NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Basílica de Santa Lucia a Mare

La basílica de Santa Lucía del Mar (en italiano: Basilica di Santa Lucia a Mare) es una iglesia católica en Nápoles, Italia, reconocida como santuario.​ Se encuentra en el Borgo Santa Lucia, dentro del centro histórico de la ciudad. En el plano administrativo, la parroquia forma parte del tercer decanato de la arquidiócesis de Nápoles.​ Historia La iglesia debe su nombre a su ubicación original, ya que antiguamente, antes de la expansión hacia el mar del Borgo Santa Lucia, se encontraba adyacente a la línea costera. Según la tradición, su fundación se atribuye a una sobrina del emperador Constantino I, aunque no se conservan testimonios documentales de la existencia de la iglesia antes del siglo IX. Los primeros ocupantes del lugar fueron los monjes basilios, quienes poseían un convento en el cercano islote de Megaride, donde actualmente se encuentra el Castel dell'Ovo. Posteriormente, el templo pasó a ser administrado por las monjas de Santa Patricia, rama femenina de la misma orden. En 1588, bajo la dirección de la abadesa Eusebia Minadoa, se llevó a cabo una importante remodelación del edificio. Considerada desde siempre un lugar de peregrinación, fue erigida como parroquia en la segunda mitad del siglo XVIII. En 1845, las obras de reurbanización de la Via Chiatamone, que implicaron una elevación del nivel de la calle, provocaron el enterramiento de la iglesia renacentista del siglo XVI. Sobre ella se erigió el templo actual, el cual fue bombardeado en 1943 y posteriormente reconstruido tras la guerra, siguiendo el modelo arquitectónico del edificio decimonónico. En la segunda mitad del siglo XX fue elevada a santuario diocesano consagrado al culto popular de Santa Lucía.​​​​​ En 1957, la iglesia recibió la visita de un reconocido peregrino: el actor Totò, afectado por una grave afección visual que le imposibilitaba continuar con su actividad profesional. Luego de varios meses de tratamiento, experimentó una mejora significativa en la vista, que le permitió retomar su carrera artística frente a las cámaras.​ Obras En el altar mayor se conserva una valiosa escultura del siglo XVIII, obra de Nicola Fumo, que representa a Santa Lucía de Siracusa. En el coro se distingue una tabla del Rosario, realizada en 1588 por Dirk Hendricksz. En la oficina parroquial se encuentra una pintura de Gioacchino Toma que representa el retrato del sacerdote Luigi Villani. Las demás obras, de época medieval y de otros periodos históricos, fueron destruidas durante la segunda guerra mundial.​​​​ Referencias Enlaces externos Web oficial (en italiano)
Basilique Santa Lucia a Mare

La basilique Santa Lucia a Mare est une église de Naples, ayant dignité de sanctuaire. Elle a été élevée par Benoît XVI au rang de basilique mineure en 2012. La basilique-sanctuaire se trouve dans le rione de Santa Lucia, dans le cœur historique de Naples. Elle a toujours été un lieu de pèlerinage et elle est devenue siège paroissial dans la seconde moitié du XVIIIe siècle. Elle accède à la dignité de sanctuaire diocésain dédié à sainte Lucie en 1983. Elle est également le siège de la paroisse du même nom dans le troisième doyenné de l'archidiocèse de Naples. Histoire L'église est appelée a mare car elle se trouvait au bord de la mer avant l'extension du bourg. L'église est documentée à partir du IXe siècle, comme possession des moines basiliens qui avaient un couvent sur la petite île de Mégaride où se trouve maintenant le Castel dell'Ovo. Ensuite, l'église passe aux religieuses du couvent Sainte-Patricia, branche féminine du même ordre monastique. L'abbesse Eusébie Minadoa fait remanier une grande partie de l'édifice en 1588. Lorsque la rue du Chiatamone est réaménagée en 1845 (la rue est rehaussée), cela provoque l'enterrement de l'église du XVIe siècle ; et l'on en construit une nouvelle par-dessus. Cette église du milieu du XIXe siècle subit les bombardements américains de 1943 et elle est reconstruite à l'identique après la guerre, avec son portique dorique tétrastyle, soutenant une façade présentant des lésènes sous un fronton à la grecque. Le fameux acteur Totò y fait un pèlerinage en 1957, car une maladie des yeux l'empêchait de travailler; après ce pèlerinage et quelques mois de cure, il recouvre suffisamment la vue pour reprendre ses rôles devant la caméra. Œuvres On distingue sur le maître-autel une statue du XVIIIe siècle de Nicola Fumo (it) représentant Sainte Lucie. Le chœur possède un panneau de Teodoro d'Errico représentant le Rosaire, daté de 1588. La paroisse possède aussi une toile de Gioacchino Toma intitulée Portrait du prêtre Luigi Villani. Plusieurs œuvres d'art médiévales ont été détruites par le bombardement de 1943. Illustrations Notes et références Bibliographie (it) Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli. Viaggio indimenticabile attraverso la storia artistica, architettonica, letteraria, civile e spirituale della Napoli sacra, Rome/Naples, Newton & Compton, 2004 (ISBN 88-541-0117-6). Voir aussi Liste des églises de Naples Source de la traduction (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Basilica di Santa Lucia a Mare » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture chrétienne Portail de Naples Portail du catholicisme
Santa Lucia al Mare (Nápoly)

