NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Арцана

Арцана (італ. Arzana, сард. Àrtzana) — муніципалітет в Італії, у регіоні Сардинія, провінція Ольястра. Арцана розташована на відстані близько 340 км на південний захід від Рима, 90 км на північний схід від Кальярі, 11 км на захід від Тортолі, 4 км на північ від Ланузеі. Населення — 2476 осіб (2014). Покровитель — святий Іван Хреститель. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживали 22 іноземці з 9 країн, серед них 9 громадян країн Євросоюзу та 1 громадянин України. Сусідні муніципалітети Аритцо Дезуло Еліні Гаїро Ільбоно Єрцу Ланузеі Сеуї Сеуло Тортолі Віллагранде-Стризаїлі Віллапутцу Див. також Список муніципалітетів провінції Ольястра Примітки
Ponte Amerigo Vespucci

Die Ponte Amerigo Vespucci (oft auch kurz Ponte Vespucci genannt) überbrückt den Arno in Florenz als dritte Brücke unterhalb der Ponte Vecchio und verbindet die Uferstraßen Lungarno Amerigo Vespucci am rechten mit dem Lungarno Soderini am linken Ufer. Etwas oberhalb der Brücke wird der Fluss durch die Pescaia di Santa Rosa aufgestaut, eine schräg über den Fluss gebaute Sohlschwelle, mit der seine Fließgeschwindigkeit verringert wird. Sie ist nach Amerigo Vespucci benannt, der aus Florenz stammte. Die Brücke ist eine moderne, erst nach dem Zweiten Weltkrieg gebaute Straßenbrücke, die sich dennoch gut in die historische Umgebung einfügt. Die 163 m lange und 22,50 m breite Brücke hatte ursprünglich je zwei durch eine Mittelbarriere getrennte Fahrstreifen, einen Streifen für parkende Autos und einen etwa 2 m breiten Gehweg. 2022 wurde beidseitig ein Radweg neben dem Gehweg installiert und der Anwohner-Parkstreifen zu Lasten eines Fahrstreifens verschoben. Die Brücke wird von zwei mit Naturstein verkleideten Pfeilern aus Stahlbeton getragen, die auf tief in den Untergrund des Flusses reichenden Bohrpfählen gegründet sind. Die Widerlager sind hinter den Ufermauern verborgen. Die Spannbetonbrücke wurde von Riccardo Morandi mit Unterstützung der Architekten Ernesto Nelli, Giuseppe Giorgio Gori und Enzo Gori entworfen und in den Jahren 1955 bis 1957 gebaut. Ihre drei jeweils 54,3 m weiten Felder sind jeweils eigenständige Konstruktionen aus flachen, geringfügig gevouteten 14-zelligen Hohlkästen, deren Spannstähle über das ganze Feld bis in die Pfeiler bzw. Widerlager reichen. Bei der Sanierung 2019 wurde auch eine tiefe Auskolkung am linken Pfeiler geschlossen. Außerdem wurde das ursprüngliche Steinpflaster durch eine Asphaltdecke ersetzt. Weblinks Einzelnachweise
Ponte Amerigo Vespucci

Ponte Amerigo Vespucci is a bridge over the Arno River in Florence, Italy and named after Florence-born explorer Amerigo Vespucci. It joins the Lungarno Amerigo Vespucci to the Lungarno Soderini. To the east is the Ponte alla Carraia. This bridge, like most of the other bridges over the Arno, is a reconstruction. Plans were made in 1908 to bridge this section of the Arno to service quartiere di San Frediano, but the plans were never realized. In 1949, a bridge, ponte di via Melegnano, was constructed from the recycled remains of other bridges that had been destroyed by the Nazi army as they withdrew before the advancing Allied forces during World War II. Between 1952 and 1954, a competition for the construction of a new bridge was held, and the plan of the architects Giuseppe Giorgio Gori, Enzo Gori and Ernesto Nelli and of engineer Riccardo Morandi was chosen. The plan called for three spans in a thin, flat arch over two piers which supports the roadway. The final effect gives the impression of a single, slightly curved span. Construction on the bridge was completed in 1957. It was designed to be reflective of the nearby historical structures but also to be an obviously modern structure. References
Pont Amerigo-Vespucci

