NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vajont-dæmningen

Vajont-dæmningen, der blev færdigbygget i 1961, er en bue-spærredæmning der skulle opdæmme vandet i Vanjont-floden på nordsiden af Monte Toc knap 100 km nord for Venedig, i de Italienske-alper. Med sine 262 meter er den en af verdens højeste. Dæmningen har ikke været i brug siden den 9. oktober 1963, hvor vandet bag dæmningen gjorde Monte Tocs nordskråninger ustabile og udløste et massivt bjergskred på 260 millioner m3 klippe, der styrtede ned i søen og fik vandet til at fosse ud over kanten af dæmningen, hvilket skabte en flodbølge i kløften nedenfor og den tilstødende Piave-dal. Katastrofen endte med at koste knap 2000 menneskeliv, især landsbyen Longarone, der ligger lige ud for foden af dæmningen, kun to kilometer væk, blev næsten udslettet og mange af dens indbyggere er aldrig fundet igen. Dæmningen var så solidt bygget, at den kun fik mindre skrammer på toppen, og den står der stadig til minde om katastrofen, men uden den opdæmmede sø bagved. Selve skredet kan også tydeligt erkendes på den bare bjergside og ses endvidere tydeligt på luftfotos her halvtreds år efter, f.eks. på Google Earth. Den 12. februar 2008, under igangsættelsen af det Internationale Jordens år, beskrev UNESCO, under overskriften Fem skræmmende fortællinger, Vajont-dæmnings katastrofen som: ...a classic example of the consequences of the failure of engineers and geologists to understand the nature of the problem that they were trying to deal with. på dansk: ...et klassisk eksempel på konsekvenserne af ingeniører og geologers svigt i forståelsen af karakteren af det problem de forsøgte at få styr på. 50 året for katastrofen 2013 udgaven af cykelløbet Giro d'Italia ærede, den 15.-16. maj, ofrene for katastrofen, dels ved at løbets 11. etape havde afslutning i landsbyen Erto e Casso lige ovenfor dæmningen, og som dengang også blev hårdt ramt (347 dødsfald), og forladt i mere end tre år efter, dels ved at 12. etape startede i Longarone nedenfor dæmningen. Kilder
Vajontdam

De Vajontdam (of Vaiontdam (Italiaans: Diga del Vajont) is een dam gebouwd in de vallei van de Monte Toc, op ongeveer 100 km afstand van Venetië. Het oorspronkelijke stuwmeer is buiten gebruik na de ramp van 1963, waarbij het dorp Longarone werd verwoest. Bouw De bouw van deze dam werd gestart in 1956 en vijf jaar later voltooid. De dam is met 262 meter hoogte de op vier na hoogste dam ter wereld. Hij werd aangelegd door de Società Adriatica di Elettricità, de Adriatische elektriciteitsmaatschappij, ter opwekking van elektriciteit. Ongeluk In 1959 werden er verschillende aardverschuivingen waargenomen toen men een weg wilde aanleggen langs de Monte Toc. Drie verschillende deskundigen verklaarden na onderzoek dat de hele zijkant van Monte Toc instabiel was en dat deze mogelijk zou instorten in het bassin als het vullen van het stuwmeer eenmaal zou zijn voltooid. De SADE legde de uitkomsten van het onderzoek echter naast zich neer. Twee jaar na bouw, in de nacht van 9 oktober 1963, ontstond er na een aardverschuiving een enorme golf die over de rand van de dam sloeg en daarbij de dichtstbijzijnde dorpjes wegvaagde en bedekte onder een dikke laag modder. Door deze ramp vielen meer dan 2000 doden. Sindsdien werd het stuwmeer niet meer gebruikt. Er worden rondleidingen over de dam gegeven.
Barragem do Vajont

A barragem do Vajont, atualmente em desuso, foi concluída em 1960 no vale do rio Vajont ao lado do Monte Toc, 100 km ao norte de Veneza, Itália. Um deslizamento de terra das encostas em 9 de outubro de 1963 causou a transposição da barragem e cerca de 1910 mortes. Uma das barragens mais altas do mundo, com 262 m de altura, 27 m de espessura na base e 3,4 m no topo. A transposição ocorrida em 1963 foi causada quando os projetistas ignoraram a instabilidade geológica do Monte Toc, no lado sul da bacia. Os sinais de aviso e avaliações negativas durante as fases iniciais do projeto foram desconsiderados. O deslizamento de terra sobre a represa criou uma onda, inundando e destruindo o vale do Rio Piave, incluindo várias aldeias. Em 12 de fevereiro de 2008, enquanto o lançamento do Ano Internacional do Planeta Terra, a UNESCO citou a tragédia da barragem do Vajont dentre cinco "contos de advertência", causado por falha humana. Referências
Гребля Вайонт

