Абатство Вецолано

Абатство „Санта Мария ди Вецолано“ (на италиански: Abbazia di Santa Maria di Vezzolano) е религиозна сграда в романски и готически стил и един от най-значимите средновековни паметници в Пиемонт, Италия. Намира се в община Албуняно, провинция Асти, Северна Италия. Наименованието „абатство“ е неточно – църквата никога не е имала статут на абатство, а правилното ѝ название е Canonica di Santa Maria di Vezzolano. От декември 2014 г. комплексът се управлява от италианското Министерство на културното наследство чрез Музейния комплекс „Пиемонт“, преобразуван през декември 2019 г. в Регионална музейна дирекция. Вецолано е включено в Трансроманския културен маршрут на Съвета на Европа. Топоним Съществуват няколко хипотези за произхода на името на местността. Една от тях го свързва с gens Vetia или с френското селище Везле (Vézelay), където по времето на Карл Велики вече съществува абатство. По-вероятен е средновековният или регионален произход от Vezzola или Vetiola със значението „съд за вода“, което се подкрепя от близостта на течащ поток край комплекса. Основаване Традицията свързва основаването на църквата с Карл Велики. Според по-разпространена версия през 773 г. императорът ловувал в гората на Вецолано, когато от гробница пред него се появявили три скелета. Уплашен, той бил напътстван от отшелник да се помоли на Богородица и затова пожелал да изгради абатска църква на мястото на видението. Макар някои историографски традиции да поддържат тезата, че църквата „Санта Мария“ съществува още през лангобардския период и по-късно е разрушена от сарацините, наличната документация е непълна или липсва, поради което тези хипотези остават недоказани. Най-старият известен документ, свързан с комплекса, датира от 1095 г. В него се споменават духовниците Теодул и Егидий, които получават като дар от няколко благородници църква, посветена на Света Мария, заедно с прилежащи имоти, с ангажимента да основат религиозна общност. От тази ранна постройка не са запазени следи. Изграждането на църквата в днешния ѝ вид започва през втората половина на XII век, вероятно по инициатива на Гвидон, чието име е отбелязано върху олтарната преграда. В началото на XIII век църквата е завършена, докато останалата част от комплекса, включително манастирът и клоатърът, е оформяна и разширявана през следващите столетия. Стилистично комплексът се намира на границата между романския и готическия стил. Пясъчникът и тухлата определят архитектурния му облик, изграден върху характерната бихромия от редуващи се двуцветни ленти – особеност, споделена с други италиански архитектурни традиции, особено лигурийската и тосканската. Комплексът е обитаван от религиозни общности до началото на XIX век, когато по време на Наполеоновото управление институцията е разпусната. Камбанария и апсиди Камбанарията се намира в началото на левия кораб на църквата. Тя има романска структура и е преустроена в горната си част. Параклисът до апсидата, който се опира на камбанарията, е реконструиран през XX век по следите на оригиналната постройка – както и апсидата над капитулната зала Основната апсида остава тази от втората половина на XII век. Фасада Фасадата, украсена в горната част с теракотена облицовка, редуваща се с хоризонтални каменни ленти, е типично романска и напомня на ломбардските и пизанските архитектурни мотиви. Тя включва три реда слепи галерии (с изключение на централната, прекъсната от двусводести прозорци), украсени с тънки колони. Големият двусводест прозорец съдържа ценна композиция с фигурата на Иисус Христос, придружен от архангелите Михаил и Рафаел, въоръжени съответно с копие и с меч. В полето над прозореца са изобразени два ангела със свещи, редуващи се с три полихромни каменни легена от ислямско производство. По-нагоре са представени два шесткрилни серафима, облегнали на колела атрибут, по-характерен за херувимите). Най-отгоре, в ниша, е видим неясен бюст, вероятно на Бог Отец. От трите оригинални портала днес са видими само два: десният е изчезнал, тъй като съответният кораб е почти напълно погълнат от манастирските постройки, докато левият, макар и зазидан, все още пази красив люнет с централен, силно повреден барелеф и две странични скулптури на човешки лица. Богатият главен портал е украсен с колони, капители и стълбове, оформени предимно с фантастични животни, както и с фитоморфни и геометрични мотиви. В люнета е изобразена Богородица на трона, обградена от два ангела, докато Светият Дух под формата на гълъб ѝ шепне в ухото. Интериор Интериорът е оформен в романско‑готически стил с френски и ломбардски влияния. Днес църквата има два кораба – централен и ляв, докато десният е включен в клоатъра през втората половина на XIII век. Сводовете са заострени и подсилени с оребрени дъги. Централният кораб е пресечен напречно от фино декорирана олтарна преграда– рядък за Италия архитектурен елемент, но широко разпространен в църквите отвъд Алпите. Структурата от пясъчник принадлежи към Бургундската школа; дългият надпис свидетелства, че е завършена през 1189 г. Тя се опира на пет заострени дъги и е украсена с два реда полихромни скулптури. Горният ред, посветен на Богородица, представя три епизода от Успението: Свалянето от кръста, Пробуждането и Триумфа в небесата (в центъра), както и четирите символа на евангелистите. Долният ред съдържа поредица от патриарси – от Авраам до Йосиф, според родословието на Иисус у Матей. Пет от общо четиридесетте фигури липсват върху преградата и са изрисувани върху колоните отстрани (трима на лявата, двама на дясната), което подсказва, че първоначално структурата е била по-дълга или предвидена за друго място.