NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
San Francisco del Desierto

San Francisco del Desierto (en italiano: San Francesco del Deserto)​ es una isla en la laguna de Venecia, con una superficie aproximada de 4 hectáreas. Se encuentra entre San Erasmo y Burano. Alberga un convento. La isla era frecuentada desde tiempos del Imperio Romano. En 1220, San Francisco, llegó aquí a su regreso de la Tierra Santa durante la quinta cruzada, y fundó una ermita aquí. Durante el gobierno de Austria sobre Venecia, la isla fue abandonada por sus características no saludables, y se utilizó como depósito. En 1858 fue donado a la diócesis de Venecia, que permitió a los frailes refundar un convento aquí. Véase también Geografía de Italia Geografía de Europa Referencias
San Francesco del Deserto

San Francesco del Deserto est une île de la lagune de Venise située entre San Erasmo et Burano. Elle a une superficie de 0,02 km². Histoire Cette île a des origines anciennes qui remontent à l'époque romaine. Elle tient son nom actuel de la visite de Saint François d'Assise sur l'île lorsqu'il rentra d'Égypte. En 1220, lorsque cette île s'appelait alors Île des Deux Vignes, elle fut choisie pour fonder un repaire où il serait possible de prier et de méditer en paix et loin des mondanités. Après la mort de Saint François d'Assise, Jacopo Michiel, propriétaire de l’île (faisant partie de la famille du doge éponyme et neveu par alliance du patriarche de Grado Angelo Barozzi), se mit d’accord avec le ministre provincial saint Antoine de Padoue pour faire ériger une église en l’honneur du saint. Il légua l’île le 4 mars 1233 à l' ordre des Franciscains des Frari de Venise, qui y construisirent un couvent. En 1453, Pie II concéda l’île aux Minori Osservanti, qui restaurèrent l’église et le couvent. Ils y édifièrent un cloître de style renaissance. En 1493, Clement VII y installa des Minori Riformati, qui habitèrent l’île jusqu’en 1806, où ils furent chassés par Bonaparte. Les frères se réfugièrent au couvent San Bonaventura à Venise. Le lieu fut alors ensuite destiné à la mise en place d'une poudrière mais en 1858 l'île fut cédée par les Autrichiens au diocèse de Venise et les frères durent refonder le monastère qui est encore actif aujourd'hui. Voir aussi Articles connexes Venise Lagune de Venise Saint François d'Assise Liste des îles d'Italie Liens externes (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « San Francesco del Deserto » (voir la liste des auteurs). L'avis du Petit Futé Portail des îles Portail de la mer Adriatique Portail de Venise
San Francesco del Deserto

San Francesco del Deserto je otok u Venecijanskoj laguni između otoka Sant Erasmo i Burano, od 4 hektara. Na otoku se nalazi franjevački samostan s 9 frajevca. Povijest Otok je bio naseljen još od rimskih vremena, što dokazuje otkrića nekih nalaza na nalazištu Isola delle Due Vigne. Nakon povratka iz Svete Zemlje u doba Petog križarskog rata na otoku se skrasio Franjo Asiški 1220. On je na otoku ostao zbog mira, i mogućnosti meditacije, tako da se on uzima za osnivača samostana na otoku. Nakon njegove smrti, otok je darovan franjevcima u ožujku 1233., zapravo Jacopu Michieleu rođaku biskupa Grada - Angela Barozzija, koji je zadužen za izgradnju samostana. Franjevci su u 15. stoljeću, napustili otok i samostan zbog pogoršanih uvjeta života. Otok je ostao napušten sve dok ga austrijska vojska nije nakon napoleonskih ratova počela rabiti kao skladište baruta. Nakon tog Austrijanci otok su darovali 1858. venecijanskoj biskupiji, a ona ponovno dala otok franjevcima kako bi obnovili samostan. Galerija slika Izvori Vanjske poveznice Isola San Francesco del Deserto, službene stranice samostana Arhivirana inačica izvorne stranice od 1. travnja 2011. (Wayback Machine) (tal.)
San Francesco del Deserto-sziget