A San Severo al Pendino templom Nápolyban, a tengerparti (neve is innen származik) San Ferdinando negyedben, közel a királyi palotához. Története A hagyományok szerint Nagy Konstantin császár unokája alapította. A régészeti kutatások szerint az első templom ezen a helyen a 9. században épülhetett és valószínűleg a Szent Vazul-rendi szerzeteseké volt, akiknek kolostoruk a közeli Megaride-szigeten állt. Később a rend női ágáé (Szent Patrícia-rend) lett. 1588-ban átépítették. 1845-ben, a Chiatamone utca létrehozásakor a 16. századi templomot elbontották, helyére neoreneszánsz stílusban újat építettek. A második világháborúban súlyos bombatámadás érte, de hamar újjáépítették. A templomhoz egy csoda is kötődik: 1957-ben rendszeres látogatója lett Totò, aki súlyos látási zavarokkal küszködött és csodával határos módon néhány hónapnyi templomjárás és imádkozás után látása visszatért. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it
Basilica di Santa Lucia a Mare

La basilica pontificia minore del santuario di Santa Lucia a Mare è una chiesa monumentale di Napoli, costituita a parrocchia ed in pari tempo avente dignità di santuario e, più recentemente, decretata basilica minore. La basilica-santuario sorge nel rione di Santa Lucia, all'interno del centro storico di Napoli. Da sempre meta di pellegrinaggi, è stata eretta a parrocchia nella seconda metà del '700 e, nella seconda metà del '900, elevata a santuario diocesano dedicato al culto popolare di santa Lucia. Amministrativamente la parrocchia è compresa nel terzo decanato dell'arcidiocesi di Napoli. Storia La chiesa è così chiamata perché un tempo, prima dell'espansione a mare del Borgo, sorgeva sulla riva della spiaggia. La tradizione vuole che sia stata fondata da una nipote dell'imperatore Costantino ma della chiesa originaria non si hanno notizie prima del IX secolo. I primi ad occuparla furono i monaci basiliani, che avevano un convento sul vicino isolotto di Megaride, dov'è oggi Castel dell'Ovo. In seguito la chiesa passò alle suore di santa Patrizia, ramo femminile del medesimo ordine. Nel 1588, la badessa Eusebia Minadoa, fece rimaneggiare buona parte dell'edificio. Nel 1845, la risistemazione della strada del Chiatamone - il cui livello venne rialzato - provocò l'interramento della chiesa cinquecentesca, sulla quale venne costruito l'attuale tempio; questo fu bombardato nel 1943 e ricostruito nell'immediato dopoguerra, secondo l'impianto della chiesa del XIX secolo. Nel 1957 la chiesa venne visitata da un celebre pellegrino: Totò, afflitto da un grave disturbo alla vista che gli impediva di lavorare; dopo alcuni mesi di cure, gli occhi migliorarono tanto da permettere all'attore di tornare a recitare davanti alla macchina da presa. Opere Sull'altare maggiore vi è una pregevole statua settecentesca di Nicola Fumo che raffigura santa Lucia. Nella cantoria fa bella mostra di sé una tavola del Rosario di Teodoro d'Errico (1588). Nell'ufficio della parrocchia vi è un dipinto di Gioacchino Toma, raffigurante il ritratto del sacerdote Luigi Villani. Le altre opere, medioevali e non, sono andate distrutte durante l'ultimo conflitto. Note Voci correlate Napoli Chiese di Napoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla basilica di Santa Lucia a Mare Collegamenti esterni Sito ufficiale, su santaluciaamare.it. URL consultato il 10 novembre 2009 (archiviato dall'url originale il 15 agosto 2015).
Teatro Sociale (Trento)