Гребля Вайонт — аркова бетонна гребля поруч з горою Монте Ток на річці Вайонт, притоці річки П'яве в провінції Беллуно на півночі Італії, побудована в 1961 р., в основному, для вироблення електроенергії (ГЕС Соверцене). Характеристики греблі Гребля Вайонт має висоту 261,6 м, довжину по гребеню 190 м, ширину по підставі 23 м і ширину по гребеню, рівну 3,9 м, за що вважається однією з найбільш «витончених» гребель в світі. За початковим проектом, утворене греблею водосховище повинно було мати обсяг 0,169 км ³, після катастрофи 1963 року не заповнено, значна частина первісного водойми заповнена матеріалом зсуву, що стався при аварії. Катастрофа 1963 року Постійний зсув (місцями, до 30 см/добу) вдавалося зупиняти шляхом скидання води з греблі, рівень вод спадав і рух зупинялося. Гірничі інженери, які обстежили зсув, не врахували той важливий факт, що камінь в масі гірських порід був з прошарками глини, яка діяла як мастило і сприяла рухові. Для прогнозування наслідків можливих катастроф, проводилося моделювання процесу обвалення, що виявило не небезпечні наслідки. Висота хвилі, при моделюванні була спрогнозована висотою в 20-25 м. Безпосередньо перед катастрофою, рівень води у водосховищі був скинутий на 25 метрів. Ніхто не турбувався про можливу небезпеку, всі були впевнені в передбачених результатах. 9 жовтня 1963 р. близько 22:35 за Гринвічем тут відбулася одна з найбільших аварій в історії гідротехнічного будівництва, що забрала життя, за різними оцінками, від 2 до 3 тисяч осіб. У чашу водосховища за 45 с обрушився величезний гірський масив довжиною 2 км, площею 2 км² і об'ємом близько 0,2-0,3 км³, який до цього перебував у стані незначної рухливості. Чаша водосховища виявилася заповненою гірською породою до висоти 175 м над рівнем води. Зсув викликав перелив води через гребінь греблі об'ємом понад 50 млн м³ шаром 150–250 м (за різними джерелами). Водяний вал, що пройшов зі швидкістю 8-12 м/с по нижчих територіях, мав висоту до 90 м. Крім людських жертв, було зруйновано кілька сіл і селищ, хоча з моменту виникнення зсуву до повного руйнування об'єктів в нижньому б'єфі пройшло всього 7 хвилин. Основними причинами, послужили початку обвалу, вважаються: Підняття горизонту ґрунтових вод в долині, викликане будівництвом греблі; Тривалі дощі влітку 1963 року. Гребля встояла, хоча і витримала навантаження, що в кілька разів перевищує розрахункове. На рівні гребеня було змито лише близько метра бетону. Примітки Див. також Сарезьке озеро Гребля Мальпассе Секунди до катастрофи (сезон 5, епізод 3) Література і джерела Т. Уолтхэм. Катастрофы: неистовая Земля. Пер с англ. — Л.: «Недра», 1982. — 223 с. D. Petley. The Vajont (Vaiont) landslide (англ.). Vaiont Dam, Italy (англ.). Л. П. Папырин. Сарезская катастрофа: геофизический прогноз [Архівовано 20 жовтня 2019 у Wayback Machine.]. Т. Исмоилов. Рогун: Когда синица сдохла, а журавль улетел.
Basilica dei Santi Pietro e Paolo (Guastalla)

La basilica dei Santi Pietro e Paolo (o Pieve di Guastalla) è un edificio di culto situato in via Pieve a Guastalla, in provincia di Reggio Emilia. La chiesa è sede dell'omonima parrocchia del vicariato II Pianura della diocesi di Reggio Emilia-Guastalla. Edificata probabilmente tra il IX e il X secolo in stile romanico-lombardo, fu donata dall'imperatore Ludovico II il Giovane alla moglie Engelberga. Nella basilica, rientrante nei domini di Matilde di Canossa, dal 22 ottobre 1106 si tenne il Concilio di Guastalla, convocato e presieduto da Papa Pasquale II, per affrontare i problemi legati alla lotta per le investiture. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su basilica dei Santi Pietro e Paolo Collegamenti esterni Basilica della Pieve, su turismo.comune.re.it. URL consultato l'8 febbraio 2016 (archiviato il 28 agosto 2015).} Basilica della Pieve di Guastalla, su romanico-emiliaromagna.com. URL consultato il 7 dicembre 2018 (archiviato il 28 agosto 2015).
Castello Scaligero (Illasi)

