NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Merano Town Hall

The Town Hall of Meran (German: Meraner Rathaus) in South Tyrol is the seat of the municipal government and assembly. It is located at the corner of the Laubengasse and the Galilei-Straße. History The town hall used to be located at the corner of the Laubengasse and the Postgasse and dated from the times when Meran was part of Austria-Hungary. After the annexation following World War I to Italy, the fascist authorities decided to construct a new town hall. The Postgasse was renamed into Via Galilei as part of their Italianization campaign. The old town hall was ripped down and a new structure erected in the fascist style of the time between 1929-1932. The architect was Ettore Sottsass sen., the exterior reliefs and the paintings are the work of the sculptor Albert Stolz (1875-1947). The building also consists of the arches that are the landmark of the Laubengasse. It has a clock tower with the inscription "CIVIVM / HONORI REI / PUBLICAE LABORI / VRBIS DECORI / MCMXXIX / ANNO VIIº" (To the citizens in honour, To the state in function, To the city as decoration, Fascist Year VII (1929)). Inside the main entrance archway are two stone plaques. One shows the coats of arms of Meran and its districts. The other plaque was installed by the government of Benito Mussolini, giving their version of World War I with a quote by general Armando Diaz, which caused general offence to the native German-speaking population, who fought for Austria during the war. After World War II and the end of the Fascist regime, the plaque and its inscription was left intact, but a new plaque was added underneath it by the civic authorities which gives a proper account and points out to the origins of the old plaque within the historic context. The plaque serves today as a memorial, as a warning to future generations. External links Media related to Town hall of Meran at Wikimedia Commons Homepage of the municipality of Meran
Municipio di Merano

Il Municipio di Merano (in tedesco Rathaus Meran) è uno storico edificio, sede municipale della città di Merano in Italia. Storia L'edificio, progettato dall'architetto Ettore Sottsass, venne eretto tra il 1929 e il 1932. Il palazzo venne costruito laddove in passato sorgeva il vecchio municipio di Merano, risalente al periodo austroungarico e già sede del cosiddetto Kellenamt (ufficio economico) dei conti del Tirolo dal tardo medioevo, e demolito per far spazio al nuovo edificio. Descrizione Il palazzo è contraddistinto da una facciata in un severo stile fascista-razionalista, e presenta una torre dell'orologio. La sala consiliare è stata adornata con affreschi di Albert Stolz. Galleria d'immagini Note Bibliografia (DE) Albert Ellmenreich, Und es erstand das neue Meraner Rathaus…, in Meraner Jahrbuch 1937, Athesia, Bolzano-Merano, 1937, pp. 61–69. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Municipio di Merano
Mercedari Palace

Mercedari Palace or the Palazzo Mercedari is a palace and civic and ethnographical museum in Modica, Italy. It was built in the 18th century as a convent for the Fathers of Meredari, attached to the S. Maria delle Grazie sanctuary. Today, the palace contains the library and museum. It often hosts classical music recitals. On December 18, 2004, Japanese pianist Atsuko Seta performed at the palace. References
Villa Pignatelli

The Villa Pignatelli is a museum in Naples in Southern Italy. The villa is located along the Riviera di Chiaia, the road bounding the north side of the Villa Comunale on the sea front between Mergellina and Piazza Vittoria. History and decoration The villa was commissioned by admiral Ferdinand Acton in 1826 as a Neoclassical residence that would be the centerpiece of a park. The design was completed by the architect Pietro Valente. The central atrium was moved to the front of the building and Doric columns still catch the eye of the viewer from the street 50 yards (46 m) away. In the square in front of Villa Pignatelli there is the monument "Il pescatore" created in bronze by the sculptor Giovanni De Martino in 1920. The statue depicts a fisherman attempting to catch a crab. The architect Guglielmo Bechi designed the interior decorations of the apartments and the marble entrance staircase. He recruited sculptors to complete the Neoclassical depiction of Alcibides and the Hounds. The property has changed hands since construction: upon the death of Acton in 1841, it was bought by Carl Mayer von Rothschild of the German family of financiers. His monogram of CR can be seen in the first floor. For a time it was used by the Jewish community of Naples for services. In 1867, it was sold to the Duke of Monteleón, Diego Pignatelli Aragona y Cortes, whose widow the Princess Rosa Fici of the Dukes of Amafi then willed it to the Italian state in 1952, with instructions that the house and its possessions not be altered. The villa maintains the gardens in front of the building, and houses a coach museum and a collection of French and English vehicles from the 18th and 19th centuries. In 1975, the Principe Diego Aragona Pignatelli Cortés Museum and the Carriage Museum located in the northern part of the garden were inaugurated. References External links Museo Pignatelli official website
Villa Pignatelli

