NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Villa Castelbarco (Loppio)

Villa Castelbarco, anche nota come Palazzo Castelbarco, è una dimora signorile che si trova vicino al lago di Loppio edificata attorno al 1389 dai Castelbarco. Storia L'edificio venne edificato attorno al 1389 dai Castelbarco sul sito di una preesistente casa murata per diventare il riferimento per il loro crescente potere locale. Fu devastata nel 1703 durante l'invasione del Trentino dalle truppe francesi al comando di Luigi Giuseppe di Borbone-Vendôme. Venne ricostruita attorno al 1715 da Scipione Castelbarco, ed ampliata circa un secolo dopo anche con materiali portati a Loppio dal castello di Avio, altra residenza della famiglia. In quel periodo storico la villa raggiunse dimensioni notevoli, con stanze riccamente decorate a stucco. Fu nuovamente distrutta durante la prima guerra mondiale dagli austriaci perché Pier Filippo Castelbarco era tra gli irredentisti, e ancora una volta ricostruita, anche se non in modo completo. I danni subiti durante il primo conflitto mondiale portarono alla perdita di documenti di grande valore per la storia trentina, e Cesare Battisti, che si trovava nelle vicinanze, riuscì a salvarne una parte guidando un gruppo di militari italiani. Descrizione La villa, che si trova sulla strada statale 240 di Loppio e di Val di Ledro è circondata da un ampio parco. Nella parte a sud ovest del parco si trova la Chiesa del Nome di Maria, anticamente sorta come cappella gentilizia legata alla villa. All'interno della villa si conserva una pregevole collezione di opere artististiche, in particolare di quadri. Note Bibliografia Aldo Gorfer, Le valli del Trentino-Trentino occidentale, Calliano (Trento), Manfrini, 1975, ISBN 978-88-7024-118-1. Rocco Catterina, I signori di Castelbarco: ricerche storiche, Mori (TN), La grafica anastatica, 1982, OCLC 797216005. Voci correlate Castelbarco Loppio Mori (Italia) Lago di Loppio Chiesa del Nome di Maria (Mori, Italia) Cesare Battisti Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Villa Castelbarco Collegamenti esterni I signori di Castelbarco. Gresta e Nomesino-Albano. Le guerre di Venezia, su val-di-gresta.it. URL consultato l'11 luglio 2020. Loppio, su val-di-gresta.it. URL consultato il 12 luglio 2020. Mori, frazione Loppio, Villa Castelbarco, veduta 1929, su cultura.trentino.it. URL consultato il 12 luglio 2020. Mori, frazione Loppio, Villa Castelbarco, veduta del giardino interno 1920 - 1940, su cultura.trentino.it. URL consultato il 12 luglio 2020.
Stadio Giovanni Giammaria