Le pont Amerigo Vespucci (Ponte Amerigo Vespucci) est un des ponts de Florence sur l'Arno dans sa traversée de la ville et qui unit le Lungarno Amerigo Vespucci au Lungarno Soderini de Florence. Le pont, reconstruit en partie, est un des plus modernes de la ville même s'il existait un projet de 1908, jamais réalisé, lorsque le quartier San Frediano devait être réhabilité. Un premier pont reliant le quartier San Frediano (« pont de Melegnano ») fut installé en 1949 et inauguré l'année suivante. Il était réalisé en recyclant les matériaux provenant des ponts suspendus détruits à la retraite allemande, appuyés sur des pylônes maçonnés. Ce passage sur l'Arno fut utilisé avant la reconstruction définitive du ponte alla Carraia et du ponte di San Niccolò. À l'occasion du cinquième centenaire de la naissance d'Amerigo Vespucci, se déroula un concours entre 1952 et 1954, pour la construction d'un nouveau pont qui a été réalisé entre 1955 et 1957, remporté par les architectes Giorgio Giuseppe Gori, Enzo Gori et Ernesto Nelli et l'ingénieur Riccardo Morandi. Recherche esthétique Avec une largeur maximale de 22,50 mètres, une hauteur de 9,50 mètres et ses trois arches, chacune de 54,30 mètres de portée, le pont se distingue par ses lignes sobres destinées, malgré sa modernité, à s'intégrer dans les structures historiques présentes. Certains éléments architecturaux poussent cette intégration : les piles sont, par exemple, revêtues comme le Palazzo Vecchio, les éperons coupe-eau sont inspirés des piles du Ponte Vecchio, le parapet en fer est très semblable à la balustrade du nymphée du Palais Pitti et, pour finir, le dallage en porphyre est typique des voies de San Frediano. Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Ponte Amerigo Vespucci » (voir la liste des auteurs). Bibliographie Francesco Guerrieri, Lucia Bracci, Giancarlo Pedreschi. I ponti sull'Arno dal Falterona al mare. Firenze, Edizioni Polistampa, 1998. Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des ponts Portail de la Toscane
Amerigo Vespucci (most)

Most Amerigo Vespucci (tal. Ponte Amerigo Vespucci) je most preko rijeke Arno u Firenci u Italiji, nazvan po istraživaču Amerigu Vespucciju, rođenom u Firenci. Spaja Lungarno Amerigo Vespucci s Lungarno Soderini. Na istoku se nalazi Ponte alla Carraia. Ovaj most, kao i većina ostalih mostova preko Arna, je rekonstrukcija. Godine 1908. napravljeni su planovi za premošćivanje ovog dijela Arna kako bi se opsluživao kvart San Frediano, ali planovi nikada nisu ostvareni. Godine 1949. most, ponte di via Melegnano, izgrađen je od recikliranih ostataka drugih mostova koje je uništila nacistička vojska povlačeći se pred napredovanjem savezničkih snaga tijekom Drugog svjetskog rata. Između 1952. i 1954. održan je natječaj za izgradnju novog mosta, a odabran je plan arhitekata Giuseppea Giorgia Gorija, Enza Gorija i Ernesta Nellija te inženjera Riccarda Morandija. Plan je predviđao tri raspona u tankom, ravnom luku preko dva stupa koji podupiru kolnik. Konačni efekt daje dojam jednog, blago zakrivljenog raspona. Izgradnja mosta završena je 1957. godine. Dizajniran je tako da odražava obližnje povijesne građevine, ali i da bude očito moderna građevina. Izvori Vanjske poveznice
Понте Амеріго Веспуччі

Шаблон:Міст: невідомі параметри: |Ширина мосту= Понте Амеріго Веспуччі (італ. Ponte Amerigo Vespucci) — міст через річку Арно у Флоренції, названий на честь славетного флорентійського мореплавця Амеріго Веспуччі. Міст з’єднує набережні Лунгарно Амеріго Веспуччі і Лунгарно Содеріні. Історія мосту У 1908 році планувалось збудувати міст через Арно в історичному лівобережному районі Олтра́рно (з італ. – "за Арно") для зближення церкви Сан Фредіано ін Честелло з протилежним берегом Флоренції, але ці плани не здійснились. У 1949-1950 з матеріалів, що залишились на руїнах підірваних в 1944 нацистами мостів, було споруджено перший для обслуговування цієї церкви тимчасовий міст до вулиці Вія Меленьяно - міст Меленьяно. На той час сусідні мости Понте алла Каррайя і Понте ді Сан Нікколо ще не були відновлені. З нагоди п'ятисотріччя з дня народження Амеріго Веспуччі в 1952-1954 було проведено конкурс на будівництво нового мосту і за проектом його переможців - архітекторів Джорджо Джузеппе Горі, Енцо Горі і Ернесто Неллі та інженера Ріккардо Моранді - в 1955-1957 було збудовано міст, який поєднує давні традиції, щоб не порушити гармонію історичного центру, з сучасними тенденціями мостобудування. Для збереження духу історичного центру міст був вимощений такими ж матеріалами (порфірами), як і історичні вулиці поблизу церкви Сан Фредіано, а залізні перила зроблені у стилі перил фонтану, що знаходиться біля Палаццо Пітті. Сусідніми мостами є: зі східної сторони Понте алла Каррайя, з західної - Понте алла Вітторія. Галерея Посилання
Ponte Giovanni da Verrazzano