Il castello scaligero d'Illasi è un edificio medievale posto a difesa dell'antico borgo di Illasi, in provincia di Verona. Storia Edificato nel X secolo, divenne di proprietà, nel XIII secolo, della potente famiglia dei Montecchi. Il castello venne ricostruito e potenziato da Ezzelino III da Romano nel 1243. Nel 1269 l'edificio venne occupato da Pulcinella delle Carceri e da alcuni fuorusciti di Verona, in lotta con Mastino I della Scala, che lo adibì a proprio rifugio. Nel 1279 venne donato a Niccolò della Scala, figlio di Mastino I da parte del pontefice papa Niccolò III, riconoscente verso gli Scaligeri per la cattura da parte di questi, a Sirmione, di un gruppo di eretici Albigesi (Catari). Agli inizi del XV secolo venne occupato dalla Repubblica di Venezia, dopo averlo strappato ai Carraresi, alleati a quel tempo con Guglielmo della Scala, figlio illegittimo di Cangrande II della Scala, eletto da loro a signore di Verona nel 1404. Per i suoi meriti militari, i veneziani nel 1509 concedettero Illasi in feudo al loro valoroso condottiero conte Girolamo Pompei, detto "Malanchino", la cui famiglia vantava da secoli diritti in quei luoghi. Al condottiero andò il merito di aver catturato e tradotto nelle carceri veneziane l'8 agosto dello stesso anno, il marchese di Mantova Francesco II Gonzaga, partito alla conquista di Legnago. Descrizione Il castello, a pianta quadrata di 10 metri di lato, è affiancato dal cassero, utilizzato dal corpo di guardia. Una cinta muraria delimita tutta la collina ed è caratterizzata da una sola apertura a meridione. Note Bibliografia Giuseppe Coniglio, I Gonzaga, Varese, 1973. ISBN non esistente Walter Esposito, La dama bianca e altre leggende su castelli del Nordest, Lampi di Stampa, 2018, ISBN 9788848819930. Voci correlate Castello Scaligero Della Scala Castelli degli Scaligeri Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castello Scaligero Collegamenti esterni Museo/Monumento Castelo scaligero, su comune.illasi.vr.it. URL consultato il 5 febbraio 2022. Castello di Illasi, su histouring.com. URL consultato il 5 febbraio 2022. Castello d'Illasi, su veronanascosta.blogspot.com. URL consultato il 5 febbraio 2022. Video Castello di Illasi in 4k, su Youtube, 25 marzo 2018. URL consultato il 5 febbraio 2022. Ospitato su Alex Aldegheri. Alla scoperta del Castello di Illasi (VR), su Youtube, 23 maggio 2021. URL consultato il 5 febbraio 2022. Ospitato su Luca Tavoso. Castello Scaligero (Illasi) - Xiaomi mi drone 4k, su Youtube, 2 dicembre 2018. URL consultato il 5 febbraio 2022. Ospitato su flypassion.
Ascrea

Ascrea és un municipi de la província de Rieti, a la regió italiana del Laci, situat a uns 50 km al nord-est de Roma i a uns 25 km al sud-est de Rieti. L'1 de gener de 2019 tenia 240 habitants. Geografia És un centre agrícola de la vall mitjana del riu Turano. El municipi limita amb Castel di Tora, Collegiove, Longone Sabino, Marcetelli, Paganico Sabino, Pozzaglia Sabina, Rocca Sinibalda i Varco Sabino. El territori municipal compta amb un enclavament al nord en el qual es troben els barris de Stipes i Valleverde Stipes. A uns quilòmetres al sud-est de la població es troba un exclavament del municipi. Referències
Ascrea

