Свети Антоний от Ранверсо (абатство)

Абатството „Свети Антоний от Ранверсо“ (на италиански: Precettoria di Sant'Antonio di Ranverso, Абация ди Сант'Антонио ди Ранверсо) или по-точно Прецепторий „Свети Антоний от Реверсо“ (Precettoria di Sant'Antonio di Ranverso), е религиозен комплекс в Бутилиера Алта, Метрополен град Торино, Северна Италия, в началото на Вал ди Суза. Основан е в края на XII век по заповед на граф Хумберт III Савойски от болничния орден „Св. Антоний от Виен“. Сградата има значима историческа, художествена и природна стойност. Името съчетава посвещението на Антоний Велики и топонима rivus inversus, обозначаващ канал северно от местните моренови хълмове. В миналото в прецепторията се е провеждало традиционно възстановяване на Рождество Христово: стотици участници – възрастни и деца, облечени в старовремски костюми – пресъздавали библейските сцени, включително поставянето на яслите на Иисус. История Първите сведения за параклис на мястото на Ривус Инверсус са от 1156 г., но едва през 1188 г. е засвидетелствано дарението на земята от граф Хумберт III Савойски. Той предоставя района на редовите каноници на Св. Антоний от Виен, по-късно известни като Антонианци, с цел изграждане на комплекс, включващ дом за поклонници и лечебница за болни от херпес зостер (наричан „огън на Св. Антоний“). Местоположението е стратегическо, тъй като представлява ключова спирка по Via Francigena и по двата маршрута, идващи от проходите Мон Сени и Кол дьо Монженевър. По‑късно, с разпространението на чумата през втората половина на XIV век, болницата в Ранверсо придобива ключова роля в грижата за болните. Там се прилагат строга изолация и лечение на инфектираните рани със свинска мас, за да се ограничи заразата. Тази практика е свързана и с иконографията на Св. Антоний Абат, който традиционно е изобразяван в присъствието на прасе. Комплексът е преустройван многократно през вековете, което значително изменя първоначалния му облик. Последната голяма намеса за довършването на църквата е извършена през последните три десетилетия на XV век по заповед на Жан дьо Монтену, назначен за комендатор през 1470 г. По това време ансамбълът включва болница (от която днес е запазена само фасадата), прецепторий и църква. В края на XVIII век абатството разполага със стабилна власт върху околната територия, която по това време е гъсто населена и включва няколко селски постройки. След разпускането на Ордена на хоспиталиерите Антонианци през 1776 г. владенията му обхващат около една четвърт от земите на община Бутилиера Алта и четири големи зависими ферми. С була на папа Пий VI тези имоти преминават към Ордена на Св. св. Маврикий и Лазар, който и днес притежава абатството. Комплексът е обявен за национален паметник през 1883 г., а в началото на XX век е реставриран за първи път от архитектите Алфредо д'Андраде и Чезаре Бертеа. През 2007 г. екстериорът на Ранверсо служи като снимачна площадка за няколко сцени от филма на Дарио Ардженто „Третата майка“ (La terza madre). Описание Екстериор Манастирският комплекс се намира в хълмиста зона на 336 м надморска височина и на около 12 км от Торино. Сред сградите в двора се открояват църквата и болницата, от която е запазена единствено фасадата от XV век с характерни теракотени фронтони. Църквата впечатлява с късноготическия си стил с френско влияние: трите масивни портални фронтона, украсени с теракотени плочки и пинакли, доминират композицията. Отляво, но включена в обема на самата църква, се издига камбанарията – триетажна, с двуаркови прозорци и завършваща с четири пинакли около осмоъгълен шпил от XIV век. Интериор Интериорът на църквата е добре запазен и особено ценен. Пространството е оформено с кръстосани сводове, чиито централни ключови камъни носят оригинални декоративни мотиви от времето на построяването. Те представят последователен разказ за историята на спасението – от Сътворението до Възкресението. Първият кръст съдържа кръг със светли звезди върху червен и черен фон, символизиращ Сътворението. Вторият е украсен с барелеф на ангел – образ на Въплъщението. Третият показва агне, знак за Рождество Христово. Четвъртият кръст носи червена звезда на тъмен фон, символ на смъртта на Исус. Петият – звезда на светъл фон, представяща Възкресението. Изображението на слънцето в апсидата е по-късно допълнение, вероятно от XVIII век. Главният кораб, фланкиран от двата странични, е оформен с полистилни колони, които се редуват с големи параклиси, завършващи със заострени оживални сводове. В интериора се съхранява богат цикъл фрески на Джакомо Якуерио – едни от най-значимите произведения на пиемонтската късноготическа школа, датирани от второто десетилетие на XV век. Те изобразяват Житието на Св. Власий Севастийски, Мадоната на трона сред светците, Рождество Христово със светците и Житието на Св. Антоний Абат. Особено ценен е стенописният цикъл в сакристията, също дело на Якуерио, удостоверен от открития през 1914 г. готически надпис «[picta] fuit ista capella p[er] manu[m] Jacobi Jaqueri de Taurino»). Той включва Благовещение, Св. св. Петър и Павел, Молитвата в градината, Евангелистите върху сводните платна, а на люнета – прочутото Изкачване до Голгота. „Изкачването към Голгота “ представя на неутрален фон гъста тълпа от фигури, въоръжени с копия, знамена и алебарди, веещи се в горната част. Те обкръжават, макар и от известно разстояние, скърбящия Христос, носещ кръста, докато други персонажи грубо бутат дървото или дърпат Спасителя с въже. Сред множеството се откроява голямо разнообразие от човешки типове – от светлокожи и рижобради скандинавци до по-тъмнокожи кавказци, от млади до възрастни, от бедни до богати. Линейният стил доминира чрез подчертани черни контури и изключително внимание към детайла, например във възлестата структура на дървото на кръста. Всеки образ е ясно отделен от останалите, което създава драматична, лишена от сантименталност сцена. В апсидата се съхранява ценен полиптих на Дефенденте Ферари от 1531 г., изработен като оброк от Монкалиери по време на чумната епидемия същата година. От десния неф се достига до единствената запазена част от някогашната обител, която първоначално се е простирала покрай църквата и я е свързвала с близкия манастир. Той е преустроен през XVIII век чрез адаптиране на по-ранната сграда от XV век. Селска постройка „Ранверсо“ Права алея пресича обработваемите полета и свързва абатството с Cascina Nuova d'Indrit – ценен селски комплекс от 1782 г., запазил характерната архитектура на „затворения двор“, вероятно по проект на Джован Батиста Фероджо. Сградата е една от най-старите пиемонтски ферми, разположена в район с обилна гориста покривка и ясно изразен традиционен земеделски пейзаж. Тя е част от имотите на абатството и след дълга, внимателна консервационна реставрация е отворена отново за посетители през 2017 г. Частните собственици я преименуват на Cascina Ranverso и я превръщат във функционираща ферма. Вижте също Пиемонт Вал ди Суза Бележки Литература AA.VV., Piemonte, Milano, Touring Editore, 2005. AA. VV., Ordine Mauriziano (a cura di), Sant'Antonio di Ranverso, Cavallermaggiore (CN), Gribaudo Editore, 1990.