San Francesco del Deserto (velencei nyelven San Francesco del Dexerto) a Velencei-lagúna egy aprócska szigete a Sant’Erasmo-sziget és Burano között, a lagúna déli, kissé elhagyatott területén. Velence közigazgatása alá tartozik. Buranóról csónakon kb. 20 perc alatt közelíthető meg. Területe mindössze két hektárnyi. Története 1220-ban még Isola delle Due Vigne néven volt ismert. Ebben az esztendőben Assisi Szent Ferenc ezt a szigetet választotta visszavonulásának színhelyéül. 1233-ban aztán Jacopo Michiel a franciskánus szerzeteseknek adta a szigetet. Mostani elnevezése arra utal, hogy a XV. században szinte kihalt, lakatlan területté vált. 1460-ban új templomot emeltek rajta az egykori helyén, ma csupán tíz szerzetes éli itt mindennapjait. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a San Francesco del Deserto című olasz Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Alta Macadam: Velence (Kék útikönyvek, Corvina., 1994) ISBN 963-13-3888-6 Külső hivatkozások Információk a lagúnáról Google Maps térképe MILVa - Interaktív térkép a Velencei lagúnáról Comune di Venezia, Tematikus kartográfia Velence lagúnájáról Archív felvételek a Velencei lagúnáról
San Francesco del Deserto

San Francesco del Deserto è un'isola della laguna Veneta, con un'estensione di circa 4 ettari, situata tra Sant'Erasmo e Burano. Ospita un convento di frati minori, originariamente fondato dallo stesso San Francesco. Storia Frequentato sin dall'età romana, come testimonia il ritrovamento di alcuni reperti nel sottosuolo, il luogo, già chiamato Isola delle Due Vigne, divenne nel 1220 approdo per Francesco d'Assisi, di ritorno dall'Oriente e dalla quinta crociata, dove si era recato a predicare il Vangelo al sultano e porre fine alla guerra. Il santo scelse l'isola per fondarvi un ricovero dove fosse possibile pregare e meditare in pace, lontani dalla mondanità. Dopo la sua morte, l'isola venne donata, nel marzo del 1233, ai frati minori dal patrizio veneziano Jacopo Michiel, parente del patriarca di Grado Angelo Barozzi, per fondarvi un convento. Nel XV secolo, abbandonata l'isola ed il convento per le condizioni ambientali divenute ormai inospitali, causa la malaria, da qui il termine disertata, anche se l'abbandono durò solo qualche decina di anni. L'isola venne occupata dai soldati napoleonici nel 1806 che depredarono il monastero e la chiesa dagli ornamenti e causa la soppressione la comunità dovette spostarsi nel monastero di San Bonaventura a Venezia. Successivamente la zona fu adibita a polveriera dagli austriaci sino a che nel 1858 il terreno venne donato al Patriarcato di Venezia, che consentì ai frati di rifondarvi il monastero, tuttora attivo. In occasione degli ottocento anni dalla venuta del santo assisiate sull'isola e dalla fondazione del monastero, si sono organizzate mostre e interventi aventi lo scopo di smuovere l'opinione pubblica circa il mantenimento dei luoghi sia di preghiera che naturalistici, tra questi il reportage realizzato dal report Giorgio Fornoni. Vi è ambientata la storia di Corto Maltese "L'angelo della finestra d'oriente". Galleria d'immagini Note Voci correlate Venezia Laguna di Venezia Ettore Calvelli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su San Francesco del Deserto Wikivoyage contiene informazioni turistiche su San Francesco del Deserto Collegamenti esterni Sito ufficiale del convento, su sanfrancescodeldeserto.it.
San Francesco del Deserto