La villa Pignatelli est une villa et un musée de Naples, dans le Sud de l'Italie. C'est une attraction touristique que la Place devant la Villa Pignatelli, où est installé le monument "Le Pêcheur", réalisé en bronze par le sculpteur Giovanni De Martino en 1920. Cette œuvre représente un pêcheur en train de capturer un crabe. Description La villa est située le long de la Riviera di Chiaia, la route qui délimite le côté nord de la Villa Comunale, sur le front de mer entre Mergellina et Piazza Vittoria. Elle a été construite par Ferdinand Acton en 1826, comme résidence néo-classique qui serait la pièce maîtresse d'un parc. L'atrium central a été déplacé à l'avant du bâtiment et les colonnes doriques attirent encore le regard de la rue, à 50 mètres de distance. Propriétaires La propriété a changé de mains depuis sa construction : en 1841, elle a été achetée par Carl Mayer von Rothschild de la branche allemande de la famille de financiers ; en 1867, la villa est passée au duc de Monteleone, Diego Aragona Pignatelli Cortes, puis à l'État italien en 1952. La villa conserve ses jardins en façade, et abrite dans les anciennes écuries un musée des carrosses et une collection de véhicules français et anglais des XVIIIe et XIXe siècles. Voir aussi Musée des carrosses de Naples Liens externes Musée Pignatelli site officiel Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du néo-classicisme Portail de Naples
Vila Pignatelli

Villa Pignatelli je muzej u Napulju u južnoj Italiji. Vila se nalazi uz Riviera di Chiaia, cestu koja omeđuje sjevernu stranu Villa Comunale na obali mora između Mergelline i Piazza Vittoria. Povijest i dekoracija Vilu je dao izgraditi admiral Ferdinand Acton 1826. godine kao neoklasicističku rezidenciju koja će biti središnji dio parka. Dizajn je dovršio arhitekt Pietro Valente. Središnji atrij premješten je na prednji dio zgrade, a dorski stupovi još uvijek privlače poglede promatrača s ulice udaljene 50 metara. Arhitekt Guglielmo Bechi dizajnirao je unutarnje uređenje apartmana i mramorno ulazno stubište. Angažirao je kipare da dovrše neoklasicistički prikaz Alkibida i pasa. Imanje je promijenilo vlasnika od izgradnje: nakon Actonove smrti 1841. kupio ga je Carl Mayer von Rothschild iz njemačke obitelji financijaša. Njegov monogram CR može se vidjeti na prvom katu. Neko ga je vrijeme koristila židovska zajednica Napulja za službe. Godine 1867. prodana je vojvodi od Monteleóna, Diegu Pignatelliju Aragona y Cortesu, čija ju je udovica, princeza Rosa Fici od knezova od Amafija, oporučno ostavila talijanskoj državi 1952., s uputama da se kuća i njezina imovina ne mijenjaju. Vila održava vrtove ispred zgrade, a u njoj se nalazi muzej kočija te zbirka francuskih i engleskih vozila iz 18. i 19. stoljeća. Godine 1975. svečano su otvoreni Muzej Principe Diego Aragona Pignatelli Cortés i Muzej kočija koji se nalazi u sjevernom dijelu vrta. Izvori Vanjske poveznice Službena stranica Museo Pignatelli Arhivirana inačica izvorne stranice od 28. veljače 2021. (Wayback Machine)
Villa Pignatelli