Ascrea ist eine Gemeinde in der Provinz Rieti in der italienischen Region Latium mit 204 Einwohnern (Stand 31. Dezember 2024). Sie liegt 78 km nordöstlich von Rom und 35 km nordwestlich von Rieti. Geographie Ascrea liegt im Tal des Turano oberhalb des Lago di Turano. Es liegt unterhalb des Monte Navegna in den Sabiner Bergen. Ein großer Teil des Gemeindegebiets gehört zum Naturreservat Monti Navegna e Cervia. Die Ortsteile sind Ascrea, Rigatti und Stìpes. Ascrea ist Mitglied der Comunità Montana del Turano. Die Nachbarorte sind Castel di Tora, Collegiove, Longone Sabino, Marcetelli, Paganico Sabino, Pozzaglia Sabina, Rocca Sinibalda und Varco Sabino. Geschichte Ascrea wurde erst im 14. Jahrhundert gegründet und gehörte der Adelsfamilie Collalto. 1440 verkauften sie den Ort an Cola Mareri, der damit das ganze Tal besaß. Ab dem 17. Jahrhundert war der Ort ein Zentrum der Briganten, die Reisende auf der Straße zur Grenze des Königreich Neapel überfielen. Bevölkerungsentwicklung Quelle: ISTAT Politik Dante D’Angeli (Lista Civica: Alleanza Civica) wurde im Mai 2006 zum Bürgermeister gewählt. Am 5. Juni 2016 wurde er wiedergewählt. Literatur Christoph Henning: Latium. Das Land um Rom. Mit Spaziergängen in der Ewigen Stadt (= DuMont-Kunst-Reiseführer). 3., aktualisierte Auflage. DuMont-Reiseverlag, Ostfildern 2006, ISBN 3-7701-6031-2. Einzelnachweise Weblinks Ascrea auf www.comuni-italiani.it (italienisch) www.sabina.it (italienisch) Comunità Montana del Turano (italienisch)
Ascrea

Ascrea is a comune (municipality) in the Province of Rieti in the Italian region of Latium, located about 50 kilometres (31 mi) northeast of Rome and about 25 kilometres (16 mi) southeast of Rieti. Geography It is an agricultural centre in the middle valley of the river Turano}. The municipality borders with Castel di Tora, Collegiove, Longone Sabino, Marcetelli, Paganico Sabino, Pozzaglia Sabina, Rocca Sinibalda and Varco Sabino. The municipal territory includes a northern exclave in which are located its hamlets (frazioni): Stipes and Valleverde Stipes. A southeastern exclave is located few kilometers from the town. References External links Media related to Ascrea at Wikimedia Commons
Ascrea

Ascrea est une commune italienne de la province de Rieti, dans la région Latium. Administration Hameaux Communes limitrophes Castel di Tora, Collegiove, Longone Sabino, Marcetelli, Paganico Sabino, Pozzaglia Sabina, Rocca Sinibalda, Varco Sabino. Notes et références Portail du Latium
Ascrea

Ascrea település Olaszországban, Lazio régióban, Rieti megyében. Lakosainak száma 212 fő (2023. január 1.). Ascrea Collegiove, Marcetelli, Paganico Sabino, Rocca Sinibalda, Castel di Tora, Longone Sabino, Pozzaglia Sabina és Varco Sabino községekkel határos. Népesség A település népességének változása: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Ascrea

