Palazzo Venezia (Róma)

A Palazzo Venezia („Velence palota” vagy Palazzo Barbo, korábban Palazzo di San Marco („Szent Márk-palota”) nagy, kora reneszánsz palota Róma központjában, a Capitolinus-dombtól északra emelkedik. Ma az Olasz Köztársaság tulajdona, és a nevét viselő múzeumnak ad otthont. A fő (keleti) homlokzat 77 méter hosszú, magassága (torony nélkül) körülbelül 31 méter. (A nyugat felé nyúló északi szárny, amelyben a „Cibo appartamento” található, 122 méter hosszú, 1,2 hektáros területű, és két kertet, valamint a Szent Márk-bazilikát foglalja magában. Jelenlegi formájában az 1450-es években épült Pietro Barbo bíboros (1417–1471), a Szent Márk-bazilika címzetes birtokosa rendeletére, aki 1464-től II. Pál pápa néven uralkodott. Barbo, aki a Szent Márk-bazilika bíborosaira jellemző módon velencei születésű volt, pápaként is ott élt, és hatalmas műtárgy- és régiséggyűjteményt vásárolt össze. A 20. század első felében Benito Mussolini, a fasiszta Olaszország diktátorának (1922–1943) rezidenciája és főhadiszállása lett, aki figyelemre méltó beszédeket tartott az erkélyéről a Piazza Veneziát megtöltő hatalmas tömeg előtt. A tekintélyes épületkomplexum eredetileg egy szerény középkori házból állt, amely a Szent Márk-bazilika címzetes birtokosaiként kinevezett bíborosok rezidenciájaként szolgált. 1469-ben, egy jelentős bővítés után pápai rezidencia lett, és 1564-ben IV. Piusz pápa, hogy elnyerje a Velencei Köztársaság – amelynek patrónusa Márk evangélista volt – rokonszenvét, a kastélyt a Rómába akkreditált velencei nagykövetségnek adományozta azzal a feltétellel, hogy az épület egy része a Szent Márk-bazilika bíborosainak rezidenciája marad, amely rész ma Cibo (vagy Cybo) lakosztály néven ismert, és hogy a Velencei Köztársaság gondoskodik annak karbantartásáról és jövőbeni felújításáról. A palota fő keleti homlokzata a Piazza Veneziára néz, az északi szárny, amely a Cibo lakosztályt tartalmazza, a Via del Plebiscito déli oldalának részét képezi. Története II. Pál pápa 1451-ben építették újjá, amikor Pietro Barbo bíboros (1417–1471) birtokolta, aki 1464-től II. Pál pápa néven (1464–1471), IV. Jenő pápa unokaöccseként uralkodott. Erődített épületté vált, félig pincéből és egy galériából állva, amely piano nobileként funkcionált. 1455-ben Pietro Barbo emlékérmet veretett az építkezés emlékére. Az épület Róma első reneszánsz építészeti jegyeinek egy részét testesítette meg, bár összességében egy hatalmas, erődített középkori építményre hasonlít, mellvéddel. Nyugati oldalán a dél–észak irányban elhelyezkedő, Márk pápa által 336-ban alapított és Márk evangélistának, Velence későbbi védőszentjének szentelt ősi Szent Márk-bazilikához csatlakozik. A palota építéséhez szükséges kő nagy részét a közeli Colosseumból bányászták, ami a 15-től a 18. századig bevett gyakorlat volt Rómában. A tervet állítólag Leon Battista Alberti készítette. Palazzetto 1466–1469 között II. Pál pápa a délkeleti sarokban egy nagy, négyzet alakú, háromszintes kerengőt építtetett, amely egy kertet zárt körül, és amelyet Viridariumnak („Zöld Ösvény”) vagy Palazzettónak („Kis Palota”) neveztek. Az épületet a pápa 1471-ben bekövetkezett halála után fejezte be unokaöccse, Marco Barbo, Aquileia pátriárkája. Ezt az építményt 1910-ben lebontották, majd hasonló léptékben, számos eredeti anyagát felhasználva építették újjá, 100 méterrel nyugatra, hogy illeszkedjen a Capitoliumon álló hatalmas II. Viktor Emánuel-emlékműhöz, amelynek befejezését 1911-re tervezték. Biscia-torony A főépület déli vége felett álló nagy, négyzet alakú tornyot 1470-ben építették, és egy szerényebb középkori elődjét foglalja magában. Torre della Bisciaként („Biscia-torony”) ismert, valószínűleg egy falazatba zárt ősi szobor formája után, vagy Torre di Carlo Mutóként („Carlo Muto tornya”), a Pietro Barbo által megvásárolt földterület tulajdonosa után. III. Pál pápa V. Károly német-római császár Itália címzetes királyának és német-római császárának 1535-ös Tunisz meghódításából való diadalmas visszatérése során III. Pál pápa (Alessandro Farnese, 1468–1549), 1534–1549 között uralkodott pápaként) jelentős mértékben használta a Palazzo San Marcót pápai rezidenciaként. 