A Villa Pignatelli egy nápolyi múzeum. Turisztikai látványosság a Piazza a Villa Pignatelli előtt, ahol az "Il pescatore" emlékmű található, amelyet Giovanni De Martino, Nápoly legjelentősebb szobrásza, 1920-ban bronzból készített. Az alkotás egy halászt ábrázol, aki éppen egy rákot próbál megfogni. Leírása A chiaiai tengerpart egyik legszembetűnőbb épülete a Villa Comunale északi oldalán, a mergellinai tengerpart és a Piazza Vittoria között. Ferdinand Acton építtette 1826-ban klasszicista stílusú rezidenciaként egy hatalmas park közepére. A központi átriumot áthelyezték az épület homlokzatára, a dór kialakítású oszlopai megkapóak a látogatók számára. A telek többször is gazdát cserélt. 1841-ben Karl Meyer von Rothschild bankár vásárolta meg, majd 1867-ben Monteleone hercegének, Diego Aragona Pignatelli Cortes-nek lett tulajdona. 1952-ben átkerült az olasz állam tulajdonába. A villa körüli kert megőrizte eredeti formáját, az épületben hintómúzeum valamint korai angol és francia automobilok kiállítása látható. Források Dombi József: Nápoly, Panoráma Kiadó, 1978, ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5*http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm
Villa Pignatelli

De Villa Pignatelli (1826), ook Villa Rotschild genoemd, bevindt zich in Napels, hoofdplaats van de Italiaanse regio Campania. Zij is gelegen aan de Riviera di Chiaia, een lange avenue langsheen de kustlijn van de Golf van Napels, in de wijk Chiaia. Naam De naam verwijst naar vroegere eigenaars, Carl Mayer von Rotschild (1788-1855), zoon van Mayer Amschel Rothschild, of naar prins Diego Aragona Pignatelli Cortes, hertog van Monteleone. Historiek In 1826 startte Ferdinand baronet Dalberg-Acton (1801-1837) met de bouw van de villa. Hij koos als architect, de jonge Napolitaan Pietro Valente. De villa heeft drie verdiepingen en staat centraal in een park dat aangelegd werd als Engelse tuin. Valente ontwierp ook de conciërgerie en twee paviljoenen in het park. Dalberg-Acton was de oudste zoon van baronet John Francis Edward Acton, minister van marine en eerste minister in het koninkrijk Napels tijdens de regering van Ferdinand IV. Nadat zijn vader op de vlucht ging voor de Napoleontische troepen (1798), werd Dalberg-Acton geboren in ballingschap in Sicilië. Niettemin keerde hij naar Napels terug als zakenman. De villa moest de weelde uitstralen van deze adellijke zakenman. Bij zijn dood (1841) kocht een andere zakenman de villa. Het ging om Carl Mayer von Rothschild. Deze bezat een filiaal van het Rotschildimperium in Napels sinds 1821. De monogram CR op de eerste verdieping van de villa herinnert aan deze periode. Nochtans gingen zijn zaken in Napels achteruit. De Villa Rotschild werd daarom in gebruik genomen als synagoge en dit tot 1867. Prins Diego Aragona Pignatelli Cortes kocht in 1867 de villa, die sindsdien de Villa Pignatelli wordt genoemd. Pignatelli liet nog twee paviljoenen in het park bijbouwen: een Zwitserse chalet en een neogotisch torentje. Twee generaties later verkocht prinses Rosina Pignatelli de Villa Pignatelli aan de Italiaanse Staat. Het doel was om het kostbaar meubilair te behouden in de villa. Het grootste deel van de inboedel en de inrichting is immers te danken aan de familie Pignatelli. De Italiaanse overheid richtte drie musea op in de Villa Pignatelli: de villa zelf met de luxueuze salons, genoemd Museo Principe Diego Aragona Cortes; de Casa della Fotografia; alsook het koetsenmuseum Museo delle Carrozze di Villa Pignatelli met een deel van het park.
Вила Пињатели