Lo stadio Giovanni Giammaria, conosciuto anche come campo sportivo comunale "Giovanni Giammaria", è il principale impianto sportivo di Acquaviva delle Fonti, nella città metropolitana di Bari. Storia Dal 1910 al 1957, prima della costruzione di tale impianto, gli incontri di calcio dell'allora squadra calcistica acquavivese erano disputati in un campo in quel tempo collocato in piazza Giuseppe Garibaldi. Lo stadio venne costruito nel 1957 e ha subito restauri tra il 2000 e il 2003, nell'estate 2019, durante la quale il campo è stato rivestito in erba sintetica, andando a sostituire la vecchia superficie in terra battuta che danneggiava l'attrezzatura, che in giornate ventose o piovose poteva rendere il campo impraticabile e che inoltre non rispettava le caratteristiche di dimensionamento e omologazione della Lega Nazionale Dilettanti, e nell'estate 2020, durante la quale sono state ripristinate le pedane già esistenti e il manto superficiale della pista per l'atletica leggera — il quale nell'ottobre 2017 era stato in parte danneggiato da un incendio — e sono state realizzate una nuova pedana per il getto del peso, una tribunetta per i giudici di gara e una per gli spettatori. Attualmente lo stadio Giammaria ospita le gare e gli allenamenti della squadra di calcio Atletico Acquaviva e della squadra di atletica leggera Amatori Atletica Acquaviva. Quest'ultima società organizza in tale impianto, dal 2004, il Meeting Città di Acquaviva delle Fonti su Pista che, alla sua 16ª edizione (nel 2021), ha ospitato gare valide per i campionati regionali pugliesi di staffette e marcia assoluti e giovanili e per i campionati provinciali individuali su pista ragazzi/e. Strutture Lo stadio è allestito con tre tribune: quella principale, dalla capienza di 1 000 posti e coperta per un terzo dal 2010, è ubicata a ovest, quella per gli ospiti (inusata) è posta a est, mentre a sud ne è presente una minore. Calcio Per quanto riguarda le attività calcistiche lo stadio dispone di un campo in erba sintetica di 100×65 m. L'area tecnica, con panchine da 16 posti, è sul lato est, mentre gli spogliatoi sono a sud. Atletica leggera Per quanto riguarda l'atletica leggera, nell'impianto comunale sono presenti attorno al campo una pista a 6 corsie — il cui rettilineo finale è posto presso la tribuna principale —, a nord una riviera e una gabbia per il lancio del martello o del disco, a ovest una piattaforma per il salto in lungo e il salto triplo, mentre a sud una piattaforma e un materasso per il salto in alto, un'area di rincorsa per il lancio del giavellotto, una pedana e una cassetta d'imbucata per il salto con l'asta e una pedana per il getto del peso. Note Bibliografia Bea Rispoli, Acquaviva delle Fonti (Bari): Adeguamento del centro sportivo polivalente G. Giammaria, in Tsport, n. 337, 2021, pp. 34–37. URL consultato il 29 marzo 2021. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sullo stadio Giovanni Giammaria
Cimitero Suburbano di Pisa

Il cimitero Suburbano di Pisa è il principale cimitero di Pisa, situato poco a nord della città, lungo la via Pietrasantina. Si trova accanto al cimitero della Misericordia. Storia Fu inaugurato nel 1783 in seguito alle riforme lorenesi dell'anno prima, che proibivano di seppellire i defunti in chiesa. Inizialmente si trattava di una struttura molto semplice, con quattro campi per le sepolture comuni attorno a una cappella, e racchiusa da un muro. Fin da allora, la consistenza sabbiosa del terreno pisano aveva imposto la creazione del campi di sepoltura su terrapieni, tuttora esistenti. Nel 1850 il cimitero venne raddoppiato, creando altri campi e il sistema di porticati che circondava la struttura, poi implementato ulteriormente nel 1863 con lo spazio per numerosi loculi. In quell'occasione venne creata anche l'entrata monumentale. Nel 1883-1885 fu aggiunta la sezione acattolica (verso sud), e una nuova espansione si ebbe tra il 1890 e il 1920, e di nuovo nel dopoguerra, fino agli anni recenti alla vigilia del nuovo millennio. Dal 1885 ospita un tempio crematorio. L'originale forno Venini venne sostituito prima negli anni 1990 e poi nel 2015. Tra i monumenti funebri antichi ci sono opere scultoree di Emilio Gallori e Odoardo Fantacchiotti. Tra le sepolture, ci sono le cappelle di famiglie pisane come i conti di Alliata, i Della Gherardesca e i conti Guidi. Personalità sepolte Giuseppe Alliata-Campiglia Enrico Betti Enrico Cialdini Giovan Battista di Crollalanza Filippo Mazzei Giovanni Prodi Franco Serantini Note Bibliografia Hannah Malone, Death and Nationhood: Monumental Cemeteries of Nineteenth-Century Italy, 2007. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cimitero suburbano di Pisa
Kraftwerk Sparanise