Il Teatro Sociale è uno storico teatro della città di Trento, situato all'interno del palazzo del conte Tommaso Festi. Storia Il teatro Mazzurana, inaugurato il 29 maggio 1819 con lo spettacolo La Cenerentola di Gioachino Rossini, fu realizzato su ordine di Felice Mazzurana di Trento che ne fu anche il primo proprietario. Nel 1835 il teatro cambiò nome in Teatro Sociale e la gestione passò dal Mazzurana alla Società del Teatro. Nel 1893 ci fu la seconda rappresentazione assoluta di Manon Lescaut, in sala era presente l'autore dell'opera Giacomo Puccini. Nel 1984 fu acquistato dalla Provincia autonoma di Trento e in seguito venne ristrutturato dall'architetto Sergio Giovanazzi. Il 22 giugno 2000, dopo undici anni di lavori il teatro venne riaperto al pubblico per ospitare spettacoli ed eventi. Fa parte del "Centro Servizi Culturali Santa Chiara". Sale del Palazzo Festi Accessibili dal palazzo Festi al primo e al secondo piano ci sono le seguenti sale (non utilizzabili simultaneamente): Al primo piano Sala Chiusole Sala Manci Al secondo piano Sala Medievale Sala Wolkenstein Nel sottotetto della platea del teatro vi è la "Sala Anna Proclemer" una grande sala dalla capienza di 150 posti, dedicata all'attrice scomparsa nel 2013. Note Bibliografia Sergio Giovanazzi e Franco Giovanazzi, Il Teatro sociale di Trento: storia, arte, cultura, Trento, Gruppo culturale Civis-Biblioteca Cappuccini, 1991. I luoghi della musica, Milano, Touring Club Italiano, 2003, p. 73, ISBN 88-365-2810-4. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Teatro Sociale Collegamenti esterni Sito ufficiale, su centrosantachiara.it. Manifesti e fogli volanti di promozione degli spettacoli teatrali nell'archivio della Biblioteca comunale di Trento, su bdt.bibcom.trento.it.
Замък Пико

Замък Пико е замък, разположен в историческия център на Мирандола, в провинция Модена, Италия. Крепост, известна в Европа като легендарно непревземаема, принадлежи на фамилията Пико, която управлява Мирандола в продължение на четири века (1311 – 1711 г.) и която добавя към нея важни произведения на изкуството през периода на Ренесанса. Замъкът, който доминира над дългия площад Коститюенте и осеяните с дървета алеи на Цирконвалационе (построен на мястото на древните стени на Мирандола, разрушени през XIX в.), е възстановен през 2006 г. след дълги години на занемаряване, но след това е сериозно повреден от земетресението в Емилия през 2012 г., което го прави отново негоден за използване. Замъкът Пико, заедно с кметството, е символ на град Мирандола.
Castell dels Pico

