин чашного кладовища в готичній архітектурі є уособленням багатьох вільних мистецтв, представлених чоловічими фігурами в одязі тієї епохи: граматика (вчитель, озброєний ферулою, перед трьома учнями), діалектика (чернець, який сперечається перед трьома молодими кліриками), медицина (лікар, який має намір досліджувати ампулу з сечею), музика (яка б'є в дзвони), геометрія (яка тримає косинець і циркуль), арифметика ( яка досліджує зірки за допомогою астролябії), риторика (яка робить ораторський жест). Хрест К'яравалле, процесійний хрест з абатства К'яравалле, шедевр романського ювеліра, що датується 13 століттям, венеціанського виробництва. За переказами, це був процесійний хрест, який ніс архієпископ Оттоне Вісконті в історичній битві при Дезіо в 1277 році, що ознаменувало початок панування Вісконті над Міланом, і який він подарував абатству К'яравалле після своєї смерті. На лицьовій стороні зображені срібні скульптури 13 століття, розміщені на червоному яшмовому фоні, зі срібними філігранними краями, на яких встановлена велика кількість різних дорогоцінних каменів, деякі з яких є стародавніми. Срібні фігурки зображують, під херувимом, що розправляє крила, двох ангелів, що спускаються зверху до розп'яття, в оточенні плачучих Марії та Івана, а внизу — фігура Івана Хрестителя та королеви та короля, що стоять на колінах, яких по-різному ідентифікують як Аделаїду та Оттона I, або Єлену та Костянтина, що часто зустрічаються на візантійських хрестах. На звороті апокаліпсис зображено на тисненій срібній пластині, захищеній гірським кришталем. Вважається, що це робота венеціанських майстерень, виходячи зі стилістичних порівнянь з рельєфами базиліки Сан-Марко. Процесійний хрест капітуля, відомий як «Хрест Сан-Карло», є дуже вишуканим витвором маньєристичного ювелірного мистецтва, що датується серединою шістнадцятого століття, сьогодні є символом Митрополичого капітулу та використовується під час церемоніальної інавгурації нових архієпископів у соборі. Це процесійний хрест, що складається з чотирьох рівних рамен у рельєфних та карбованих золотих листах, з сапфірами, гранатами та безбарвним кварцом, на одному з яких зображено Розп'яття із символами Страстей Христових, а на зворотному боці — Вічного Отця з євангелістами на багатолопатевих кінцях рамен. Автор твору невідомий; завдяки його надзвичайній майстерності були висунуті імена Бенвенуто Челліні та Джанболонья, тоді як на основі стилістичних порівнянь переважає приписування скульптору та ювеліру Леоне Леоні, який працював у Мілані в ті роки. Мир Пія IV (близько 1565 року), подарунок його дядька, понтифіка, новому архієпископу Мілана Карло Борромео. Едикула демонструє виняткову хроматичну насиченість, що забезпечується поєднанням використаних матеріалів: лазурит для саркофага та колон, агат для фону, природні прожилки якого майстерно використані для підкреслення діамантового хреста та золотого оздоблення, рубіни в коронації та кулях Медічі на гербі, камеї із зображеннями Діви Марії, Святого Івана та Іони в основі, а крихітні голівки херувимів, що оточують Вічного Отця, виліплені з граната. Велику цінність має панно «Мадонна дель Ідея» — особливе двостороннє панно XV століття роботи Мікеліно да Безоццо, одного з найважливіших ломбардських авторів міжнародного готичного стилю. Архітектурні моделі Відповідно до тогочасних практик проектування та будівництва, з перших років діяльності на будівельному майданчику собору використовувалися архітектурні моделі всіх типів. Найважливішою з них є велика дерев'яна модель, або «модельлон», що зберігається у спеціальній кімнаті музею. Виготовлена з горіха та липи, модель має масштаб 1:20. Модельлон охоплює весь собор, був створений протягом трьох століть. 