Das Kraftwerk Sparanise ist ein Gas-und-Dampf-Kombikraftwerk in der italienischen Gemeinde Sparanise bei Caserta in Kampanien. Die mit Erdgas befeuerte Anlage besteht aus zwei unabhängigen 380-MW-Blöcken und ist mehrheitlich im Besitz des Schweizerischen Energiekonzerns Axpo. Geschichte Das Projekt für das Kraftwerk wurde von EGL Italia, der im Jahr 2000 in Genua gegründeten Tochtergesellschaft der schweizerischen EGL AG aufgesetzt. Die EGL hatte das Ziel in Italien vier Gaskraftwerke zu bauen, wovon drei realisiert wurden. Die Anlagen mit einer Gesamtleistung von 1,8 GW stehen in Sparanise, Rizziconi und Ferrara. Das Kraftwerk Sparanise wurde 2007 in Betrieb genommen. Es war im Jahr 2020 zu 85 % im Besitz von Axpo, der EGL übernommen hatte, und zu 15 % im Besitz des italienischen Versorgungsunternehmens Hera. Technik Das Kraftwerk besteht aus zwei identischen Blöcken mit je 380 MW, die unabhängig voneinander betrieben werden können und einen Gesamtwirkungsgrad von ungefähr 56 % haben. Die Anlage wird von Snam mit Erdgas versorgt und gibt die Energie in die 380 kV-Hochspannungsleitung ab, die von Santa Maria Capua Vetere zum Kernkraftwerk Garigliano führt. Jeder Block ist mit einer 260 MW-Gasturbine ausgerüstet, deren Abgase in einem horizontal durchströmten Abhitzedampferzeuger genutzt werden um den geschlossenen Wasser-Dampf-Kreislauf einer 120 MW-Dampfturbine aufzuheizen. Das Abdampf der Turbine wird in einem luftgekühlten Kondensator wieder zu Wasser umgewandelt. Jede Turbine ist mit einem eigenen Wellenstrang mit dem zugehörigen Generator verbunden. Diese Mehrwellenkonfiguration erlaubt einen flexibleren Betrieb gegenüber Anlagen, bei welchen die Gas- und die Dampfturbine mit einem gemeinsamen Wellenstrang einen einzigen Generator antreiben. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Italien Einzelnachweise
ТЕС Спаранізе

ТЕС Спаранізе – теплова електростанція у центральній частині Італії в регіоні Кампанія, провінція Казерта. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2007 році, станція має два блок потужністю по 380 МВт. У кожному з них встановлена газова турбіна потужністю 260 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову з показником 120 МВт. Загальна паливна ефективність ТЕС становить 56%. Як паливо станція використовує природний газ, що подається із національної газотранспортної системи через відвід довжиною 0,5 км (можливо відзначити, що через район знаходження станції проходить газопровід Беневенто – Рим). Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Проект реалізувала компанія Calenia Energia SpA, котра належить Axpo Group (85%) та Hera Group (15%). Примітки
Nolo, Milan

Nolo is a district of Milan located in the Zone 2 of the city, in the northeast area. This area of Milan, located on the north of Piazzale Loreto, has historically been following the demographic development of the city, being populated to satisfy the need for housing due to the migratory waves of those looking for work. As the city of Milan expanded its borders, buildings and residential areas increased along the northern route. Peripheral area, just outside the Milan outer ring road, after World War II it developed demographically, hosting workers from mostly southern Italy and later, with numerous migratory flows of the 21st century multiethnic communities especially in via Padova, which has transformed itself becoming in the 2000s a security risk area, as well as a place of meeting and cooperation between Italians and immigrants. The area between Piazzale Loreto and the railway, unlike other districts identified with a name, such as Turro, Gorla and Casoretto, although developing homogeneously, has never had a real name, subsequently identified as an area Pasteur or Rovereto area (from the Milan Metro stops). In 2012 the name NoLo (meaning North of Loreto) was invented by architects Francesco Cavalli, Luisa Milani and Walter Molteni, while joking about the possibility of creating a neighbourhood brand, along the lines of SoHo or Tribeca. A name then circulated by word of mouth, already in 2016 becoming an accepted label and name used for social groups, demonstrations, events, club names, until its ratification, with the approval on 14 October 2019 of the PGT (Government Plan of the Territory for Milan 2030) by the Municipality of Milan. References
ТЕС Єзі