El Castell dels Pico (en italià Castello dei Pico) és un castell al centre de la ciutat de Mirandola, a la província de Mòdena, Itàlia. El castell és cèlebre a Europa com a llegendària fortalesa inexpugnable, va pertànyer a la Casa del Pico della Mirandola, que va governar la ciutat durant quatre segles (1311-1711) i que es va enriquir durant la Renaixença amb importants obres d'art. El castell, que domina la llarga plaça Costituente i la avinguda de Circonvallazione (construït al lloc de les antigues muralles, enderrocades durant el segle xix), va ser restaurat el 2006 després de molts anys de deixadesa, però després va ser greument malmès en els terratrèmols del nord d'Itàlia de 2012, cosa que el va tornar a fer inutilitzable. Referències Bibliografia AA.VV.. Il castello dei Pico: contributi allo studio delle trasformazioni del Castello di Mirandola dal XIV al XIX secolo. Gruppo studi Bassa modenese - Fondazione Cass di risparmio di Mirandola, 2005. Mauro Calzolari. Il castello dei Pico: inventari di arredi, quadri e armi (1469-1714). Gruppo studi Bassa modenese - Fondazione Cass di risparmio di Mirandola, 2008. Marina Longo; Nicola Michelassi. Teatro e spettacolo nella Mirandola dei Pico: 1468-1711. Olschki, 2001. L'archivio del torrione: La memoria dispersa dei Pico. Fondazione Cass di risparmio di Mirandola. Enllaços externs «(Galleria immagini) Nel castello di Mirandola». Gazzetta di Modena, 31-01-2013.
Hrad Pico

Hrad Pico (castello dei Pico) se nachází v historickém centru města Mirandola v italském regionu Emilia-Romagna. Hrad proslul po celé Evropě jako nedobytný. Patřil rodu Pico, který Mirandole vládl po čtyři století (1311–1711) a v období renesance ji obohatil o významná umělecká díla. Hrad, který dominuje dlouhému náměstí Piazza della Costituente a stromy lemovaným alejím Circonvallazione, byl po mnoha letech zanedbávání v roce 2006 rekonstruován, ale poté byl vážně poškozen zemětřesením v roce 2012. Hrad Pico je spolu s radnicí ikonou a symbolem města Mirandola. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hrad Pico na Wikimedia Commons
Castello dei Pico

Castello dei Pico är ett slott som är beläget i centrala Mirandola i provinsen Modena i norra Italien. Slottet är känt i Europa som en legendarisk ointaglig befästning och ägdes av släkten Pico della Mirandola som regerade över staden i fyra århundraden (1311–1711). Under renässansen smyckades Castello dei Pico med betydelsefulla konstverk. Slottet, som upptar en stor del av torget Costituente och boulevarden Circonvallazione, restaurerades år 2006 efter många år av misskötsel, men förstördes av Jordbävningen i norra Italien 2012, då slottet blev obeboeligt. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Castle of the Pico, 24 maj 2020. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Castello dei Pico.
San Carlo alle Mortelle

San Carlo alle Mortelle is a Baroque style, Roman Catholic church in central Naples, Italy. History The church was erected in 1616 under design of Giovanni Ambrogio Mazenta. Most of the work was completed within the 17th century, while the façade, designed by Enrico Pini, was finished only in the mid- and late-18th century. The latter has two orders, with capitals featuring floral motifs; at the sides of the main portal are statues of St Liborius and the Blessed Alessandro Sauli (from the Barnabite Order), while in a central niche is the statue of St Charles Borromeo, the church's titular. The interior is on the Latin cross plan, with three side chapels. In a building at the right of the church are the remains of the Baroque cloister and, in another building now housing a school, remains of Francesco Solimena's frescoes, once part of the college annexed to the church. Sources Regina, Vincenzo (2004). Le chiese di Napoli. Viaggio indimenticabile attraverso la storia artistica, architettonica, letteraria, civile e spirituale della Napoli sacra. Naples: Newton e Compton.
Église San Carlo alle Mortelle

San Carlo alle Mortelle est une église catholique de style baroque située dans le centre de Naples, en Italie. Histoire L'église a été érigée en 1616 sous la conception de Giovanni Ambrogio Mazenta. La plupart des travaux ont été achevés au cours du XVIIe siècle, tandis que la façade conçue par Enrico Pini n'a été achevée qu'au milieu et à la fin du XVIIIe siècle. Cette dernière a deux ordres, avec des chapiteaux à motifs floraux. Les statues de saint Liborius et du bienheureux Alessandro Sauli (de l'ordre Barnabite) se trouvent sur les côtés du portail principal, tandis que dans une niche centrale se trouve la statue de saint Charles Borromée, titulaire de l'église. L'intérieur a un plan en croix latine, avec trois chapelles latérales. Les restes du cloître baroque se trouvent dans un bâtiment à droite de l'église et, dans un autre bâtiment abritant actuellement une école, les restes des fresques de Francesco Solimena, qui faisaient autrefois partie du collège annexé à l'église. Articles connexes Baroque napolitain Liste des églises de Naples Sources Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli. Viaggio indimenticabile attraverso la storia artistica, architettonica, letteraria, civile e spirituale della Napoli sacra, Naples, Newton e Compton, 2004 Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de Naples Portail du baroque
San Carlo alle Mortelle (Nápoly)

