NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chiesa di Santa Croce (Ploaghe)

La chiesa di Santa Croce è un luogo di culto ubicato a Ploaghe, centro abitato della città metropolitana di Sassari, in via Pietro Salis. Consacrata al culto cattolico, fa parte dell'arcidiocesi di Sassari. L'edificio è ubicato di fronte alla casa comunale e, lateralmente, tra l'antica "Domo de su rettore", un palazzo rettorale edificato nel diciottesimo secolo, e la quattrocentesca chiesa di San Pietro con cui comunica mediante una porta interna. La costruzione della chiesa, in origine intitolata a santa Lucia, risulta antecedente al 18 ottobre 1587, giorno del rilascio della bolla a firma del papa, all'epoca Sisto V, con la quale venne ceduta alla confraternita di Santa Croce. Descrizione L'edificio è realizzato con conci squadrati di calcare a vista. La facciata, povera di membrature di superficie, presenta paraste laterali e termina con campaniletto a vela posto tra i due spioventi del tetto. Al portale d'ingresso, situato ad un livello più alto del piano stradale, si accede mediante una breve scalinata composta da sette alzatine. L'interno presenta un'aula mononavata da 25 metri per otto, coperta da volta a botte, con pianta a croce latina e cappellone centrale. Lateralmente sono presenti due cappelle un tempo intitolate l'una a santa Lucia e l'altra alla Madonna del Gonfalone, patrona dell'omonima confraternita. Importanti interventi di ristrutturazione vennero eseguiti nel 1707 e nel 1871, rispettivamente con costruzione della volta e ripavimentazione in ardesia, mentre nel 1969 venne eliminata la tribuna, gravemente danneggiata in seguito alla caduta di un fulmine. Diverse opere d'arte tra tele, pannelli e arredi settecenteschi presenti nella chiesa sparirono nel periodo in cui l'edificio, durante la seconda guerra mondiale provvisoriamente adibito a caserma, era occupato dai militari. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Croce Collegamenti esterni Notiziw sulla chiesa nel sito del Comune di Ploaghe, su comune.ploaghe.ss.it. URL consultato il 17 febbraio 2015 (archiviato dall'url originale il 18 febbraio 2015).
Oratorio della Madonna del Canale (Uzzano)

L'Oratorio della Madonna del Canale è un luogo di culto cattolico che sorge ai margini del borgo medievale di Uzzano, in Valdinievole, diocesi di Pescia, regione Toscana. Storia L'oratorio fu costruito nel 1623 in luogo di un'edicola sacra, posta in prossimità di una porta delle mura urbane. Tale edicola conteneva un'immagine della Vergine Maria, ritenuta prodigiosa. Si decise così di contenere tale immagine in un edificio. Antonio Dini fondò un beneficio presso l'oratorio contestualmente alla costruzione. Descrizione L'oratorio si presenta nel tipico assetto delle chiese toscane di campagna costruite nel XVII secolo. Sulla facciata, è presente una tettoia in muratura, con sottostante un affresco rappresentante la Madonna del Canale, di epoca recente. Alla base della facciata, dei sedili in pietra serena. Al culmine, un campanile a vela in stile neogotico. L'interno è molto semplice, l'altare maggiore, in pietra serena, raccoglie l'affresco della Vergine Maria tra i Santi Jacopo e Martino, patroni di Uzzano; alla base dell'affresco, è visibile uno scorcio di Uzzano e di Pescia ai primi del 1600. L'affresco era coperto fino a pochi anni fa da una tela attribuita al pittore uzzanese Alessandro Bardelli. Del medesimo autore, le due tele poste ai lati dell'altare maggiore, raffiguranti Santa Margherita di Scozia e Sant'Apollonia. L'oratorio è stato completamente restaurato nel 1991, grazie all'impegno di Serina Lavoratti, una signora uzzanese che si impegnò nella raccolta di fondi tra le famiglie emigrate negli Stati Uniti d'America. Bibliografia Alberto Maria Onori, Guida al territorio di Uzzano, Pontari editore, 2009, ISBN 9788886046510. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su oratorio della Madonna del Canale Collegamenti esterni Oratorio della Madonna del Canale, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa di San Nicolò (Povoletto)