Die Ponte Giovanni da Verrazzano ist eine Brücke in Florenz über den Fluss Arno. Unter den florentinischen Brücken ist es die am zweitmeisten flussaufwärts gelegene, nach der Ponte di Varlungo. Die Brücke verbindet die Viertel Campo di Marte (nördlich) und Gavinana (südlich) miteinander. Auf der Nordseite beginnt sie am Lungarno Cristoforo Colombo, auf der Südseite stößt sie auf die Piazza Ravenna. Sie ist nach dem toskanischen Seefahrer und Entdecker Giovanni da Verrazzano benannt. Technische Daten Die Brücke ist 141 Meter lang, 26,80 Meter breit und hat eine maximale Höhe von 12 Metern. Sie ist von moderner Bauart und die Stützweite ihres Einfeldträgersystems beträgt 113 Meter. Die Struktur besteht aus Stahl und Eisenbeton. Bau der Brücke Der Bau wurde 1970 beendet. Das Projekt war ein Werk der Ingenieure Carlo Damerini und Vittorio Scalesse sowie des Architekten Leonardo Savioli. Die Brücke ist sichtbar in drei Teile geteilt. Die äußeren beiden Teile, symmetrisch und aus Beton, beginnen bei den jeweils entgegengesetzten Ufern und werden durch einen Zentralteil verbunden, der eine Metallstruktur hat. In den Seitenteilen gibt es Sitzplätze für Fußgänger. Bibliographie Gurrieri, Francesco: Die Brücke Giovanni da Verrazzano in Florenz. In: Das Werk. Band 59, Nummer 5, 1972, S. 277–279. doi:10.5169/seals-45842 Francesco Guerrieri, Lucia Bracci, Giancarlo Pedreschi. I ponti sull'Arno dal Falterona al mare. Firenze, Edizioni Polistampa, 1998.
Pont Giovanni da Verrazzano

Le pont Giovanni da Verrazzano (Ponte Giovanni da Verrazzano) est un des ponts de Florence sur l'Arno dans sa traversée de la ville, qui raccorde les quartiers de Gavinana et du Campo di Marte vers le Lungarno Cristoforo Colombo et la Piazza Ravenna. Il permet la circulation piétonnière. D'une longueur de 141 mètres, d'une hauteur de 12 mètres, sa portée en béton armé est de 113 mètres sur 26,80 mètres de large. Il a été réalisé en 1980 sur le projet des ingénieurs C. Damerini et V. Scalese et de l'architecte L. Savioli. Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Ponte Giovanni da Verrazzano » (voir la liste des auteurs). Bibliographie Francesco Guerrieri, Lucia Bracci, Giancarlo Pedreschi. I ponti sull'Arno dal Falterona al mare. Firenze, Edizioni Polistampa, 1998. Articles connexes La famille florentine Da Verrazzano et son château familial en Chianti dont est issu Giovanni da Verrazzano, découvreur de la baie de New York à qui ce pont rend hommage. Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des ponts Portail de Florence
Ponte Giovanni da Verrazzano