A San Carlo alle Mortelle templom Nápolyban. Története Nevét a címerében található mirtusz után kapta. A templom 1743-ban épült Enrico Pini tervei alapján a barnabita szerzetesek számára. Neve arra utal, hogy helyén egykoron egy mirtusz-liget állt. A templomot 1616-ban kezdték el építeni a barnabita Giovanni Ambrogio Mazenta tervei alapján, a milánói San Alessandro in Zebedia mintájára. Az építkezés vezetését később átvette a nápolyi Giovanni Cola di Franco, a Santa Maria la Nova-templom építője. 1621 után Bartolomeo Picchiatti vette át vezetést és a munkálatok lelassultak. 1628-ra csak a sekrestye és a kórus készült el. 1632 és 1650 között épült meg a hozzá tartozó melléképület. Az 1656-os pestisjárvány után Francesco Antonio Picchiatti vette át a munkálatok irányítását. 1688-ban egy földrengés súlyos megrongálta, emiatt a sekrestyét újjá kellett építeni. A 18. század harmincas éveiben láttak hozzá a homlokzat építéséhez. Első szintje 1743-ra készült el. Giuseppe Scarolla stukkózása és Domenico Catuogno szobrász készítette. A második szint a század második felében készült el Luca Vecchione tervei szerint. Ugyanebben az időben sikerült befejezni az építkezéseket. 2009. szeptember 23-án a templom előtt egy szakadék képződött a beomlott tufarétegek miatt, ami a templom padlózatának részleges beomlását is okozta. Napjainkban restaurálás alatt áll. A homlokzatát virágmotívumok díszítik. A templom háromhajós, latin kereszt alaprajzú, három oldalkápolnával. Belsejében található Borromei Szent Károly szobra. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it További információk A Wikimédia Commons tartalmaz San Carlo alle Mortelle témájú kategóriát.
Església de Sant'Alberto Magno

L'església de Sant'Alberto Magno és un lloc de culte catòlic de Roma, situat al carrer delle Vigne Nuove al municipi de Roma III. Història L'església va ser construïda entre 1989 i 1991 segons un projecte de Sandro Benedetti. Hi insisteix la parròquia del mateix nom, erigida l'1 de setembre de 1983 i confiada al clergat diocesà de Roma. L'orgue de tubs és obra de Leonardo Forti i data de 1996; té transmissió elèctrica amb sistema múltiple, disposa de 35 registres (dels quals 6 reals) sobre dos manuals i pedal. El títol cardenalici Sant'Alberto Magno (llatí: Titulus Sancti Alberti Magni) és un títol cardenalici instituït pel papa Francesc el 19 de novembre de 2016 Titulars Anthony Soter Fernandez † (19 de novembre de 2016 - 28 d'octubre de 2020 mort) Virgílio do Carmo da Silva, S.D.B., des del 27 d'agost de 2022 Referències Bibliografia Mavilio, Stefano. Guida all'architettura sacra. Roma 1945-2005. Milano: Electa, 2006. ISBN 88-370-4141-1. Fronzuto, Graziano. Organi di Roma. Guida pratica orientativa agli organi storici e moderni. Firenze: Leo S. Olschki Editore, 2007. ISBN 978-88-222-5674-4. Enllaços externs Sant’Alberto Magno (anglès) Sant’Alberto Magno (anglès) Sant’Alberto Magno (anglès) Parrocchia diocesana – S. Alberto Magno
Sant'Alberto Magno