La chiesa di San Nicolò si trova a Primulacco nel comune di Povoletto (UD), nei pressi dell'argine del torrente Torre, nella piazza del vecchio centro del paese. Storia Il primo documento che cita la chiesa di Primulacco è una donazione della fine del XIV secolo. In una nota del 1594 si dice di due altari, di cui uno posto esternamente nell'angolo della facciata a sinistra e che in quell'anno fu demolito. Tra il XVI ed il XVII secolo fu ricostruito, ma senza tenere conto della struttura originaria. Descrizione All'interno si trova un'aula quadrata con volta a crociera. Sul colmo della facciata vi è una bifora campanaria. Il campanile archiacuto in pietra proviene dalla chiesa di Racchiuso e fu posto in questo luogo nel 1903, durante i lavori di restauro, quando vennero aperte anche due finestre a sesto acuto, murata la finestra a mezzaluna posta nella parte meridionale dell'abside e demolitico il portico. Sotto la gronda dell'abside corre un motivo decorativo in cotto. Nella volta e lungo le pareti dell'abside vi sono affreschi risalenti ad epoche diverse, i più antichi risalenti al XII secolo-XIII secolo. Sulla parete di fondo è raffigurata la Trinità nella mandorla, in basso una teoria di Apostoli. Sulla parete di destra vi sono scene dalla Vita di San Nicolò, mentre su quella di sinistra una Passione di Cristo. Nella volta dell'abside sono dipinti i Padri della Chiesa e i Quattro Evangelisti. Nell'intradosso dell'arco trionfale vi sono sei figure di Santi; in basso a sinistra vi è San Rocco, mentre a destra San Sebastiano. Il ciclo più recente risale al 1544 ed è attribuito a Gian Paolo Thanner. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Nicolò Collegamenti esterni Chiesa di San Nicolò, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Civic Tower (Varese)

"The Civic Tower has well-defined characters. His position is made according to the best points of view, in a harmonious whole, emotionally, and control, in the context of urban and architectural Square ... " The Civic Tower of Varese or Littoria Tower (Italian: Torre Civica o Torre Littoria) is a square-shape tower, designed and built in the Fascist period. It is part of Piazza Monte Grappa. It was designed by the Roman architect Mario Loreti and inaugurated in 1933, as part of the construction of Piazza Monte Grappa at the promotion of Varese as the provincial capital. Gallery References
Torre Civica (Varese)

La Torre Civica di Varese (anche nota come Torre Littoria o del Littorio fino al 1945) è un edificio situato nella città italiana di Varese, nella centrale Piazza Monte Grappa. Progettata in stile razionalista dall'architetto romano Mario Loreti (attivo in città fino al 1942), nel quadro della vasta opera di riqualificazione del centro cittadino avviata sotto l'amministrazione fascista in occasione della promozione di Varese a capoluogo di provincia, fu costruita tra il 1937 e il 1938. Storia Il 5 luglio 1933 venne indetto dal Comune di Varese un concorso pubblico nazionale per la progettazione e costruzione di nuovi edifici nelle pertinenze della Piazza Monte Grappa. Vennero presentati 16 progetti, sottoposti al vaglio di due commissioni, che scelsero infine la proposta di Mario Loreti. L'architetto aveva previsto di erigere la "Torre Littoria" nell'angolo nordoccidentale della piazza, così da risultare dominante sul resto del complesso edilizio da qualunque punto di osservazione. Tuttavia Antonio Verga, titolare dell'omonimo negozio che si trovava nel palazzo sottostante, si oppose al progetto, che avrebbe comportato la demolizione di una parte del fabbricato, obbligandolo a ridurre gli spazi di sua proprietà, ivi compresi gli appartamenti soprastanti. Il 12 ottobre 1934 Verga inviò al Comune una richiesta preventiva di risarcimento danni, sicché alla fine l'amministrazione accondiscese a spostare l'edificio nell'angolo di sud-ovest, verso il palazzo delle Corporazioni. Onde ostentare reverenza verso l'autorità religiosa, si decise di mantenere la torre lievemente più bassa rispetto al vicino campanile di San Vittore (54 m contro 77,91). Struttura La torre presenta un aspetto spoglio e squadrato: i muri esterni, rivestiti di serizzo della valle Antigorio, descrivono un profilo sfalsato costituito da due parallelepipedi sovrapposti (uno occidentale, che termina a livello della terrazza, ed uno orientale, che arriva fino al tetto). Sul lato rispondente sulla piazza, all'altezza del secondo piano, venne costruito un palco per comizi in porfido rosso, sormontato da un altorilievo marmoreo recante lo stemma cittadino. Al di sotto della terrazza sommitale, sui lati "lunghi" della torre (settentrione e meridione) sono collocati due quadranti d'orologio retroilluminati. Nel secondo dopoguerra la torre venne progressivamente chiusa al pubblico e i locali interni caddero in disuso, fatti salvi i primi due piani: in alcuni si stabilirono alcune associazioni locali, in altri venne installato l'impianto di controllo delle telecamere di videosorveglianza del centro varesino. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Torre Civica di Varese Collegamenti esterni Torre Civica su fondoambiente.it
Ospedale Filippo del Ponte