Il ponte Giovanni da Verrazzano è il terzo ponte sull'Arno più a monte del comune di Firenze, dopo quello di Varlungo e il ponte Sorelle Nencioni. Unisce i quartieri di Gavinana e Campo di Marte tramite il lungarno Cristoforo Colombo e piazza Ravenna. Prende il nome del navigatore toscano Giovanni da Verrazzano. Caratteristiche tecniche Il ponte Giovanni da Verrazzano è lungo 141 metri, largo 26,80 metri e ha un'altezza massima di 12 metri. Di fattura moderna, la sua unica campata ha una luce di 113 metri. La struttura è in acciaio e cemento armato. Realizzazione La realizzazione è terminata nel 1970. Il progetto è opera degli ingegneri Carlo Damerini e Vittorio Scalesse e dell'architetto Leonardo Savioli. Il ponte è visivamente suddiviso in tre parti: le prime due, simmetriche e di calcestruzzo, partono dalle due rive opposte e sono congiunte tramite la parte centrale che ha la struttura in metallo. Nelle parti laterali sono presenti delle sedi per la sosta dei pedoni. Bibliografia Francesco Gurrieri, Lucia Bracci e Giancarlo Pedreschi, I ponti sull'Arno dal Falterona al mare, Polistampa, 1º gennaio 1998, ISBN 978-8883040191. Collegamenti esterni (EN) Ponte Giovanni da Verrazzano, su Structurae.
Понте Джованні да Верраццано

Шаблон:Міст: невідомі параметри: |Ширина мосту= Понте Джованні да Верраццано (італ. Ponte Giovanni da Verrazzano) — сучасний автомобільний міст через річку Арно у Флоренції. Історія мосту Понте Джованні да Верраццано є другим за течією річки Арно мостом Флоренції після мосту Понте ді Варлунго. Цей міст, названий на честь легендарного мореплавця Джованні да Верраццано, був побудований за проектом інженерів Карло Дамеріні і Вітторіо Скалезе та архітектора Леонардо Савіолі і був відкритий у 1980. Міст загальною довжиною 141 м виконаний у сучасному стилі із сталі і залізобетону. Він з’єднує район Гавінана з залізничним вокзалом Кампо ді Марте (Марсове поле), набережну Лунгарно Коломбо і площу П’яцца Равена. Міст є автомобільним з пішохідними переходами. Візуально він розділений на три частини сходами до цих переходів. Посилання Francesco Guerrieri, Lucia Bracci, Giancarlo Pedreschi. I ponti sull'Arno dal Falterona al mare. Firenze, Edizioni Polistampa, 1998.
Ponte Rosso

Le Ponte Rosso est un ancien pont sur le torrent Mugnone, près de la porte Saint-Gall, par lequel le grand-duc Pierre Léopold Ier de Toscane entra triomphalement en ville en 1765, lors de son retour de Vienne. Œuvre de Niccolò Tribolo, de la première moitié du XVIe siècle, il fut agrandi en 1784. Miné comme les autres ponts pendant la Seconde Guerre mondiale, malgré une partie restée debout, ses pierres servirent aux travaux d'édification des boulevards circulaires. Il fut reconstruit en pierre en 1868. Il se trouve près des Parterre de Florence et les relie à la place de la Liberté, (proche du centre historique) avec la via XX Settembre, la via Faentina, la via Vittorio Emanuele II et la via Bolognese, qui rejoignent la zone nord, vers Trespiano, Pratolino, le Mugello, en direction de Bologne. Pour ces raisons il subit une circulation intense. Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail des ponts Portail de Florence
Ponte Rosso (Firenze)

Il Ponte Rosso prende nome dall'antico ponte in mattoni rossi sul torrente Mugnone, fuori da porta San Gallo, sostituito nel 1868 con l'attuale costruzione in pietra. Storia Da qui nel 1765 entrò trionfalmente il Granduca Pietro Leopoldo, proveniente da Vienna. Durante la seconda guerra mondiale venne minato come gli altri ponti cittadini, ma una parte rimase in piedi, tanto da essere usato per passare da via Bolognese ai viali di Circonvallazione. Il Ponte Rosso è opera del Tribolo, della prima metà del XVI secolo e fu ampliato nel 1784. Si trova presso il Parterre ed è sempre stato un punto di snodo fondamentale per i collegamenti cittadini: verso il centro storico, passando per piazza della Libertà, tramite la direttrice di via San Gallo, verso via Vittorio Emanuele II diretta a Castello e Calenzano (percorso che ricalca il percorso fiorentino pedemontano della Via Cassia), verso la via Faentina, anch'essa di origine pre-romana, verso la via Bolognese che si dirige a nord passando per Trespiano, Pratolino, il Mugello, oltrepassando il crinale al passo della Futa. Per questo Ponte Rosso è centro di un intenso traffico automobilistico. La via che prosegue verso sud fu intitolata al Ponte Rosso nel 1871. Bibliografia Francesco Lumachi Firenze - Nuova guida illustrata storica-artistica-aneddotica della città e dintorni, Firenze, Società Editrice Fiorentina, 1929 Voci correlate Ponti di Firenze Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ponte Rosso Collegamenti esterni (EN) Ponte Rosso, su Structurae.
Понте Россо (Флоренція)