1536-ban meghívta V. Károly császárt a Palazzo San Marcóba, hogy megvitassák a római katolikus egyház ökumenikus zsinatának megtartását, hogy megfogalmazzák a római katolikus választ a protestáns reformációra, ami végül az 1545-ös tridenti zsinathoz vezetett. „A pápa nagy tisztelettel fogadta V. Károlyt”, a találkozó sikeresen zárult, és „egy pápai bulla kiadásához vezetett, amely az összes pátriárkát, érseket, püspököket és apátokat 1537. május 23-ára Mantovába hívta össze egy általános zsinatra”. A császár fogadására diadalívet építettek a Palazzo Venezia északkeleti sarkánál, az ifjabb Antonio da Sangallo (1484–1546) tervei alapján. III. Pál egy „hatalmas védelmi tornyot, III. Pál tornyát” építtetett a Capitoliumon, „egy impozáns építményt, amelyen keresztül szó szerint beláthatta az egész várost” (1886-ban lebontották). Annak érdekében, hogy biztonságosan és privát módon elérje ezt a helyet, egy viaduktot (Szent Márk íve, vagy Passetto néven ismert) épített a toronytól a Palazzetto délkeleti sarkának legfelső emeletéig, „lemásolva a palota-átjáró-erőd rendszert”, amely összeköti a Vatikánt és az Angyalvárat. Ezt követően magát a Capitoliumot is újjáépíttette, amely „lekopott épületek omladozó gyűjteményévé és kivégzések helyszínévé vált”, Michelangelo tervei alapján. IV. Piusz pápa 1564-ben IV. Piusz pápa az épület nagy részét a Velencei Köztársaságnak adományozta nagykövetsége és a Szent Márk-bazilika címzetes bíborosa számára, aki a hagyomány szerint mindig velencei volt. Későbbi története A Campo Formió-i békeszerződést (1797) követően, amikor Ausztria megörökölte a megszűnt Velencei Köztársaságot, a palota is az Osztrák Monarchia birtokába került, és az osztrák Apostoli Szentszék nagykövet székhelyeként szolgált 1916-ig. Akkor a szövetséges Monarchiát az első világháborúban eláruló Olasz Királyság elfoglalta az épületet. A 20. század első felében Mussolininek, a fasiszta Olaszország diktátorának (1922–1943) rezidenciája és főhadiszállása lett, aki az erkélyéről például az olasz fasiszták etiópiai (1935–1937) és albániai (1939) inváziója, valamint a fasiszta Olaszországnak a náci Németországgal együttműködve a második világháborúba való belépése után (1940) tartott beszédet. Nagyszabású munkálatokat vállalt a legfelső emelet magánlakásokká történő kialakítása, az épület felújítása keretében, felesége, Rachele, gyermekei és szeretője, Clara Petacci számára. Achille Starace tanácsára Mussolini általában égve hagyta az irodájában a villanylámpát éjszakára, hogy egy teljesen hivatalos ügyeknek szentelt munkamániás képét keltse – „egy soha nem alvó emberét”, ahogy azt a fasiszta propaganda terjesztette. A Palazzo Veneziában lévő Stanza del Pappagallóban („Papagáj csarnokában”) vetett véget az olasz fasiszta rezsimnek egy palotapuccs, amely kihirdette Dino Grandi gróf napi parancsát 1943. július 24–25-én, követelve, hogy III. Viktor Emánuel olasz király vegye vissza Mussolini hatalmát. A Fasiszta Nagytanács Mussolinit kisebbségbe szavazta, ami lehetővé tette a király számára, hogy elbocsássa és letartóztassa a Ducét. Jelenleg Az épületben található „Museo nazionale del Palazzo di Venezia” művészeti galériákat tartalmaz, főként kerámiákat, kárpitokat és szobrokat a korai keresztény kortól a korai reneszánszig. 1910-ben a II. Viktor Emánuel-emlékmű felállítása végett az olasz kormány kibővíttette a Piazza Veneziát, és a tér szemközti oldalán sárga téglából megépíttette a Palazzo Venezia másolatát. Ez az épület ma a Velence Általános Tanácsa irodáinak ad otthont. Szintén emiatt a tér déli oldalát lezáró Palazzetto di Veneziát lebontották és a Palazzo délnyugati részén építették újjá. 2010 végén felfedezték Mussolini befejezetlen, „legtitkosabb” bunkerét az épület alatt. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Palazzo Venezia című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Carlo, Cresti; Claudio Rendina; Massimo Listri (1998). Palazzi of Rome. Könemann. 58–65. o. További információk Műholdfelvétel A Palazzo Venezia a Piazza Venezia hajó alakú központi gyepterületétől balra található. A Palazzo tornya pontosan a „hajó hasadékától” balra látható. Lent ledig Viktor Emánuel fehér márvány emlékműve Jelentés egy Mussolini-bunkerről, amelyet a Palazzo Venezia alatt fedeztek fel