Sant'Alberto Magno je kostel v Římě na Via delle Vigne Nuove v obvodu Municipio III, zasvěcený svatému Albertu Velikému (asi 1200–1280). Kostel je od 19. listopadu 2016 kardinálským titulem. Ustanovil jej papež František. Historie Přidružená farnost byla založena v roce 1983. Základní kámen kostela byl položen v roce 1988 a architekt Sandro Benedetti stavbu dokončil v roce 1991. Dne 19. listopadu 2016 byl papežem Františkem povýšen na titulární kostel kardinála kněze Sant'Alberto Magno. Varhany Varhany mají dva manuály, pedál a 35 stupňů. Kardinálové Papež František jej 19. listopadu 2016 založil jako titulární kostel. Od té doby je titulárním kostelem užívaným pro třídu (ordo) kardinálů-kněží. Anthony Soter Fernandez (19. listopadu 2016 – 28. října 2020) Virgílio do Carmo da Silva (27. srpna 2022 – dosud) Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Sant'Alberto Magno na anglické Wikipedii a Sant'Alberto Magno na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Sant'Alberto Magno na Wikimedia Commons
Sant’Alberto Magno

Sant’Alberto Magno ist die römisch-katholische Pfarrkirche der gleichnamigen Pfarrei im römischen Stadtteil Vigne Nuove, einem nordöstlichen Außenrandbezirk (Via delle Vigne Nuove 653) im Municipio III. Seit 2016 ist sie Titelkirche des Kardinalpriesters von Sant’Alberto Magno. Der erste Titelinhaber Anthony Soter Fernandez nahm sie am 21. November 2016 in Besitz. Aktueller Titelinhaber ist seit dem 27. August 2022 Virgílio do Carmo da Silva SDB. Namensgeber der Kirche ist der deutsche Heilige Albertus Magnus (1200–1280). Geschichte Die dazugehörige Pfarrei wurde 1983 errichtet. 1988 wurde der Grundstein für die Kirche gelegt und 1991 beendete Architekt Sandro Benedetti den Bau. Sie wurde am 19. November 2016 von Papst Franziskus zur Titelkirche des Kardinalpriesters von Sant’Alberto Magno erhoben. Orgel Die Orgel umfasst zwei Manuale, Pedal und 35 Register. Superottava Manual I Superottava Manual II Superottava Pedal Einzelnachweise Weblinks Internetauftritt der Pfarrei Romanchurches Bauplan
Sant'Alberto Magno

Sant'Alberto Magno is a church in Rome, in Via delle Vigne Nuove in Rome Municipio III, dedicated to Saint Albertus Magnus (c. 1200–1280). The church is the seat of the title of "Sant'Alberto Magno", established 19 November 2016 by Pope Francis. Cardinal Priest Pope Francis established it as titular church on 19 November 2016. Anthony Soter Fernandez (19 November 2016 – 28 October 2020) Virgílio do Carmo da Silva (27 August 2022 – present) References External links
Chiesa di Sant'Alberto Magno

La chiesa di Sant'Alberto Magno è un luogo di culto cattolico di Roma, situato in via delle Vigne Nuove nel Municipio Roma III. Storia La chiesa venne costruita tra il 1989 e il 1991 su progetto di Sandro Benedetti. Su di essa insistono gli omonimi parrocchia, eretta il 1º settembre 1983 e affidata al clero diocesano di Roma, e titolo cardinalizio, istituito il 19 novembre 2016 da papa Francesco. L'organo a canne è opera di Leonardo Forti e risale al 1996; a trasmissione elettrica con sistema multiplo, dispone di 35 registri (dei quali 6 sono reali) su due manuali e pedale. Note Bibliografia Stefano Mavilio, Guida all'architettura sacra. Roma 1945-2005, Milano, Electa, 2006, pp. 58-59, ISBN 88-370-4141-1. Graziano Fronzuto, Organi di Roma. Guida pratica orientativa agli organi storici e moderni, Firenze, Leo S. Olschki Editore, 2007, pp. 18-19, ISBN 978-88-222-5674-4. Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Sant'Alberto Magno Collegamenti esterni Sito ufficiale, su parrocchiasantalbertomagno.it. (EN) Chiesa di Sant'Alberto Magno, in GCatholic.org. Chiesa di Sant'Alberto Magno, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Sant'Alberto Magno

De Sant'Alberto Magno (Italiaans: Chiesa di Sant'Alberto Magno) is een kerk in Rome. De Sant'Alberto Magno werd op 19 november 2016 door paus Franciscus aangemerkt als titelkerk. De eerste houder van de titel werd op 19 november 2016 kardinaal Anthony Soter Fernandez. Titelkerk