Вила Пињатели (итал. Villa Pignatelli) је музеј у Напуљу у јужној Италији. Вила се налази дуж Ривијере ди Кјаја, пута који граничи северну страну Виле Комунале на обали мора између Мерђелине и Пјаце Виторија. Историја и декорација Вилу је наручио адмирал Фердинанд Актон 1826. године као неокласичну резиденцију која би била централни део парка. Дизајн је завршио архитекта Пјетро Валенте. Централни атријум је премештен на предњи део зграде, а дорски стубови и даље привлаче поглед посматрача са улице удаљене 46 метара. На тргу испред Виле Пињатели налази се споменик „Рибар“ који је у бронзи израдио вајар Ђовани Де Мартино 1920. године. Статуа приказује рибара који покушава да улови рака. Архитекта Гуљелмо Беки је пројектовао унутрашњу декорацију станова и мермерно улазно степениште. Ангажовао је вајаре да заврше неокласични приказ Алкибида и паса. Имање је променило власника од изградње: након смрти Актона 1841. године, купио га је Карл Мајер фон Ротшилд из немачке породице финансијера. Његов монограм CR може се видети на првом спрату. Једно време је користила јеврејска заједница Напуља за службе. Године 1867. продата је војводи од Монтелеона, Дијегу Пињателију Арагона и Кортесу, чија је удовица, принцеза Роса Фичи од војвода од Амафија, 1952. године завештала кућу италијанској држави, са упутствима да се кућа и њена имовина не мењају. Вила одржава баште испред зграде и у њој се налазе музеј кочија и колекција француских и енглеских возила из 18. и 19. века. Године 1975. отворени су Музеј принца Дијега Арагона Пињателија Кортеса и Музеј кочија који се налазе у северном делу баште. Референце Спољашње везе Званична веб страница музеја Пињатели Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (28. фебруар 2021)
Friulian Dolomites Natural Park

The Friulian Dolomites Natural Park (Italian: Parco Naturale Dolomiti Friulane) is a nature reserve in Friuli-Venezia Giulia, Italy. Established in 1996, it encompasses the Friulian Dolomites and the upper Tagliamento valley and is the largest natural park in Friuli-Venezia Giulia. It is mostly located in the province of Pordenone, with a smaller part in the province of Udine. The park's fauna includes chamois, roe deer, red deer, alpine ibexes, marmots, capercaillie, peregrine falcons, black grouse, and golden eagles (sixteen specimens), which are the symbol of the park. Nine visitor centers are located within the park. References External links Official website
Natuurpark Dolomiti Friulane

Het Natuurpark Dolomiti Friulane (Italiaans: Parco naturale delle Dolomiti Friulane/Friulisch: Parc naturâl da lis dolomitis furlanis) is een natuurpark in het Italiaanse Friuli-Venezia Giulia. Het park werd opgericht in 1996 en is 36950 hectare groot. Het omvat bossen en bergen in de Dolomieten. In het park komt ree, gems, edelhert, steenbok en marmot. Important Bird Area Het park is als onderdeel van de Karnische Vooralpen aangewezen als Important Bird Area door BirdLife International vanwege het belang voor significante populaties van de alpensneeuwhoen, auerhoen, grijskopspecht, hazelhoen, korhoen, kwartelkoning, oehoe, steenarend, steenpatrijs, wespendief, zwarte specht en zwarte wouw. Externe link Officiële website
Сентинум

Сентинум (на латински: Sentinum) e древен град в регион Марке в Централна Италия близо до днешния град Сасоферато. Намирал се на Виа Фламиниа. История През 295 пр.н.е. при града се провежда Битка при Сентинум между римляни и самнити и гали. По времето на Перузинската война, градът застава на страната на Луций Антоний и през 41 пр.н.е. е превзет и разрушен от Квинт Салвидиен Руф, генерал и доверен приятел на Октавиан Август. По-късно градът е възстановен. По време на инвазията на вестготите в Италия, градът е превзет от Аларих I и напуснат от жителите му. Галерия Бележки Литература Дион Касий, Римска История в LacusCurtius (на английски) Тит Ливий, Историята на Рим – От основаването на града в Perseus Digital Library (на английски) Зосим. Historia Nova. London, W. Green & T. Chaplin, 1814. (на английски) Sentinum (Sentino) Ancona, Marche, Italy. в Perseus Digital Library (на английски) Йона Лендеринг, Сентинум в Livius.org (на английски) Външни препратки Археологически парк Сентинум в Sassoferratoturismo.it
Sentínum