Шаблон:Міст: невідомі параметри: |Ширина мосту= Понте Россо (Червоний міст) — кам'яний міст через річку Муньйоне у Флоренції. Загальні відомості Кам’яний міст Понте Россо (Червоний міст) отримав свою назву від стародавнього мосту з червоної цегли, який був побудований через річку Муньйоне (Mugnone) у XVI столітті неподалік від воріт Сан-Галло (Porta San Gallo), через які урочисто в'їжджав до міста у 1765 році великий князь Пьєтро Леопольдо з нагоди вступу до управління Тосканою. Червоний міст був створений за проектом відомого флорентійського художника і архітектора Нікколо Тріболо (1500–1550) у першій половині XVI століття і був розширений у 1784 році. У 1871 році іменем цього мосту була названа вулиця, яка відходить від нього на південь – Віа дель Понте Россо. Міст з’єднує її з вулицею Віа Болоньєзе. Міст є невеликим за довжиною, але досить широким – по ньому проходить інтенсивний трафік. Понте Россо веде до історичного багатоцільового в минулому комплексу Партерре (Parterre) на Пьяцца делла Ліберта і завжди був популярним місцем проходу жителів Флоренції до історичного центру міста. Кам’яним міст став у 1868 році. У 1944 міст був підірваний відступаючими німецько-фашистськими військами, але частина мосту уціліла і обслуговувала трафік за одним з напрямків у сторону Віа Болоньєзе. Після відновлення міст є 4-х смуговою автомобільною розв’язкою. Посилання Francesco Lumachi Firenze - Nuova guida illustrata storica-artistica-aneddotica della città e dintorni, Firenze, Società Editrice Fiorentina, 1929(італ.)
Pont de Varlungo

Le pont de Varlungo (en italien : ponte di Varlungo) est un des ponts de Florence sur l'Arno. Situation L'ouvrage est situé en aval du centre de Florence et relie les quartiers de Varlungo au nord et de Nave a Rovezzano, ainsi que la commune de Bagno a Ripoli, sur la rive sud de l'Arno. Construit en béton armé et acier, il a une longueur totale de 375 mètres, pour une portée de 127 mètres et une hauteur maximale de 18 mètres. Il est constitué de trois tabliers dont un central qui comprend une chaussée à double sens de circulation encadrée par deux trottoirs. Les deux autres, surélevés, encadrent le premier et supportent chacun une chaussée à deux voies de circulation. Celui de l'ouest, sur lequel la circulation s'effectue dans le sens nord-sud, porte le nom de Paolo Borsellino, et celui de l'est, sur lequel la circulation s'effectue dans le sens sud-nord, porte le nom de Giovanni Falcone. Historique Les travaux, menés sur un projet de l'ingénieur Luciano Scali et de l'architecte Adriano Montemagni, commencent en 1979 et l'ouvrage est inauguré en 1981. Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Ponte di Varlungo » (voir la liste des auteurs). Bibliographie Francesco Guerrieri, Lucia Bracci, Giancarlo Pedreschi. I ponti sull'Arno dal Falterona al mare. Firenze, Edizioni Polistampa, 1998. Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des ponts Portail de Florence
Ponte di Varlungo

