Бросо

Бро̀со (на италиански: Brosso; на пиемонтски: Breuss, Бреус) е село и община в Метрополен град Торино, регион Пиемонт, Северна Италия. Разположено е на 797 m надморска височина. Към 1 януари 2025 г. населението на общината е 390 души, от които 10 са чужди граждани. География, административно деление и население Бросо се намира в странична долина на Горна Валкиузела, сгушено в естествен басейн, заобиколен от ливади и гори. Селото е разположено между Валкиузела и долината на река Дора Балтеа, в района Канавезe, в североизточната част на Метрополен град Торино. Разположено е срещу и на приблизително същата височина като село Андрате. Формата му възпроизвежда очертанията на мореновия релеф „Ла Сера ди Ивреа“ и представлява дясната странична крайна част, чийто горен ръб образува дълга наклонена линия чак до Страмбинело. Най-високите точки на територията са Пиан дей Франчези (1945 m), Монте Грегорио (1953 m) и Монте Кавалария (1464 m). Общината заема площ от 11,31 кв. km и включва административния остров Пианеца в община Траверсела. През Бросо протичат два водни течения: потокът Аса и потокът Блеконио. Районът, богат на пасища и кестенови гори, има неправилен геометричен профил с ясно изразени вариации в надморската височина, достигащи до 2031 m. Граничи с шест общини: Лесоло, Валкиуза, Куасоло, Траверсела, Боргофранко д'Ивреа и Таваняско. Намира се на 47 км от Торино и на 107 км от Милано. Към 1 януари 2025 г. населението на общината е 390 души, от които 10 чужди граждани. Сред последните преобладават тези на Румъния (5 души). Български граждани липсват. Топоним Първите селища на територията на днешен Бросо са основани от саласите, които оставят следи от своя език в местната топонимия. Според А. Бертолоти името означава „село на хълма“ или „село на планината“, тъй като коренът bro обозначава именно „планина, хълм“. Друг местен историк – Дж. Ф. Саудино – свързва топонима с израза „чашковидно злато“, тъй като в древността пиритът, изобилен в местните планини, често е бил разменян като злато. Според трета хипотеза името произлиза от средновековното латинско brossa – „горичка“, което добре съответства на облика на района, богат на зелени площи. Най-старите засвидетелствани форми са Brucium, последвана от варианта Brocium. История В древни времена селището има особено значение в сравнение с околните, поради което през Средновековието и чак до близкото минало цялата долина е известна като Вал ди Бросо, или по-точно Вале де Брокса. Макар да липсват сигурни сведения за първите ѝ обитатели, е известно, че районът е населен още от праисторически времена. Според свидетелството на Катон Стари саласите – население от келтски произход – се установяват в тази област и, за да изработват необходимите за лов и земеделие инструменти, започват да добиват и използват минерала, който се среща по склоновете на планините: пирита. След години на войни и ожесточена съпротива саласите са подчинени от римляните, като се предполага, че именно нуждата на Рим от този минерал за военните му кампании е сред основните причини за завоеванието. Първите сигурни документи за Бросо датират от XII век, когато долината е част от владенията на графовете Сан Мартино ди Кастеламонте. Местните господари, наричани Аймонини, са известни със своята тираничност. Добивът и обработката на желязо и мед продължават през вековете, както личи от документални свидетелства за съществуването на мини и металургични съоръжения. Силата на местните благородници е тясно свързана с данъците върху мините. Уморени от непрестанните конфликти и тежкото потисничество, селяните неколкократно се разбунтуват. Едно от най-кървавите въстания е това на Тукините, които през 1386 г. напускат Бросо, разпространяват се из Канавезе и разрушават множество замъци. Легендата разказва, че жителят на Бросо Антонио Капра, отказвайки да приеме правото на господаря на първа брачна нощ, повежда селяните към нападение на замъка. Тиранинът е заловен, затворен в бъчва и търкулнат по стръмния склон. Делото на Капра се възпроизвежда ежегодно по време на детския карнавал, когато преди историческия парад символично се „подпалва“ замъкът. Гербът на общината също напомня за този период, като изобразява кула и бъчва. Жителите на Бросо и на цялата долина неколкократно се заклеват във вярност на Дом Савоя, надявайки се на защита срещу феодалната власт. Въпреки това борбите продължават повече от век, водейки до глад, бедност и периодичен упадък на минното дело. Важна дата в историята на Бросо е 1 януари 1497 г., когато в присъствието на знатни личности и нотариус събранието на главите на семействата определя правилата за експлоатация на мините, съчетавайки минното дело с агро-пастирските дейности. Миньорският статут, написан на латински език под заглавие Ordinamenta et Conventiones loci Brozi, е утвърден от херцог Емануил Филиберт Савойски и впоследствие многократно допълван. През 1602 г. е преведен на италиански и остава в сила дълго време. През следващите векове животът в Бросо остава тясно свързан с минното дело и металургията. По течението на потока Аса и днес могат да се видят останки от съоръжения, използвани от миньори и железари: пещи за печене, езера за промиване, ковачници и механични пестили, позволяващи добив на желязо без леене на чугун. През XVIII век Валкуизела е основният доставчик на желязо за Дом Савоя. То се използва за изработването на оръдията, с които са отблъснати френските войски в битката при Асиета на 19 юли 1747 г., както и за портите на Кралския дворец в Торино. В края на века технологията на високата пещ измества традиционния нисък огън, известен като „alla brossasca“, което води до упадък на местната металургия. Минната дейност се насочва към добива на пирит – първоначално за производство на зелен витриол, а от около 1830 г., когато комплексът е предоставен на семейство Склопис, за производство