The hospital Filippo del Ponte (Italian: Ospedale Filippo del Ponte) is a hospital of Varese, Italy. From November 2011 it has hosted the activities of the Maternal Infant of the Presidium of Varese. It is part of the Azienda Ospedaliera Ospedale di Circolo e Fondazione Macchi. History The hospital was founded in 1866 by Filippo del Ponte. It has developed through its donation and work of the Order of the Hospitaller Brothers of Milan. It was expanded in 1959 thanks to the agreement between the Hospital and Fatebenefratelli. The hospital today Today, the hospital is home of the activities of the Maternal Infant of the Presidium of Varese. Collaborates with the University of Insubria. Is undergoing major renovations that will transform the current structure into a high level center for Childcare in the North of Lombardy. References
Ospedale Filippo del Ponte

L'ospedale Filippo Del Ponte è un ospedale di Varese, facente parte dell'ASST Sette Laghi. Dal novembre 2011 ospita le attività delle aree ginecologiche-ostetriche e neonatali-pediatriche del Presidio di Varese. Storia L'ospedale nasce nel 1866 grazie ad una donazione di Filippo Del Ponte e si è sviluppato grazie all'opera dell'Ordine dei Fatebenefratelli di Milano. Grazie ad altre donazioni, l'ospedale ha ampliato la sua assistenza anche alle donne a partire dal 1957 e nel 1959, grazie alla convenzione tra l'opera pia Ospedale Del Ponte e Fatebenefratelli, ha ulteriormente espanso le sue competenze. Con la legge regionale 31 dell'11 luglio 1997, è stata costituita l’Azienda Ospedaliera, competente per le attività di ricovero e specialistica per la parte nord della provincia di Varese, ed entra a far parte del presidio di Varese dell'Azienda Ospedaliera “Ospedale di Circolo e Fondazione Macchi”. Nel marzo 2010 erano iniziati i lavori per la realizzazione del nuovo Polo materno-infantile, inaugurato l'8 maggio 2017 che ha ulteriormente ampliato l'offerta di servizi all'utenza, tramite l'apertura della chirurgia pediatrica dall'inizio del 2018 e del reparto di degenza di neuropsichiatria infantile da settembre 2018. Nel dicembre del 2019 è stato inaugurato il Pronto Soccorso Pediatrico. Nel luglio del 2021, al termine di lavori programmati da alcuni anni, è stato aperto un reparto di Terapia Intensiva Pediatrica e Ostetrico-Ginecologica. L'Ospedale oggi Oggi l'ospedale ospita le attività dell'area materno-infantile del presidio di Varese e dal 2017, con delibera regionale 6567 del 12 maggio 2017, è inserito tra i 5 HUB pediatrici della regione. Offre la possibilità di formazione sul campo dei medici in formazione specialistica delle scuole di Pediatria, Ginecologia, Neuropsichiatria Infantile ed Anestesia e Rianimazione della facoltà di Medicina e Chirurgia dell'Università Insubria di Varese. I servizi disponibili presso l'Ospedale sono gli ambulatori di Cardiologia Pediatrica, i reparti di Chirurgia Pediatrica, Urologia Pediatrica, Neonatologia, Terapia Intensiva Neonatale, Neuropsichiatria Infantile, Oncoematologia Pediatrica, Ostetricia e Ginecologia, Pediatria, Pronto Soccorso Pediatrico. È attivo anche un servizio di Radiologia. Note Collegamenti esterni Sito ufficiale, su ospedalivarese.net.
ТЕС Пріоло (ISAB)