Ascrea è un comune italiano di 194 abitanti della provincia di Rieti nel Lazio. Geografia fisica Territorio È un centro agricolo della Sabina, nella media valle del Turano, situato a mezza costa in posizione dominante su uno sperone roccioso, alle pendici del Monte Navegna. Confina con la profonda gola dell'Obito, mediante la quale il fosso dell'Obito un immissario di destra del lago del Turano (di origine artificiale) si apre un varco attraverso la catena del monte Navegna che lo separa dal Monte Cervia. Al contrario di altri centri della zona, Ascrea nasce in un'epoca a noi abbastanza vicina: probabilmente tra l'XI e il XIV secolo, quando vennero progressivamente abbandonati i due villaggi di Bulgaretta e di Mirandella, a sud e a nord del Turano. Clima Storia Sorto probabilmente nel XIV secolo, Ascrea appare menzionato nel 1392 come possesso dei Mareri. Conteso nei primi anni del XVI secolo dai Farnese, passò poi ai Soderini e ai Gentili, che ne risultano infeudati nel 1738. Nel 1968 cedette la frazione di Rigatti al comune di Varco Sabino. Simboli Lo stemma è stato riconosciuto con decreto del Capo del Governo del 20 novembre 1937. Il gonfalone è un drappo troncato di rosso e di azzurro. Monumenti e luoghi d'interesse Aree naturali Riserva naturale Monte Navegna e Monte Cervia; Società Evoluzione demografica Abitanti censiti Economia Di seguito la tabella storica elaborata dall'Istat, indicante le unità locali, intese come numero di imprese attive, e gli addetti, intesi come numero addetti delle unità locali delle imprese attive (valori medi annui). Nel 2015 le 14 imprese operanti nel territorio comunale, che rappresentavano lo 0,14% del totale provinciale (9.765 imprese attive), hanno occupato 19 addetti, lo 0,08% del dato provinciale (22.908 addetti); in media, ogni impresa nel 2015 ha occupato una persona (1,36). Amministrazione Nel 1923, Ascrea passò dalla provincia di Perugia in Umbria, alla provincia di Roma nel Lazio. Nel 1927, a seguito del riordino delle Circoscrizioni Provinciali stabilito dal regio decreto Nº 1 del 2 gennaio 1927, per volontà del governo fascista, quando venne istituita la provincia di Rieti, Ascrea passò dalla provincia di Roma a quella di Rieti. Altre informazioni amministrative Fa parte della Comunità montana del Turano Fa parte del comune l'isola amministrativa di Stipes Sport Calcio a 5 L'Ascreana, la polisportiva del paese, è riuscita a portare la propria squadra di calcio a 5 nel campionato di Serie C2 dalla Serie D: la squadra giocava le partite casalinghe presso l'impianto sportivo del paese. Al termine della stagione 2011-2012, la società, dopo oltre quindici anni di attività, ha rinunciato all'iscrizione. Note Voci correlate Stipes Riserva naturale Monte Navegna e Monte Cervia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ascrea Collegamenti esterni Sito ufficiale, su comune.ascrea.ri.it. Ascrèa, su sapere.it, De Agostini.
Ascrea

Ascrea is een gemeente in de Italiaanse provincie Rieti (regio Latium) en telt 264 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 14,4 km², de bevolkingsdichtheid is 20 inwoners per km². Demografie Ascrea telt ongeveer 153 huishoudens. Het aantal inwoners daalde in de periode 1991-2001 met 10,7% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie De gemeente ligt op ongeveer 318 m boven zeeniveau. Ascrea grenst aan de volgende gemeenten: Castel di Tora, Collegiove, Longone Sabino, Marcetelli, Paganico Sabino, Pozzaglia Sabina, Rocca Sinibalda, Varco Sabino.
Ascrea

Ascrea é uma comuna italiana da região do Lácio, província de Rieti, com cerca de 284 habitantes. Estende-se por uma área de 14 km², tendo uma densidade populacional de 20 hab/km². Faz fronteira com Castel di Tora, Collegiove, Longone Sabino, Marcetelli, Paganico Sabino, Pozzaglia Sabina, Rocca Sinibalda, Varco Sabino. Demografia Referências
Аскреа

Аскреа (итал. Ascrea) — коммуна в Италии, располагается в регионе Лацио, в провинции Риети. Население составляет 263 человека (2008 г.), плотность населения составляет 18 чел./км². Занимает площадь 14 км². Почтовый индекс — 2020. Телефонный код — 0765. Покровителем коммуны почитается святитель Николай Мирликийский, празднование 6 декабря. Демография Динамика населения: Администрация коммуны Официальный сайт: Ссылки Национальный институт статистики (итал.) Национальный институт статистики (англ.)
Аскреа

Аскреа (итал. Ascrea) је насеље у Италији у округу Ријети, региону Лацио. Према процени из 2011. у насељу је живело 142 становника. Насеље се налази на надморској висини од 683 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 266 становника. Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Аскреа

Аскреа (італ. Ascrea) — муніципалітет в Італії, у регіоні Лаціо, провінція Рієті. Аскреа розташована на відстані близько 55 км на північний схід від Рима, 25 км на південний схід від Рієті. Населення — 243 особи (2014). Щорічний фестиваль відбувається 6 грудня. Покровитель — святий Миколай. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживали 22 іноземці з 5 країн, серед них 15 громадян країн Євросоюзу. Сусідні муніципалітети Кастель-ді-Тора Колледжове Лонгоне-Сабіно Марчетеллі Паганіко-Сабіно Поццалья-Сабіна Рокка-Сінібальда Варко-Сабіно Див. також Список муніципалітетів провінції Рієті Примітки
Vil·la romana de Patti