В лявата пътека, непосредствено зад преградата, капител с барелеф изобразява Самсон, който разтваря челюстите на лъва. Главният олтар пази ценен триптих от рисувана теракота, датиран от средата на XV век. В задната апсида, от двете страни на централния прозорец, се намират два висококачествени каменни барелефа от втората половина на XII век, представящи архангел Гавриил и Богородица. Сводът на апсидалния басейн, изграден от редуващи се ленти тухла и пясъчник, създава силен оптичен ефект, сравним с този в параклиса „Сан Галгано“ в Монтесиепи (Киуздино). Клоатър и свързаните с него пространства Влизайки в клоатъра, отляво се намира врата, рамкирана от два прозореца с колони – входът към капитулната зала. По-нататък друга врата води към голямата къща за гости. И в двете помещения са разположени постоянни фотографски изложби: едната е посветена на символичното използване на математически и геометрични пропорции в средновековната религиозна архитектура, а другата представя богатото разнообразие на романските църкви в провинция Асти. Между североизточното и северозападното крило двата ъглови капитела са украсени с Житието на Богородица. Четирите страни на клоатъра не са хомогенни, тъй като са изграждани в три различни фази. Разликите се виждат ясно по стените към вътрешната градина: Северозападната страна (втората половина на XIII век), оформена върху пространството на бившия десен кораб на църквата, е осветена от три големи готически двусводести прозореца с каменни колони. Североизточната страна включва подобен прозорец, но продължава с тухлена стена с две понижени арки върху кубични капители и многоъгълни колони. Тази част, както и югоизточната, е най-нова, от XV век, и е променяна и по-късно. Югоизточната страна е изградена от четири големи тухлени арки, идентични с тези от североизточното крило; оттук се влиза в трапезарията. Югозападната страна, най-старата (XII век) и вероятно най-интересната, се отличава със серия от осем заострени арки, редуващи каменни колони и цилиндрични стълбове в смесена зидария (тухла и камък). Това решение създава изразителен пластичен и хроматичен ефект, допълнен от малки прозорци и страничен балкон в горната част. Стенописи По цялото северозападно крило на клоатъра са запазени множество ценни стенописи. Заедно те образуват един от най-значимите живописни цикли в пиемонтското изкуство на XIV век. Стенописите са реставрирани в началото на 90‑те години на XX век. По северозападното крило на клоатъра са запазени няколко ценни стенописни композиции, които заедно образуват един от най-значимите пиемонтски живописни цикли от XIV век. Първа арка – над входа на клоатъра се намира люнет с готическа фреска във френски стил, изобразяваща Богородица на трона, придружена от два ангела с кадилници. Втора арка (гробището на Ривалба) – най-богатата и най-добре запазената. На стената са разположени четири сцени, една над друга: Христос Вседържител сред символите на евангелистите; Поклонението на влъхвите, с поклонник, представен от ангел; Контрастът на тримата живи и тримата мъртви (понякога погрешно тълкуван като легенда за Карл Велики); Легнал покойник в червена дреха (силно повредена сцена). От другата страна, над прозореца към градината, има частично запазено Разпятие. На свода се виждат останки от изображение на св. Григорий Велики – единственото оцеляло от цикъла на четиримата отци на Църквата. Трета арка – сложна композиция с Богородица на трона и Младенеца в центъра. Отляво духовник, посредничен от ангел, поднася модел на църква; вдясно е представен св. Августин в епископски одежди. В началото на сцената е изобразен Агнецът. Четвърта арка – съдържа още един Христос Вседържител, запазен частично, тъй като през XVIII век на стената е добавено стълбище и е отворен проход към олтарната преграда. По-голямата част от стенописите е загубена. Пета арка (гробището на Радикатите) – включва Христос Вседържител и фигура на рицар в броня. До него са представени св. Йоан Кръстител, коленичещ пред Богородица на трона, и св. Петър. Задна стена – съдържа по-стара, но фрагментарна версия на Контраста. Двамата оцелели рицари вдигат ръце в ужас, докато от тримата мъртви е запазен само малък фрагмент. Над сцената се вижда частично Разпятие. Овощна градина През 1996 г. Управлението за архитектурно и екологично наследство на Пиемонт предлага създаването на традиционна градина върху земята зад абатството. Парцелът е поверен на доброволческа група под егидата на Леонардо Мосо и Карло Фрутеро, която се организира като „Овощна градина на Каноника „Вецолано“ – Комитет за опазване на селския пейзаж“. Целта е да бъде възстановена овощна градина, подобна на тази, засвидетелствана в старинни рисунки. Решено е да се отглеждат ябълкови дръвчета, тъй като те са най-подходящи за климата на Северна Италия, за почвите на пиемонтските хълмове и заради по-голямата им устойчивост на паразити. Галерия с изображения Вижте също Пиемонт История на Пиемонт Бележки