ТЕС Пріоло (ISAB) – теплова електростанція на півдні Італії на острові Сицилії, провінція Сиракуза. Належить до типу IGCC (Integrated Gasification Combined Cycle), тобто не лише використовує технологію комбінованого парогазового циклу, але й має власну установку газифікації, що продукує паливо для живлення газових турбін. Проект реалізувала компанія ISAB, яка належить Edison Mission Energy (49%) та ERG Petroli (51%). Останній зі співвласників володіє нафтопереробним заводом, поряд з яким розташований майданчик ТЕС. При роботі цього заводу продукується значна кількість важких залишків – асфальту, смол вісбрекінгу – на постачання яких ISAB був укладений довгостроковий контракт. Зазначені фракції використовуються як сировина для установки газифікації, що продукує синтез-газ. Очищений синтез-газ подається на два енергоблоки, кожен з яких має по одній газовій турбіні з потужністю 161 МВт, оптимізованій під використання цього штучного низькокалорійного палива. Відпрацьовані ними гази потрапляють до котлів-утилізаторів, які живлять парові турбіни з показником у 115 МВт (також по одній на блок). Окрім двох основних енергоблоків, у складі секції газифікації діє турбоекспандерна установка, здатна продукувати 10 МВт електроенергії. Втім, враховуючи суттєве власне енергоспоживання, загальна номінальна потужність станції визначається на рівні лише 512 МВт. ТЕС ввели в експлуатацію у 1999 році, при цьому через затримку у спорудженні комплексу газифікації перші кілька місяців вона працювала на газойлі. За рік станція продукує понад 2,5 млрд кВт-год електроенергії. Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
ТЕС Ла-Казелла

ТЕС Ла-Казелла – теплова електростанція на півночі Італії у регіоні Емілія-Романья, провінція П'яченца. У 2000-х роках частково модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. У 1971 – 1972 роках на майданчику станції ввели в експлуатацію чотири класичні конденсаційні енергоблоки з паровими турбінами потужністю по 320 МВт. На початку 21 століття станція пройшла через серйозну модернізацію, під час якої всі три блоки були перетворені на значно ефективніші парогазові комбінованого циклу. Кожен з них доповнили газовою турбіною потужністю по 252,5 МВт, яка через котел-утилізатор живить парову турбіну, частково демобілізовану зі зменшенням потужності до 131,5 МВт (номінальна потужність блоків становить 375 МВт). При цьому паливна ефективність станції зросла до 56,5%. Як основне паливо ТЕС традиційно використовувала нафту, але після модернізації блоків у парогазові вони були переведені на природний газ (можливо відзначити, що неподалік проходять такі газопроводи як Мінербіо – Кортемаджоре – Алессандрія та Кортемаджоре – Генуя). Видалення продуктів згоряння блоків із котлів-утилізаторів здійснюється за допомогою димарів висотою по 90 метрів. Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 380 кВ. Примітки
ТЕС Ліворно-Феррарис

ТЕС Ліворно-Феррарис – теплова електростанція на північному заході Італії у регіоні П’ємонт, провінція Верчеллі. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2008 році, станція має один блок потужністю по 805 МВт. У ньому встановлені дві газові турбіни потужністю 260 МВт, які через котли-утилізатори живлять одну парову з показником 280 МВт. Загальна паливна ефективність ТЕС становить 57%. Як паливо станція використовує природний газ, який постачається із національної газотранспортної системи через відвід довжиною 0,6 км (варто відзначити, що блакитне паливл може надходити до регіону по газопроводах Мортара – Ківассо та Кортемаджоре – Турин). Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 400 кВ. Проект реалізувала компанія EP Produzione Centrale Livorno Ferraris, котра наразі належить EP Produzione (75%) та BKW Italia (25%). Примітки
ТЕС Маргера-Леванте