San Francesco del Deserto is een eiland in de lagune van Venetië, in de Noord-Italiaanse regio Veneto. Er staat sinds 1233 een klooster van minderbroeders of franciscanen, met dezelfde naam. Het eiland is in diameter 300 meter op 170 meter. Er is geen openbaar vervoer naar het eiland; enkel private boten leggen er aan. Naam San Francesco. Het eiland en het klooster zijn toegewijd aan Franciscus van Assisi, de stichter van de minderbroeders. Deserto. Het eiland was enkele jaren verlaten in de 15e eeuw door de ongezonde vochtigheid en door malaria. Sindsdien voegen de Venetianen Deserto of woestijn toe aan de naam. Historiek Romeins huis Het eiland kende een bewoning tijdens het Romeinse keizerrijk, want resten van een woonst uit de 1e eeuw of 3e eeuw werden opgegraven. Klooster Volgens verhalen van het klooster bezocht Franciscus van Assisi in 1220 het eiland. Dit bezoek zou plaats gehad hebben bij zijn terugkeer uit Egypte. Modern onderzoek heeft twijfels over zijn verblijf op het eiland. In de jaren 1220 was Jacopo Michiel de eigenaar van het eiland. Hij was een patriciër uit Venetië en verwant met de doge. In 1228 liet Michiel een kerkje bouwen, in overleg met Antonius van Padua, de provinciaal-overste van de minderbroeders. In 1233 schonk Michiel het eiland officieel aan de kloosterorde. Michiel hield wel het recht over om elk jaar in de vastentijd in een huisje te verblijven. De minderbroeders bouwden een klooster, dat ze in de loop van de 15e eeuw verlieten. Zij liepen weg van de ondraaglijke vochtigheid en de malaria die het eiland teisterde. Paus Pius II vroeg in 1453 aan de minderbroeders om het vervallen klooster te herstellen. Er verrees een klooster in renaissancestijl. Circa 1500 gaf paus Clemens VIII het bevel het klooster over te dragen aan de recollecti, een afgescheurde tak van de minderbroeders. Kazerne De recollecti verbleven er tot 1806. In dit jaar verplichtten de Fransen, die het koninkrijk Italië bestuurden, de monniken te vertrekken naar het klooster van San Bonaventura in Venetië. Zij confisqueerden vervolgens het klooster. De dertig kloostercellen namen ze in gebruik als depot voor buskruit; het hele eiland werd een kazerne voor de napoleontische troepen. Later in de 19e eeuw schonk keizer Frans Jozef I van Oostenrijk, koning van Lombardije-Venetië, het eiland aan Mutti, de Oostenrijks gezinde patriarch van Venetië (1856). Mutti schonk het op zijn beurt aan de minderbroeders. Klooster Zo kwamen de minderbroeders na 500 jaar terug in bezit van het eiland San Francesco del Deserto (1858). De 19e-eeuwse herstelwerken legden een crypte van hun oude kerk en hun oratorium bloot. Tijdens archeologisch onderzoek in de jaren 1961-1965 kwamen bovendien overblijfselen van een Romeins huis tevoorschijn.
San Francesco del Deserto

San Francesco del Deserto (wł. Święty Franciszek na Puszczy) – wyspa Laguny Weneckiej na północy Morza Adriatyckiego, u wybrzeży Wenecji Euganejskiej. Powierzchnia wyspy to 4 ha. Znajduje się pomiędzy wyspami Sant'Erasmo i Burano. Na wyspie znajduje się konwent franciszkanów. Klasztor ten założył fundator zakonu św. Franciszek z Asyżu. Historia Wyspa była zamieszkana już w okresie rzymskim, na co wskazują odnalezione artefakty. Przed rokiem 1220 wyspa była nazywana przez wenecjan Isola delle Due Vigne, tzn. Wyspa Dwóch Winnic. Na wyspie zatrzymał się w 1220, wracając z Bliskiego Wschodu, św. Franciszek z Asyżu. Docenił wysepkę jako miejsce odosobnione, które mogło służyć za erem franciszkański. Wyspę ofiarował naśladowcom Biedaczyny z Asyżu patrycjusz wenecki Jacopo Michiel (marzec 1223). Bracia mniejsi wybudowali wówczas klasztor. Minoryci opuścili wyspę w XV w. ze względu na warunki klimatyczne. Austriacy zamienili część zabudowy konwentu na magazyn prochu. W 1858 wyspa została oddana diecezji weneckiej. Diecezja zezwoliła franciszkanom na ponowne otwarcie klasztoru. Na wyspie znajduje się grób sługi Bożego Bernardyna z Portogruaro. Przypisy Linki zewnętrzne Strona internetowa klasztoru franciszkańskiego na wyspie. isola-sanfrancescodeldeserto.it. [zarchiwizowane z tego adresu (2011-12-13)].
Santa Apollonia