Sentínum (en llatí Sentinum, en grec antic Σεντῖνον) va ser una antiga ciutat de l'Úmbria al vessant est dels Apenins, prop del naixement de l'Aesis (Esino). Va ser l'escenari d'una gran batalla, la batalla de Sentínum, a la tercera guerra samnita l'any 295 aC quan els gals i els samnites aliats van ser derrotats pel cònsol Quint Fabi Màxim Gurges. El general samnita Gellius Egnatius va morir en la batalla, i el cònsol romà Publi Deci Mus va morir igualment. Sentínum sembla que va ser una ciutat fortificada, ja que apareix a la guerra de Perusa, quan Octavi la va assetjar sense èxit, però després la va ocupar per sorpresa pel seu lloctinent Quint Salvidiè Ruf, que la va saquejar i la va cremar. Va ser restaurada i repoblada per colons sota el triumvirat però sense obtenir el títol de colònia, segons diuen Plini el Vell i Estrabó. Va seguir com a municipi durant tot l'imperi. Correspon a la moderna Sentino. Referències
Sentinum

Sentinum war eine antike Stadt an der Grenze zwischen den Marken und Umbrien in Italien. Sie lag nahe der heutigen Kleinstadt Sassoferrato. Geschichte Die Stadt war im Jahr 295 v. Chr. Schauplatz der Schlacht von Sentinum während des dritten Samnitenkriegs, bei der ein römisches Heer die Samniten und Senonen besiegte. Im Jahr 41 v. Chr. kam es zu einer weiteren Belagerung: Während des Perusinischen Kriegs versuchte der unter Octavian (dem späteren Kaiser Augustus) kämpfende Quintus Salvidienus Rufus Salvius die Stadt einzunehmen. Es gelang ihm auch nach langer Belagerung, im Anschluss derer er die Stadt zerstören ließ. Ausgrabung Im Jahr 1890 wurden erste archäologische Ausgrabungen bei der Stadt Sentinum vom Italiener T. Buccolini vorgenommen. Er fand in den Ruinen unter anderem das oben abgebildete Mosaik aus dem 3. Jahrhundert n. Chr., heute in der Glyptothek in München. Weblinks Princeton Encyclopaedia of Classical Sites Einzelnachweise
Sentinum

Sentinum was een Romeinse stad in de Marche, Italië, ten zuiden van het huidige Sassoferrato. Van de stadsmuren zijn de funderingen bewaard gebleven, en een straat en resten van huizen zijn er opgegraven, die ook verschillende mozaïekvloeren bleken te bevatten, en inscripties uit de periode 250-300 na Christus. In de omgeving van de stad vond in 295 v.Chr. de Slag bij Sentinum plaats, waar de Romeinen de Samnieten en de Galliërs versloegen. In 41 v.Chr. werd de stad ingenomen en verwoest door de troepen van Quintus Salvidienus Rufus, maar zij bleef bewoond tot het eind van de Romeinse tijd. Verder lezen G.V. Gentili, art. SENTINUM (Sentino) Ancona, Marche, Italy, in R. Stillwell - e.a. (edd.), The Princeton Encyclopedia of Classical Sites, Princeton, 1976
Сентинум