ТЕС Маргера-Леванте — теплова електростанція на північному сході Італії у індустріальній зоні Порто-Маргера (північне узбережжя Венеційської лагуни). У 1965 та 1972 роках на майданчику станції ввели в експлуатацію два конденсаційні енергоблоки з паровими турбінами потужністю по 160 МВт. Кожен з них міг також постачати технологічну пару в обсягах 200 тонн пари на годину гігантському нафтохімічному комплексу, що діяв тоді в Порто-Маргера. У 1992-му на майданчику створили перший в Італії енергоефективний блок комбінованого парогазового циклу, що отримав дві газові турбіни потужністю по 128 МВт, які через котели-утилізатори живили парову турбіну блоку № 1, переноміновану до показника 110 МВт. У 2001-му створили другий парогазовий блок, в якому одна газова турбіна потужністю 260 МВт живила через котел-утилізатор продуктивністю 367 тонн пари на годину парову турбіну блоку № 2, переноміновану до показника у 140 МВт. Паливна ефективність блоку становила 53,9 %. Таким чином, загальна потужність ТЕС досягнула 766 МВт. У 2023-му ввели в дію новий парогазовий блок потужністю 780 МВт з найменуванням «Levante 5». У ньому одна газова турбіна потужністю 510 МВт живить через котел-утилізатор продуктивністю 597 тонн пари на годину парову турбіну з показником 261 МВт. Паливна ефективність блоку становить 62,3 %. Після запуску «Levante 5» перший парогазовий блок вивели з експлуатації, а другий перевели в резерв. Конденсаційні блоки були розраховані на споживання нафти, тоді як парогазові використовують природний газ (може надходити до Порто-Маргера через перемичку від газопроводу Тарвізіо — Серньяно та по трубопроводу Равенна – Местре – Трієст). Видалення продуктів згоряння конденсаційних блоків відбувалось за допомогою димарів висотою 84 метра. Під час модернізації котли-утилізатори першого парогазового блоку під'єднали до димарів висотою по 36 метрів, тоді як для котла-утилізатора другого парогазового блоку спорудили димар висотою 56 метрів. Для охолодження станція використовує воду із Західного промислового каналу (Венеційська лагуна). Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працюють під напругою 220 кВ. Примітки
Kraftwerk Modugno

Das Kraftwerk Modugno (italienisch Centrale termoelettrica di Modugno) ist ein GuD-Kraftwerk im Industriegebiet der Stadt Modugno, Metropolitanstadt Bari, Region Apulien, Italien. Das Kraftwerk ist im Besitz von Sorgenia und wird auch von Sorgenia betrieben. Sorgenia gibt für die installierte Leistung des Kraftwerks 802 (bzw. 810) MW an: sonstige Quellen geben 750 760 800 oder 810 MW an. Das Kraftwerk nahm den kommerziellen Betrieb am 8. März 2010 auf. Kraftwerksblöcke Das Kraftwerk besteht mit Stand September 2023 aus einem Block, der in Betrieb ist. Die folgende Tabelle gibt einen Überblick: Der Block besteht aus zwei Gasturbinen sowie einer nachgeschalteten Dampfturbine. An die Gasturbinen ist jeweils ein Abhitzedampferzeuger angeschlossen; die Abhitzedampferzeuger versorgen dann die Dampfturbine. Die beiden Gasturbinen vom Typ GT26B wurden von Alstom geliefert. Die Leistung der beiden Gasturbinen wird mit jeweils 250 (bzw. 255) und die Leistung der Dampfturbine mit 250 MW angegeben. In den Jahren 2019 und 2020 wurden 1,364 (bzw. 1,835) Mrd. kWh erzeugt; die durchschnittliche Leistungsabgabe lag im Jahr 2020 bei 280 MW. Im Jahr 2021 war das Kraftwerk an 3403 (von 8760 möglichen) Stunden in Betrieb und erzeugte 1,067 Mrd. kWh. Sonstiges Die Kosten für die Errichtung des Kraftwerks werden mit 385 (bzw. 583) Mio. USD angegeben. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Italien Weblinks Modugno power station. Global Energy Monitor (GEM), abgerufen am 9. September 2023 (englisch). Einzelnachweise
ТЕС Модуньо