на сярна киселина. Изграждат се нови съоръжения: наклонени равнини (едната от които е била най-дългата в Европа за времето си), въздушни въжени линии и теснолинейни коловози за вагони с животинска тяга, които транспортират материала до гара Монталто Дора за последващо изпращане към Торино. Мините са закрити през 1964 г., когато остарелите методи на добив правят производството по-скъпо от вноса. В селото все още живеят хора, които помнят в детайли труда в тунелите на Монте Кавалария, поддръжката на оборудването, сортирането на материалите и товаро-разтоварните дейности. Към средата на XX век, с прекратяването на минното дело и ограничените възможности в селското стопанство, местното население започва да работи почти изцяло в Ивреа и нейната Оливети, което води до прогресивно обезлюдяване на района. Днес се наблюдава обратна тенденция – развитие на сектора на услугите и, макар и в ограничена степен, завръщане към селското стопанство (главно говедовъдство). Икономика Селското стопанство и индустрията ангажират почти цялото население в трудоспособна възраст. Третичният сектор е ограничен и включва седем търговски и обслужващи обекта: магазини, ресторанти и хотел. Селскостопанската дейност се основава на дърводобив и животновъдство; стопанствата са предимно семейни и обединени в кооперация за продажба на мляко. В района се осъществява и общинска дейност по добив на диорит. Забележителности Енорийска църква „Свети Архангел Михаил“ Енорийската църква „Свети Архагел Михаил“ (Chiesa parrocchiale di San Michele Arcangelo), чиято първоначална постройка вероятно датира от около 1000 г., е най-старата във викариата и в долината. Разположена е на хълм с изглед към Мореновия амфитеатър на Ивреа. Смята се, че е издигната върху руините на по-ранен римски храм, посветен на Слънцето. Сигурни сведения за съществуването ѝ има от XIV век, а през 1545 г. е осветена. През XVI век е окончателно преобразувана в селска готическа сграда, а през XVIII век е разширена. Между 1907 и 1908 г. е извършена цялостна реставрация, включваща обновяване на пода, укрепване на външните и вътрешните стени, покрива и камбанарията. Трезвата ѝ романска фасада е украсена с пронаос, поддържан от две елегантни колони със стъпала, както и с наскоро реставрирана фреска на св. Архангел Михаил. Интериорът е еднокорабен, с девет олтара, просторен и богато декориран, със смес от полуготически кораб и бароков презвитерий. В църквата се съхранява и силно повредена фреска, вероятно от втората половина на XVI век, изобразяваща Скелета на Смъртта с лопата. Мини на Бросо Мините на Бросо са известни от векове с изобилието и голямото разнообразие на минерали, образци от които се срещат в множество европейски колекции. Според „Монографията на братята Склопис“ (Monografia dei fratelli Sclopis) експлоатацията им датира още от римско време, когато се добиват олово и сребро, основно от сребърния галенит. В периода на Римската република правото на експлоатация принадлежи на собственика на земята, тъй като подземната собственост не е юридически разграничена; в имперската епоха надделява принципът, че императорът предоставя или отнема правото за добив. Това право се запазва и през Средновековието, когато господарите на Бросо – графовете Сан Мартино ди Кастеламонте – го упражняват от XI век почти до края на XIV век. Първото сигурно свидетелство за миньорска дейност е документ от 5 януари 1244 г., съдържащ заповед, свързана с мините. Жителите на Вал ди Бросо страдат не само от тиранията на местните господари, но и от тежките данъци върху единствения природен ресурс, който им осигурява препитание. Още от 1262 г. те се опитват да се освободят от тези налози. Въстанието на Тукините през 1386 г., започнало именно в Бросо, нанася силен удар върху феодалната власт в Канавезе. Изтощени от дългите войни между гвелфи и гибелини, местните благородници се подчиняват на граф Амадей VI Савойски. На 17 януари 1448 г. той издава концесия, която освобождава експлоатацията на железните мини в долината от всички данъци и такси, като запазва за себе си правата върху златото и среброто. На 1 януари 1497 г. мъжете от Бросо приемат първите устави, регулиращи миньорската дейност, изсичането на горите, използването на пасищата и управлението на Братството на Светия дух – институция, подпомагаща бедните и семействата на пострадалите работници чрез средства, събирани от самите миньори. Уставите определят задълженията, правата и работното време както на земевладелците, така и на занаятчиите. Между XV и XVII век се оформя и укрепва система на самодостатъчна икономика, основана на сътрудничество между членовете на общността. Статутите са преразглеждани многократно до 25 януари 1561 г., когато херцог Емануил Филиберт Савойски утвърждава принципа на „класическото римско право“, според който собственикът на земята притежава и недрата, и минералите в тях. Този принцип остава в сила до 1840 г., когато Карл Алберт с едикт от 30 юни въвежда обратното правило (влязло в сила като закон през 1859 г.), ограничавайки собствеността само до повърхността. Пътеката на Воте Пътеката за мулета (La strada delle Vote), която от Бросо по левия бряг на потока Аса достига до Калеа, е наситена с исторически свидетелства, свързани с вековната експлоатация на мините. Този важен комуникационен маршрут, оформен в сегашния си вид през 1809 г. чрез модификация на по-стар път, улеснява достъпа до минните райони на Аса както от Валкиузела, така и от Долна Вале Дора. По протежение на долината, в общините Бросо и Лесоло, са разположени многобройни мини и свързаните с тях металургични съоръжения. Култура и образование В селото няма детски градини и училища. Детските градини са в Лесоло, Валкиуза и Фиорано Канавезе, началните училища и прогимназиите – в Лесоло и Валкиуза, а гимназиите – в Ивреа. Източници Външни препратки Уебсайт на общината Pro Loco Бросо