ТЕС Єзі — теплова електростанція в центральній частині Італії у регіоні Марке, провінція Анкона. Використовує технологію комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2001 році, станція має один енергоблок потужністю 125 МВт. У ньому встановили одну газову турбіну потужністю 85 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну з показником 40 МВт. Як паливо станція використовує природний газ, що надходить до регіону по трубопроводу Равенна – Васто. Для видалення продуктів згоряння із котла-утилізатора спорудили димар висотою 35 метрів. Зв'язок з енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 132 кВ. Окрім виробництва електроенергії ТЕС також постачала теплову енергію сусідньому цукровому заводу Sadam di Jesi, проте він був закритий у 2008 році. Примітки
ТЕС Вогера

ТЕС Вогера — теплова електростанція на півночі Італії у регіоні Ломбардія, провінція Павія. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2005 році, станція має один енергоблок номінальною потужністю 376 МВт. У ньому встановлена одна газова турбіна потужністю 259 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну з показником 131,5 МВт. Загальна паливна ефективність ТЕС при виробництві електроенергії становить 53,3 %. Крім того, вона постачала теплову енергію для паперової фабрики Cartiera di Voghera (закрилась у 2008 році). Як паливо станція використовує природний газ (можливо відзначити, що неподалік проходять такі газопроводи як Мінербіо – Кортемаджоре – Алессандрія та Кортемаджоре – Генуя). Для видалення продуктів згоряння споруджений димар висотою 80 метрів Зв'язок з енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
ТЕС Порто-Корсіні

ТЕС Порто-Корсіні – теплова електростанція у центральній частині Італії у регіоні Емілія-Романья, провінція Равенна. У 2000-х роках модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. У 1956-му на майданчику станції ввели в експлуатацію два конденсаційні енергоблоки з паровими турбінами потужністю по 70 МВт, розраховані на використання нафти, вугілля та природного газу. В 1964-му та 1966-му ввели в дію ще два блоки потужністю по 160 МВт, паливом для яких повинна була бути нафта (блок №3) та вугілля і нафта (№4). У 2002 році станція пройшла модернізацію, під час якої створили два парогазові блоки потужністю по 375 МВт. У кожному з них встановлена одна газова турбіна потужністю 258 МВт, яка через котел-утилізатори живить одну парову турбіну зі складу блоків 3 чи 4, переноміновану до показника у 125 МВт. Загальна паливна ефективність ТЕС становить 55,3%. На момент запуску перших блоків джерелом природного газу в районі Равенни було родовище Равенна-Терра, до якого в подальшому приєдналось Dosso degli Angeli та офшорні родовища, продукція яких надходила на берегові термінали (установки підготовки) Равенна-Маре та Касалборсетті. Втім, наразі місцеві родовища або виведені з експлуатації (Равенна-Терре в 1992-му, Dosso degli Angeli в 2015-му), або сильно виснажені та знаходяться на останньому етапі розробки. Водночас, для подачі до цього району блакитного палива можливо використовувати газопроводи Мінербіо – Равенна та Местре – Равенна, а з 2025 року також термінал ЗПГ Равенна. Для охолодження використовується морська вода. Примітки
ТЕС Сан-Куїрико

ТЕС Сан-Куїрико — теплова електростанція на півночі Італії у регіоні Емілія-Романья, провінція Парма. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2005 році, станція має один енергоблок номінальною потужністю 125 МВт. У ньому встановлена одна газова турбіна потужністю 93 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну з показником 40 МВт. Окрім виробництва електроенергії станція постачає пару для цукрового заводу Eridania Sadam та дріжджової фабрики Lesaffre (до 90 тонн на годину). Як паливо ТЕС використовує природний газ (можливо відзначити, що неподалік проходять такі газопроводи як Мінербіо – Кортемаджоре – Алессандрія та Кортемаджоре – Генуя). Для видалення продуктів згоряння із котла-утилізатора споруджений димар висотою 35 метрів Зв'язок з енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 130 кВ. Примітки
ТЕС Сімері-Крикі