La Vil·la romana de Patti és una gran vil·la que es troba al municipi de Patti, a la província de Messina, a Sicília. Fou seu d'un ric latifundi, del qual fins al seu descobriment es coneixien pocs exemples, tret de la Vil·la romana del Casale. Història i descripció La vil·la fou descoberta el 1973 durant les obres de construcció d'un tram de l'autopista A20, quan destruïren part del costat nord de la vil·la. Tot i que les excavacions continuen i encara resten moltes estances per descobrir, la configuració general de la vil·la ja és prou clara. La vil·la originària es va construir en els segles II-III i l'ensorraren per a donar pas a una vil·la més gran i més elaborada, construïda al damunt a la primeria del segle iv. El nucli de la vil·la tardana conté un peristil envoltat de cambres residencials, típiques de la vil·la tardoromana. Les estances més representatives són, a l'ala oest, l'Aula Absidata ('sala de l'absis') la més gran, que recorda la basílica de la Piazza Armerina, i a l'ala sud, una sala triabsidal en què el peristil donava a la mar. L'Aula Absidata tenia un sòl de mosaic hui destruït; els sòls de mosaic, però, del peristil i del triàbside estan en excel·lent estat. L'orientació est-oest de l'Aula Absidata, diferent de l'eix nord-sud del peristil, en planteja dubtes sobre la funció i datació, i indica que podria haver estat una església construïda després que el propietari s'hagués convertit al cristianisme. El mosaic del peristil consisteix en un reticle de plafons quadrats inserits en un marc de corones triomfals de llorer contínues, decorades amb motius florals i ornaments. El mosaic del triàbside conté medallons octogonals i circulars amb animals en vores curvilínies. La qualitat de tots dos mosaics policroms no és pas massa alta, i això indica que van ser producte d'un taller sicilià i no d'artesans nord-africans. A la banda nord-est, un sistema de banys tenia els murs construïts amb una tècnica diferent. La vil·la havia estat abandonada abans del terratrèmol que afectà Sicília l'any 365. Després dels sismes dels segles VI i VII, les restes de la vil·la es van restaurar en part i va seguir habitada si més no fins al segle X. En els darrers anys s'ha tornat a cobrir la vil·la amb una coberta especial. Galeria d'imatges Referències
Villa Romana di Patti

Die Villa Romana di Patti ist ein archäologischer Fundplatz in Form einer antiken römischen Villa in Patti, Metropolitanstadt Messina in Sizilien. Allgemeines Beim Bau der Autobahn A20 zwischen Messina und Palermo wurden die Reste einer römischen Villa entdeckt. Das Gelände wurde durch Proben auf eine Fläche von 20.000 m² geschätzt. Damit ist das Gelände der Villa di Patti größer als das der Villa Romana del Casale in der Nähe der Stadt Piazza Armerina. Heute liegt die Villa unter einer Brücke der Autobahn. Geschichte Die Villa entstand im 3. Jahrhundert. Sie wurde aber bereits im 4. Jahrhundert verlassen. Ende des 4. Jahrhunderts wurde die Villa von einem Erdbeben endgültig zerstört. Im 6. und 7. Jahrhundert waren die Gebäude teilweise wieder bewohnt, nachdem die Gebäude teilweise wieder hergestellt waren. Im 10. und 11. Jahrhundert wurde das Gebiet noch als Friedhof genutzt. Die Villa Die Fußböden der Villa sind mit Mosaiken ausgelegt. Das Hauptmotiv der Mosaiken sind geometrische Muster. Es werden aber auch Haustiere abgebildet. Die Ausgrabungen und der Aufbau von eingestürzten Mauern sind noch nicht abgeschlossen. Weblinks Literatur Brigit Carnabuci: Sizilien. Griechische Tempel, römische Villen, normannische Dome und barocke Städte im Zentrum des Mittelmeeres (= DuMont Kunst-Reiseführer). 6., aktualisierte Auflage. DuMont Reiseverlag, Ostfildern 2011, ISBN 978-3-7701-4385-6. Giuseppe Voza: Le ville romane del Tellaro e di Patti in Sicilia e il problema dei rapporti con l’Africa. In: Deutsches Archäologisches Institut Rom (Hrsg.): 150-Jahr-Feier Deutsches Archäologisches Institut Rom. Ansprachen und Vorträge. 4.–7. Dezember 1979 (= Mitteilungen des Deutschen Archäologischen Instituts, Römische Abteilung. Ergänzungsheft 25). Philipp von Zabern, Mainz 1982, S. 202–209.