Santa Apollonia je katolický kostel v Pise stojící na Via Sant’Apollonia, zasvěcený patronce zubařů. Historie a popis Původně se jmenoval San Pietro a Schia, a první dochovaná zmínka pochází z roku 1116. První rekonstrukce proběhla roku 1277. Roku 1777 byla budova kompletně přestavěna Tarocchim v barokním slohu. Interiér je trojlodní a uchovává malby Lomiho, Titiho a Bacchiniho. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Chiesa di Santa Apollonia na italské Wikipedii. Související články Seznam kostelů v Pise Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Santa Apollonia na Wikimedia Commons
Santa Apollonia, Pisa

Santa Apollonia is a church in Pisa, Italy. Once called San Pietro a Schia, this church is known from documents from 1116, and a reconstruction in 1277. In 1777, the Pisan architect Mattia Tarocchi reconstructed the church in Baroque style. The interior houses the altar and stucco and mural decorations by Tarocchi, and paintings by Aurelio Lomi, Pandolfo Titi, and the 19th-century painter Giuseppe Bacchini. Sources Barsali, U.; U. Castelli; R. Gagetti; O. Parra (1999). Storia e Capolavori di Pisa. Florence: Bonechi. Donati, Roberto. Pisa. Arte e storia. Narni: Plurigraf.
Chiesa di Santa Apollonia (Pisa)

La chiesa di Santa Apollonia è un luogo di culto cattolico di Pisa, situato in via Sant'Apollonia. Storia e descrizione Già detta San Pietro a Schia, è documentata dal 1116 e fu ristrutturata nel 1277. Fu per secoli sotto il giuspatronato dei Galletti. Nel 1777 fu completamente rifatta dal pisano Mattia Tarocchi nelle forme barocche con le quali oggi si presenta. L'interno conserva l'altare e decorazioni murali e stucchi del Tarocchi, dipinti dei pisani Aurelio Lomi e Pandolfo Titi (XVII e XVIII secolo) e tempere di Giuseppe Bacchini (1820). Dal gennaio 2014 vi viene celebrata la Messa tridentina, a cura del Comitato Pisano San Pio V, appartenente al Coordinamento Toscano Benedetto XVI. Gennai Giovanni organista dal 1985 al 1993. Note Voci correlate Messa tridentina Coordinamento toscano "Benedetto XVI" Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Apollonia Collegamenti esterni Fonte: scheda nei "Luoghi della Fede", Regione Toscana, su web.rete.toscana.it.
Chiesa di San Vittore (Villa Cortese)