ТЕС Сімері-Крикі — теплова електростанція на півдні Італії у регіоні Калабрія, провінція Катандзаро. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2008 році, станція має один блок потужністю 857 МВт. У ньому встановлені дві газові турбіни потужністю по 277,4 МВт, які через котли-утилізатори живлять одну парову турбіну з показником 302,5 МВт. Загальна паливна ефективність ТЕС становить 58,8 %. Як паливо станція використовує природний газ, що надходить до регіону по газопроводу Сант-Еуфемія – Кротоне. Для видалення продуктів згоряння із котлів-утилізаторів споруджено два димарі висотою по 50 метрів. Зв'язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
ТЕС Теверола (SET)

ТЕС Теверола (SET) – теплова електростанція у центральній частині Італії у регіоні Кампанія, провінція Казерта. Використовує технологію комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2006 році, станція має один енергоблок потужністю 400 МВт. У ньому встановили одну газову турбіну потужністю 254 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну з показником 137 МВт. Загальна паливна ефективність ТЕС становить 56%. Як паливо станція використовує природний газ, що надходить до регіону по газопроводу Меліццано - Неаполь. Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
ТЕС Терні

ТЕС Терні — теплова електростанція в центральній частині Італії у регіоні Умбрія, провінція Терні. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2000 році, станція має один енергоблок потужністю 100 МВт. У ньому встановлена одна газова турбіна потужністю 70 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну з показником 30 МВт. Окрім виробництва електроенергії станція може постачати сусіднім промисловим підприємствам пару в об'ємі до 50 тонн на годину. На випадок відключення газової турбіни існує допоміжний котел, здатний продукувати до 85 тонн пари на годину (котел-утилізатор видає до 115 тонн на годину). Як паливо станція використовує природний газ, що може надходити до регіону по трубопроводах Реканаті – Рим та Васто – Рієті – Рим. Для видалення продуктів згоряння із котла-утилізатора споруджено димар висотою 35 метрів, тоді як допоміжний котел обладнаний димарем висотою 30 метрів. Зв'язок з енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 130 кВ. Примітки
ТЕС Феррара (Eni)

ТЕС Феррара (Eni) — теплова електростанція на півночі Італії у регіоні Емілія-Романья, провінція Феррара. Використовує технологію комбінованого парогазового циклу. Станом на початок 2000-х на нафтохімічному майданчику компанії EniChem у Феррарі діяли дві теплові електростанції — CTE1 потужністю 19 МВт та CTE2 з показником у 61 МВт. В 2006—2007 роках тут спорудили значно потужніший об'єкт за сучасною технологією парогазового циклу, що складається із двох енергоблоків потужністю по 390 МВт. У кожному з них встановлена одна газова турбіна потужністю 260 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну з показником 135 МВт. Після запуску нових блоків станцію CTE1 вивели з експлуатації, а CTE2 законсервували як резервну. Загальна паливна ефективність ТЕС при виробництві електроенергії становить 57,1 %. Крім того, станція може постачати теплову енергію нафтохімічному виробництву EniChem. Як паливо використовуютьє природний газ, що надходить до регіону по газотранспортному коридору Зімелла – Мінербіо. Видалення продуктів згоряння із котлів-утилізаторів здійснюється через димарі висотою по 60 метрів. Зв'язок з енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованим на роботу із напругою 380 кВ та 132 кВ. Примітки
Mausoleo di Campo Barbarico