19 травня 1519 року капітул Фабрики доручив роботу Бернардіно Зенале да Тревільйо. Робота Зенале відображає стан собору на той час: трансепт, апсида і ліхтар, перші три-чотири прольоти нефа, що простягалися від трансепту до фасаду. Скульптура Яскравою ілюстрацією колекції є шість століть безперервного виробництва скульптур, починаючи з робіт пізньоготичної рейнської, богемської, бургундської, ломбардської та кампіонської шкіл, що свідчить про європейську специфіку собору, що народилася в результаті зіткнення на міланському будівельному майданчику протягом перших п'ятдесяти років будівництва майстрів та художників з усієї континентальної Європи. Багата скульптурна продукція епохи Сфорца задокументована значними прикладами переходу між готичним мистецтвом та так званим Ломбардським Відродженням через численні мармурові роботи та теракотові моделі періодів бароко та маньєризму. Серед найвідоміших творів: Свята Агнеса з емблемами Вісконті — вишукана скульптура кінця XIV століття та важливий зразок куртуазної готики, яку критики вважають богемською, подібною до школи Парлера. Свята, захисниця родини Вісконті, одягнена у вишукану туніку з глибоким вирізом, що відкриває її плечі, а застібки її плаща мають геральдичні прикраси Вісконті та Дому Франції, що натякають на шлюб герцога Джана Галеаццо з Ізабеллою Валуа у 1360 році. Святий Георгій, скульптура якого виконана в 1403 році Джорджо Соларі, зображений як озброєний лицар з рисами герцога Джан Галеццо Вісконті, ініціатора будівництва собору. Статую було встановлено на вершині шпиля Кареллі, першого шпиля, побудованого для собору. Статую було відновлено після значних пошкоджень, завданих бомбардуванням у серпні 1943 року, яке повністю зруйнувало ніжки. Вічний Отець, колосальна рельєфна мідна голова, пізньоготична робота Бельтраміно де Зуттіса з Ро за моделлю Якопіно де Традате, завершена в 1424 році. Портрет Галеаццо Марії Сфорца, створений наприкінці XV століття для апсиди собору скульптором з Павії Джованні Антоніо Амадео, відомого завдяки скульптурам Чертоза-ді-Павія та каплиці Коллеоні в Бергамо. Скульптура, що славиться витонченістю та елегантністю своїх форм, точно описує зачіску та вишуканий костюм епохи Відродження молодого герцога, вбитого у віці тридцяти двох років. У лівій руці він тримає згорнутий сувій, який, як вважається, є актом дарування мармурових кар'єрів Кандольї фабриці Дуомо. Свята Агнеса, шедевр епохи Відродження, створений Бенедетто Бріоско, учнем Амадео, у 1491 році для вівтаря, присвяченого святій, з каррарського мармуру. Свята, з гордовитим виразом обличчя, тримає в руці ягня, що нагадує їй про ім'я, і зображена в багатому вбранні з вишуканим пір'ям та характерною для того часу зачіскою. Адам з малим Авелем та Свята Єлена — твори епохи Відродження, що збереглися у пам'яті Джорджо Вазарі завдяки Крістофоро Соларі, відомому як Гоббо, архітектору собору 1519 року, чий стиль, м'який та людяний, відображає інновації, привнесені до Мілана Леонардо. Виставка продовжується щасливими свідченнями цінного та елегантного міланського пізнього бароко та посиланнями на неокласичну скульптуру, що передбачаються в роботах Джузеппе Перего у стилі XVI століття. Модель Мадонни, символу Мілана, створена ним, збережена самим Перего. Ми підходимо до багатьох періодів скульптури XIX століття: від історичного романтизму до міланської скапільятури, квіткових, та вольних виразів. Нарешті, ХХ століття представлено моделями фасадних дверей, медалями та бронзовими роботами Лучо Фонтани. У залі ХХ століття представлені панелі п'ятих дверей собору, створені Лучіо Фонтаною та Лучано Мінгуцці для конкурсу. Переможцем став Мінгуцці, який створив двері, встановлені в 1965 році. Вітражі Великий інтерес представляє наступна Зала вітражів, присвячена скляному мистецтву собору. Панно Старого Заповіту надають широке та значне свідчення. Велика колекція вітражів документує як масштабне виробництво XV та XVI століть різних майстерень ломбардських, німецьких, французьких та фламандських склоробів, так і реставрацію та оновлення мистецтва склоробства у XIX столітті, проведене родиною Бертіні. Це також дозволяє відвідувачам стежити за стилістичною та технічною еволюцією склоробства протягом століть і пропонує унікальну можливість зблизька спостерігати за дорогоцінними та витонченими деталями вікон собору, які інакше були б невидимими здалеку, а крізь них осягнути техніку цього складного та вишуканого мистецтва. Живопис Більшість картин, представлених у музеї, датуються періодом Борромео (XV—XVII століття). Про багатство цього історичного періоду свідчить «Чудо жінка, що народжує» Джована Баттісти Креспі, відомого як Черано, що є частиною циклу «Чудес Святого Карла», який у народі називають «Квадроні ді Сан-Карло». Цим же художником намальовано овал зі Святим Карлом у славі; полотно Феде Галіції зі скорботним святим Карлом, який несе Святий Цвях у процесії. У залі шістнадцятого століття стоїть «Суперечка Ісуса у храмі», рання робота Якопо Тінторетто, знайдена в ризниці собору після Другої світової війни та походить з колекції кардинала Чезаре Монті. Варті уваги чудові монохромні картини Черано, присвячені створенню Єви та героїням Старого Завіту: Ахашверошу та Естер, Юдифі та Олоферну, Соломону та цариці Савської, Сісері та Яелі, які мали бути перетворені на мармур для оздоблення собору. Гобелени Серед гобеленів, що зберігаються в музеї собору, особливий інтерес представляє серія з шести робіт, що зображують «Історії Мойсея», а також ще один гобелен із «Танцем Путті», подарований Карло Борромео Гульєльмо I Гонзагою, герцогом Мантуанським. У 1568 році Борромео, у свою чергу, передав їх Фабриці в обмін на деякі втручання в роботу парафії. Три з цих гобеленів були знищені під час пожежі на Міжнародній виставці в Мілані 1906 року: «Єврейська Пасха», «Мойсей перед фараоном» та « Збирання манни». Окрема кімната в музеї присвячена збереженим гобеленам, де можна помилуватися «Переходом через Червоне море», «Мойсеєм та мідним змієм», «Мойсеєм зі скрижалями Закону» та «Танцем Путті». Колонна зала Колонна зала, що знаходиться всередині Музею, була частиною стародавньої будівлі, відомої як «Бролетто», яка пізніше стала палацами Вісконті та Сфорца. Наприкінці 18 століття її перебудував Джузеппе П'єрмаріні для розміщення стайень нового Королівського палацу. Простір унікальний завдяки подвійному ряду неокласичних колон, що завершуються великим планом собору. З новим плануванням 2013 року Колонна зала більше не містить експонатів з колекції Музею, а була оновлена з новою красою, слугуючи багатофункціональним простором. Нейтральна, стримана атмосфера дозволяє використовувати різноманітні варіанти експозиції. Зал має окремий вхід з площі Пьяцца дель Дуомо та фойє для зустрічі гостей, а також пряме з'єднання з Музеєм, що дозволяє проводити ексклюзивні екскурсії з гідом. Активність Великий музей Дуомо співпрацює з різними міжнародними та національними організаціями над проєктами з охорони та покращення спадщини. З 2011 року Музей та Центр консервації та реставраціївстановили, також завдяки Управлінню з питань історичної, художньої та етноантропологічної спадщини провінцій Мілан, Бергамо, Комо, Лекко, Лоді, Монца-Бріанца, Сондріо, Павія, та Варезе, плідну співпрацю для навчання та підготовки майбутніх реставраторів у різних секторах дерев'яної, гіпсової, кам'яної та теракотової скульптури, текстилю та панно. Вже деякий час, завдяки участі регіону Ломбардія та захисту Суперінтенданції, Veneranda Fabbricaта кафедра історії, археології та історії мистецтва Католицького університету Святого Серця зробили свій внесок у покращення археологічної зони баптистерію Сан-Джованні та базиліки Санта-Текла. Музей Дуомо підтверджує свою інституційну відданість, ставши членом ICOM — Міжнародної ради музеїв. ICOM: міжнародна організація музеїв та музейних працівників прагне зберігати, забезпечувати безперервність та поширювати цінність світової культурної та природної спадщини, сучасної та майбутньої, нематеріальної та матеріальної. Заснована в 1946 році, ICOM є некомерційною організацією, яка налічує понад 30 000 членів на п'яти континентах. У співпраці з Національним музеєм науки і техніки «Леонардо да Вінчі» було створено мультимедійний проект «Леонардо та будівельний майданчик Міланського собору», який включає 3D-реконструкцію деяких етапів будівництва собору. Це важливий науково-технічний проект з поширення інформації про історію Міланського собору. Бібліографія Різні автори, Музей Великого собору: Символ Мілана розкриває його історію, Corriere della Sera, 2013 Нові аннали. Огляд досліджень та робіт про Міланський собор, 2010 Нові аннали. Огляд досліджень та робіт про Міланський собор, 2009 Ернесто Брівіо, Путівник по Міланському собору, Fabbrica del Duomo, Мілан 1989 Россана Боссалья та Міа Чінотті, Скарби та музей собору, Мондадорі Електа, Мілан 1978 Див. також Міланський собор Шановна фабрика Міланського собору Музеї Мілана Інші проекти Примітки