La chiesa di San Vittore di Villa Cortese è il principale luogo di culto e la parrocchiale del piccolo comune della città metropolitana di Milano, intitolato a San Vittore il Moro, patrono della città. Architettura L'edificio, realizzato a partire dal 1910 su progetto dell'ingegner Malinverni, si presenta in stile neogotico lombardo. L'interno è suddiviso in tre navate con volte a crociera, suddivisione ben visibile anche sulla facciata tripartita. La pianta presenta anche transetto e presbiterio e nel suo complesso è lunga quasi 50 metri e larga 20. In facciata si trovano tre portali leggermente strombati all'interno dei quali, sopra le porte d'ingresso, si trovano dei bassorilievi: quello centrale, più grande rispetto agli altri due, è raffigurato San Vittore a cavallo. Sul bassorilievo di destra si trova l'Annunciazione, mentre su quello a sinistra la Madonna con Bambino. Sopra ai tre portali si trovano altrettanti rosoni, di cui quello centrale di dimensioni maggiori rispetto a quelli in corrispondenza delle navate laterali. Al culmine dei quattro pilastri che scandiscono verticalmente la facciata sono presenti dei bassorilievi raffiguranti, in ordine da sinistra a destra, gli evangelisti Luca (un bue alato), Matteo (un uomo alato), Giovanni (un'aquila) e Marco (un leone alato). L'organo a canne venne realizzato nel 2000 dai fratelli Ruffatti; esso è collocato in tre corpi sopraelevati: due simmetrici ai lati dell'altare (con Trombe orizzontali) e uno nell'abside, alle spalle dell'altare maggiore. Lo strumento dispone di 40 registri per un totale di 2521 canne. La consolle, in stile americano, dispone di 3 tastiere e pedaliera concavo-radiale ed è situata a pavimento nell'abside. Note Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Vittore Collegamenti esterni Sito ufficiale, su parrocchiavillacortese.it. (EN) Chiesa di San Vittore, in GCatholic.org. Chiesa di San Vittore, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Villa Cortese, su cittametropolitana.mi.it, Città Metropolitana di Milano. URL consultato il 5 gennaio 2017 (archiviato dall'url originale il 6 gennaio 2017). Villa Cortese. San Vittore Martire. Organo F.lli Ruffatti anno 2000, su organday.altervista.org, Organ Day. URL consultato il 5 gennaio 2017.
Стена на Сервий

Стената на Сервий (на латински: Murus Servii Tullii) е отбранително съоръжение, построено около град Рим в началото на 4 век пр.н.е. Стената е дебела 3,6 метра и дълга 11 километра, като има повече от дузина врати. От Арката на Галиен (Porta Esquilina) започват via Labicana и via Tiburtina. Наречена е на 6-ия римски цар Сервий Тулий.
Serviova hradba

Serviova hradba (it. Mura serviane) je nejstarší zčásti zachované opevnění města Říma. 11 km dlouhá kamenná hradba byla vybudována počátkem 4. století př. n. l. na obranu Říma před vpády Galů. Hradba byla postavena na základech starších hradeb, které nechal v 6. století př. n. l. vybudovat král Servius Tullius a po kterém byla také pojmenována. Popis Hradební zeď byla postavena z velkých bloků pěnovce (vápenného tufu) z okolí města Veje. Dosahovala až 10 m výšky, u země byla silná 3,6 m a měla 16 bran, z nichž se zachovalo jen málo. Zato z vlastní zdi dosud stojí poměrně rozsáhlé úseky, na severu přímo u nádraží Termini nebo na Aventinu, kde se dochoval i oblouk pro obranný katapult z pozdní doby republiky. Z vnější strany hradbu lemoval příkop, z vnitřní strany byla místy zesílena hliněným parkánem. V historii Hradba ochránila Řím před Hannibalem, když roku 211 př. n. l. za druhé punské války přitáhl s vojskem k městu. Za občanských válek však několikrát neodolala. V počátcích císařství už byla římská vojenská moc tak silná, že město toto opevnění fakticky nepotřebovalo, a proto se pozvolna šířilo i za Serviovu hradbu. Až když ve 3. století n. l. začaly Řím ohrožovat vpády Germánů, dal císař Aurelianus (†275) zbudovat hradbu novou a podstatně delší (viz vnější hradba na sousedním plánku). Odkazy Literatura K. Baedeker, Mittel-Italien und Rom. Leipzig 1900, str. 181. Související články Aurelianova hradba Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Serviova hradba na Wikimedia Commons (anglicky) Serviova hradba na stránkách Lacus Curtius (anglicky) Lacus Curtius: brány v Serviově hradběl (anglicky) Mapa "Serviovy" hradby podle posledních vykopávek Archivováno 4. 3. 2016 na Wayback Machine.
Servianische Mauer