ТЕС Модуньо – теплова електростанція на півдні Італії у регіоні Апулія, на околиці міста Барі. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2010 році, станція має один блок номінальною потужністю 810 МВт. У ньому встановлені дві газові турбіни потужністю по 254,5 МВт, які через котли-утилізатори живлять одну парову з показником 320 МВт. Загальна паливна ефективність ТЕС становить 56,2%. Як паливо станція використовує природний газ, котрий постачається із національної газотранспортної системи через відвід довжиною 1,2 км з діаметром 500 мм. При цьому в район Барі блакитне паливо може надходити по газопроводах Феррандіна – Барі та Молітерно – Саннікандро – Латіано. Видалення продуктів згоряння із котлів-утилізаторів відбувається за допомогою двох димарів висотою по 55 метрів. Необхідна для охолодження вода подається по трубопроводу довжиною 8 км із станції очищення стічних вод Барі-Захід. Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
ТЕС Остілья

ТЕС Остілья – теплова електростанція на півночі Італії у регіоні Ломбардія, провінція Мантуя. У 2000-х роках частково модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Чотири конденсаційні енергоблоки з паровими турбінами потужністю по 320 МВт ввели в експлуатацію у 1967-му, 1972-му та 1974-му (два) роках. На початку 21 століття станція пройшла через серйозну модернізацію, під час якої три блоки були перетворені на значно ефективніші парогазові комбінованого циклу. Кожен з них доповнили газовою турбіною потужністю по 250 МВт, яка через котел-утилізатор живить парову турбіну, частково демобілізовану зі зменшенням потужності до 130 МВт. Як наслідок паливна ефективність станції зросла з 42% до 55%. Четвертий блок законсервували, так що наразі він не враховується при визначенні загальної потужності ТЕС. Як основне паливо станція Остілья традиційно використовувала нафту, але після модернізації блоків у парогазові вони були переведені на природний газ (може надходити до регіону через відгалуження від газопроводів Мінербіо – Кортемаджоре – Алессандрія та Зімелла – Мінербіо). Для охолодження використовується вода із річки По, на березі якої знаходиться майданчик ТЕС. Видалення продуктів згоряння блоків конденсаційної електростанції відбувалось за допомогою димарів висотою 200 метрів. Під час модернізації два котли-утилізатори встановили у існуючих конструкціях та під’єднали до димарів висотою по 100 метрів. Для дотримання екологічних нормативів третій котел використовує споруду висотою 150 метрів, тому його розмістили у новій будівлі. Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 400 кВ. На момент спорудження станції вона належала компанії Enel, далі була придбана німецькою E.ON, а наразі є власністю EP Produzione (дочірня структура чеської групи EPH). Примітки
ТЕС Дель-Мінчо

ТЕС Дель-Мінчо – теплова електростанція на півночі Італії у регіоні Ломбардія, провінція Мантуя. На початку 2000-х модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. У 1966 році на майданчику станції ввели в експлуатацію конденсаційний енергоблок з паровою турбіною потужністю 80 МВт, а в 1983-му тут запустили другий блок з показником 160 МВт. В 2004-му станція завершила модернізацію із перетворенням на значно ефективнішу парогазову. В межах проекту встановили газову турбіну потужністю 250 МВт, котра через котел-утилізатор живить парову турбіну блоку №2 (блок №1 при цьому вивели з експлуатації). Як наслідок, паливна ефективність станції зросла до 55%. Також після модернізації ТЕС повністю перейшла з мазуту на природний газ (можливо відзначити, що неподалік проходит газопровід Тарвізіо – Серньяно). Видалення продуктів згоряння конденсаційних блоків відбувалось через димар висотою 150 метрів, тоді як для котла-утилізатора спорудили димар висотою 80 метрів. Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованим на роботу із напругою 220 кВ та 130 кВ. Примітки