Il Mausoleo di Campo Barbarico è un edificio funerario di età romana afferente alla tipologia delle cosiddette "tombe a tempietto", sito nel territorio del Municipio VII del Comune di Roma, all'altezza del IV miglio della Via Latina (nel tratto ricalcato da via Campo Barbarico), immediatamente a sud-est del Parco archeologico delle Tombe di via Latina. Storia Allo stato attuale delle ricerche, non si conosce il nome della famiglia o della societas funeraticia a cui si deve la costruzione di questo edificio, realizzato nel corso del II secolo in opera laterizia. Deve il suo nome attuale alla collocazione topografica presso il cd. Campo Barbarico, area del suburbio romano sfruttata dai Goti di Vitige nel 539, durante l'assedio di Roma, per la realizzazione del loro accampamento. In seguito al suo abbandono e a crolli dovuti ad eventi sismici, l'edificio viene parzialmente ricostruito nel corso del Medioevo e adibito a fienile, destinazione che conserva fino alla fine dell'Ottocento. La prima descrizione del mausoleo si deve a un artista anonimo, probabilmente portoghese, che nel 1570 realizza due disegni dell'edificio, corredati da note e misurazioni, attualmente conservati presso la Royal Library di Windsor. Dopo una fase di abbandono e di occupazione abusiva, l'edificio subisce alcuni interventi di consolidamento e restauro a partire dal 1974. Descrizione L'edificio presenta pianta rettangolare (mt 8.30x9.90), con ingresso rivolto verso il fronte della via Latina. L'esterno, parzialmente ricostruito in seguito a crolli soprattutto per quanto riguarda la facciata principale, doveva presentarsi piuttosto spoglio già in antico. L'interno, invece, è costituito oggi come in antico da un unico ambiente rettangolare, coperto con volta a botte cassettonata, di cui oggi si conserva solo il piano di imposta. Le pareti laterali sono articolate su tre ordini di nicchie e arcosoli sovrapposti, mentre la parete di fondo si sviluppa su due registri: nel registro inferiore, una grande nicchia centrale absidata è incorniciata da due nicchie rettangolari; nel registro superiore, due scale affrontate conducono ad una grande nicchia centrale absidata, sormontata da doppio timpano e inquadrata da due nicchie a scarsella. L'interno presentava una ricca decorazione pittorica, come testimoniato dai disegni del Cinquecento e da alcuni lacerti superstiti sulla parete di fondo. Collegamenti Galleria d'immagini Note Bibliografia C. Fasciani, F. Salamone, "Il Mausoleo di Campo Barbarico", in Scienze dell'Antichità, 21.1, Roma, 2015, pp. 209–221. Voci correlate Parco archeologico delle Tombe di via Latina Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Mausoleo di Campo Barbarico
Kraftwerk Aprilia

Das Kraftwerk Aprilia (italienisch Centrale termoelettrica di Aprilia) ist ein GuD-Kraftwerk nahe der Stadt Aprilia, Provinz Latina, Region Latium, Italien. Das Kraftwerk ist im Besitz von Sorgenia und wird auch von Sorgenia betrieben. Sorgenia gibt für die installierte Leistung des Kraftwerks 800 (bzw. 805,6) MW an: sonstige Quellen geben 800 MW an. Das Kraftwerk nahm den kommerziellen Betrieb im Juni 2012 auf. Kraftwerksblöcke Das Kraftwerk besteht mit Stand September 2023 aus einem Block, der in Betrieb ist. Die folgende Tabelle gibt einen Überblick: Der Block besteht aus zwei Gasturbinen sowie einer nachgeschalteten Dampfturbine. An die Gasturbinen ist jeweils ein Abhitzedampferzeuger angeschlossen; die Abhitzedampferzeuger versorgen dann die Dampfturbine. Die beiden Gasturbinen vom Typ V94.3A wurden von Ansaldo Energia geliefert. Die Leistung der beiden Gasturbinen wird mit jeweils 265 (bzw. 272,7 oder 277) und die Leistung der Dampfturbine mit 260,2 (bzw. 270) angegeben. Die drei Generatoren leisten jeweils maximal 330 MVA; ihre Nennspannung beträgt 18 kV. In den Jahren 2019 und 2020 wurden 2,213 (bzw. 1,713) Mrd. kWh erzeugt; die durchschnittliche Leistungsabgabe lag im Jahr 2020 bei 300 MW. Im Jahr 2021 war das Kraftwerk an 5561 (von 8760 möglichen) Stunden in Betrieb und erzeugte 2,075 Mrd. kWh. Sonstiges Die Kosten für die Errichtung des Kraftwerks werden mit 450 Mio. EUR (bzw. 618 Mio. USD) angegeben. Der erzeugte Strom wird über eine 380-kV-Leitung abgeführt. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Italien Weblinks Aprilia power station. Global Energy Monitor (GEM), abgerufen am 1. September 2023 (englisch). Einzelnachweise