Сентинум (лат. Sentinum) — древний укрепленный город в итальянской провинции Анкона, близ мелкой реки Сентин (ит.), впадающей в Эзис (лат. Aesis), где произошла битва римлян с самнитами. Остатки Сентинума расположены в километре к востоку от Сассоферрато. Впервые упоминается в VI веке до н. э, однако известность приобрел после 295 года до н. э., когда произошла битва при Сентине, в рамках III Самнитской войны, в ходе которой погиб Публий Деций Мус (консул 312 года до н. э.) и римляне одержали победу над самнитами. Город в римский период относился к трибе (территориальный избирательный округ) Лемония (Ager Lemonius). Во время Перузинской войны Сентинум был на стороне Марка Антония, в результате чего в 41 году до н. э. был осажден Октавианом Августом. Сходу покорить город не удалось, но со второй попытки город был захвачен Квинтом Сальвидиеном Руфом сожжён и разграблен. Позднее был восстановлен и существовал на правах муниципия. Восстановление города велось не по старой планировке, а в соответствии с принципами изложенными в книге Витрувия. Во времена поздней Римской империи город пострадал от вторжения вестготов под предводительством Алариха. Позднее он пострадал от войны между Византией и остготами. Город прекратил существование, по-видимому, в VIII—IX вв. н. э., когда жители покинули его из-за голода, болезней и вражеских набегов (в частности венгров). В средневековье руины римского города использовались жителями Сассоферрато как источник строительного камня. Например, из камней Сентинума построено Аббатство Святого Креста (Santa Croce dei Conti) XII века. В конце XIX века в зоне Сентинума начались археологические раскопки (руины обнаружены в 1891 году). Большие археологические открытия были сделаны в ходе строительства железной дороги Фабиано-Пергола в 1952 году. Сохранились основания городских стен, мощёные дороги, остатки домов. Также до нас дошло как минимум 70 надписей из Сентина, в особенности Tabulae patronatus (таблицы патронов, прописывающие их правовой статус). Археологические находки из Сентинума хранятся в местном музее, расположенном в Палаццо деи Приори (Сассоферрато). Примечания Литература Richard Stillwell, William L. MacDonald, Marian Holland McAllister, Stillwell, Richard, MacDonald, William L., McAlister, Marian Holland, Ed. The Princeton Encyclopedia of Classical Sites. William Smith, LLD, Ed. Dictionary of Greek and Roman Geography (1854) «Sentinum» // Livius. org. «Sentinum» //Encyclopædia Britannica (1911) Ф. Любкер. Сентинум // Реальный словарь классических древностей. Под редакцией Й. Геффкена, Э. Цибарта. — Тойбнер (рус.). — 1914. Томас Харболт. Сентин // Энциклопедия битв мировой истории (рус.). — 1904. Sentinum [Centro Audiovisivo Distrettuale. 1998] Ссылки Direzione Generale per i Beni Archeologici
Estadi Via del Mare

Propietat de l'US Lecce, l'Estadi Via del Mare va ser inaugurat el 2 d'octubre de 1966, l'estadi té una capacitat de 31.533 espectadors i unes dimensions de 105x70. El primer partit que va albergar va ser contra el Tàrent i va finalitzar amb victòria per 1. Referències Enllaços externs http://www.uslecce.it/
Stadio Via del Mare

Stadio Via del Mare je víceúčelový stadion v italském městě Lecce. Pojme 31 533 diváků (jiné zdroje uvádějí větší kapacitu) a své domácí zápasy zde hraje tým US Lecce. Byl slavnostně otevřen 11. září 1966 zápasem US Lecce – FC Spartak Moskva. Počáteční kapacita byla 16 000 diváků. V roce 1976 byla zvýšena na 20 500 diváků. V roce 1985 dosahovala kapacita až 55 000 diváků, poté ale byla snížena na současných 33 875 diváků. Sedadla jsou červená nebo žlutá (klubové barvy) a na hlavní tribuně je nápis US Lecce. Čtyřikrát zde hrála Italská reprezentace. V roce 1991 hostil stadion projev papeže Jana Pavla II. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Stadio Via del Mare na Wikimedia Commons
Stadio Via del Mare

Stadio Via del Mare er et fodboldstadion i den italienske by Lecce i regionen Apulien. Det har en kapacitet på 31.533 tilskuere, og benyttes primært af fodboldklubben U.S. Lecce. Stadionet blev tegnet af arkitekt Costantino Rozzi, og blev officielt indviet 2. oktober 1966. Det er efterfølgende blevet renoveret i 1976 og 1985. Referencer Eksterne henvisninger Stadio Via del Mare på weltfussball.de (tysk)