Die Servianische Mauer ist die älteste römische Stadtmauer, von der noch größere Reste erhalten sind. Der antiken Überlieferung zufolge entstand sie im 6. Jahrhundert v. Chr.; die erhaltenen Teile datieren allerdings in das 4. Jahrhundert v. Chr. In den folgenden Jahrhunderten, der Blütezeit des Römischen Reiches, wuchs die Stadt Rom über die Servianische Mauer hinaus, die dadurch ihre Bedeutung verlor. Erst im 3. Jahrhundert n. Chr. wurde mit der Aurelianischen Mauer ein neuer Befestigungsring um Rom angelegt, der die Servianische Mauer ersetzte. Entstehung Die Servianische Mauer entstand, nachdem Rom über den ältesten Siedlungskern, genannt Roma quadrata, hinausgewachsen war. Ihre Errichtung wird auf den römischen König Servius Tullius (regierte 578–534 v. Chr.) zurückgeführt. Unter Lucius Tarquinius Superbus, dem Nachfolger des Servius Tullius, soll die Servianische Mauer noch einmal verstärkt und speziell im Bereich des Agger Tarquinii erhöht worden sein. Die heute vorhandenen Überreste stammen jedoch erst aus dem 4. Jahrhundert v. Chr. Laut Titus Livius erteilten die Zensoren im Jahr 387 v. Chr. den Auftrag zum Neubau der Mauer, nachdem die Stadt infolge der Schlacht an der Allia wenige Jahre zuvor von den Kelten eingenommen worden war. Da diese Mauer jedoch einer mehrfach nachweisbaren älteren Mauer folgt und die gleiche Bauweise aufweist, mag ihr Name gerechtfertigt sein. Als Baumaterial diente Tuffstein der stabilen Sorte „Grotta Oscura“, der den Römern seit Eroberung und Zerstörung der tiberaufwärts liegenden etruskischen Stadt Veji zur Verfügung stand. Die Mauer erreichte eine Höhe von zehn Metern und war bis zu vier Meter dick; sie lief bei einer Länge von elf Kilometern um alle sieben Hügel der Stadt. Das am besten erhaltene Mauerstück liegt am Hauptbahnhof Roma Termini am Esquilin. Ebenfalls auf Servius Tullius wird die Einrichtung des Pomerium zurückgeführt, jener Trennlinie, die die Stadt Rom von dem Land trennt, das zu Rom gehört (Livius schreibt dies bereits Romulus zu). Diese Grenze folgt nicht der durch die Servianischen Mauern vorgegebenen Linie, so dass angenommen wird, dass sie auch damit tatsächlich nichts zu tun hat. Liste der Tore Porta Flumentana – durch sie führte die Via Aurelia nach Rom, nachdem sie den Tiber überquert hatte Porta Carmentalis Porta Fontinalis – führte zur Via Flaminia Porta Sanqualis Porta Salutaris Porta Quirinalis Porta Collina – das nördlichste Tor; führte zur Via Salaria Porta Viminalis – (noch existent) Porta Esquilina – führte zur Via Labicana, Via Praenestina und Via Tiburtina (noch existent) Porta Querquetulana – führte zur Via Tusculana Porta Caelimontana (noch existent) Porta Capena – führte zur Via Appia und Via Latina Porta Naevia – auf dem Aventin, führte zur Via Ardeatina Porta Raudusculana – im östlichen Bereich des Aventin Porta Lavernalis Porta Trigemina – nahe dem Forum Boarium, führte zur Via Ostiensis Literatur Filippo Coarelli: Rom. Ein archäologischer Führer. Verlag von Zabern, Mainz 2000, ISBN 3-8053-2685-8, S. 20–25. Weblinks Anmerkungen