Il ponte di Varlungo è un ponte situato a Firenze, in Italia. È quello situato più a est dopo il ponte ferroviario dell'Alta Velocità Firenze-Roma. Storia La realizzazione è iniziata nel 1979 per terminare nel 1981. Il progetto è opera dell'ingegnere Luciano Scali e dell'architetto Adriano Montemagni. Il 25 gennaio 2019 è stato inaugurato il nuovo impianto di illuminazione da parte del sindaco di Firenze Dario Nardella, in seguito ad alcuni casi di violenza sessuale verificatisi in loco. Descrizione Attraversa l'Arno del rione omonimo e di quello di Nave a Rovezzano (appartenenti rispettivamente al quartiere 2 e al quartiere 3) nelle immediate adiacenze del parco Albereta-Anconella. È costruito in acciaio e calcestruzzo armato per una lunghezza di 375 m, è alto 18 m e ha una luce di 127 m. È composto da tre carreggiate: quella centrale, a una corsia per senso di marcia, congiunge semplicemente le due sponde del fiume; le altre due, sopraelevate e a due corsie per senso di marcia, sono intitolate a Giovanni Falcone e Paolo Borsellino e confluiscono in via Marco Polo. È poi presente un passaggio pedonale. Via Marco Polo Chiamata anche viadotto di Varlungo o viadotto Marco Polo, fu costruita in occasione del campionato mondiale di calcio 1990 congiungendo il ponte con il casello autostradale Firenze Sud dell'autostrada A1, nell'ottica di garantire un collegamento più diretto con lo stadio Artemio Franchi. Consente di raggiungere anche Bagno a Ripoli, nella fattispecie le sue frazioni di Grassina e Antella. È classificata come strada extraurbana secondaria, sebbene il limite di velocità sia pari a 70 km/h. Lungo il percorso sono presenti due autovelox gestiti dal comune di Firenze. Presenta due rampe non ultimate, termina con due diramazioni su via Carlo Alberto dalla Chiesa e via Enrico De Nicola con due curve teatro di alcuni incidenti. Il viadotto avrebbe dovuto proseguire verso Coverciano passando sotto la direttissima Firenze-Roma tramite una galleria, fino a via del Gignoro. Il tunnel, ad opera di Autostrade per l'Italia, si sarebbe dovuto costruire in occasione della realizzazione della terza corsia dell'autostrada. Note Bibliografia Francesco Gurrieri, Lucia Bracci e Giancarlo Pedreschi, I ponti sull'Arno dal Falterona al mare, Polistampa, 1º gennaio 1998, ISBN 978-8883040191. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ponte di Varlungo Collegamenti esterni (EN) Ponte di Varlungo, su Structurae.
Понте ді Варлунго

Шаблон:Міст: невідомі параметри: |Ширина мосту= Понте ді Варлунго (італ. Ponte di Varlungo) — сучасний багатоцільовий міст через річку Арно у Флоренції. Загальні відомості Будівництво мосту Понте ді Варлунго за проектом інженера Л. Скалі і архітектора Адріано Монтеманьо було розпочато в 1979 і завершено в 1981. Міст загальною довжиною 375 м виконаний у сучасному стилі із сталі і залізобетону. Він має два рівня: на нижньому рівні в центрі розташована автодорога локального значення з велосипедно-пішохідними тротуарами, що мають з'їзди і сходи на прибережні доріжки, а на верхньому рівні по боках розташовані двохсмугові автомобільні полотна міжміського значення без тротуарів, по яких з півдня продовжується Віа Марко Поло до розв'язки на північному березі Арно. Через Віа Марко Поло і Via Goffredo della Torre можна швидко дістатись до розв'язки «Firenze Sud» («Флоренція-Південь») з автострадою А1 або до південно-східних густонаселених селищ в Баньйо-а-Риполі (в першу чергу Grassina і Antella). Примітки Галерея Посилання Francesco Guerrieri, Lucia Bracci, Giancarlo Pedreschi. I ponti sull'Arno dal Falterona al mare. Firenze, Edizioni Polistampa, 1998.(італ.) Флоренція. Бібліографія(італ.)
Ponte di Mezzo

Le Ponte di Mezzo (« Pont du Milieu »), appellation courante du Ponte Conte Ugolino, est un pont sur l'Arno à Pise (Italie). Il relie la place Garibaldi, au nord de l'Arno (partie de la ville appelée Tramontana) à la place du XX Septembre, au sud (Mezzogiorno). Construit entre 1947 et 1950, il remplace un pont à trois arches datant du milieu du XVIIe siècle, détruit par des bombardements pendant la Seconde Guerre mondiale. Le pont est le théâtre de l'une des grandes festivités de Pise, le Gioco del Ponte. Description Le Ponte di Mezzo actuel, construit en 1947-1950, est un pont en arc à une seule arche. Certains éléments de la décoration rappellent le pont antérieur : le revêtement latéral de marbre et les sphères disposées sur le parapet de part et d'autre de chacune des entrées du pont. Notes et références Voir aussi Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail des ponts Portail de la Toscane
Баунеи

Баунѐи (на италиански и на сардински: Baunei) е малко градче и община в Южна Италия, провинция Нуоро, автономен регион и остров Сардиния. Разположено е на 480 m надморска височина. Населението на общината е 3693 души (към 2010 г.). До 2005 г. общината е част от провинция Нуоро. Източници Външни препратки Уебсайт на общината