Базиліка Сан-Франческо в Ассізі

Базиліка Сан-Франческо в Ассізі, церква Святого Франциска в монастирі Сакро-Конвенто (італ. La Basilica di San Francesco d'Assisi) — головний храм ордену францисканців, розташований в місті Ассізі (Італія, адміністративний регіон Умбрія). Є однією з семи папських базилік, але не входить до переліку великих базилік Католицької церкви. Храм отримав світову відомість завдяки знаменитим фрескам XIII століття за мотивами житія св. Франциска, автором яких вважається Джотто з учнями. Церква Сан-Франческо разом з монастирем Сакро-Конвенто в Ассізі внесені до списку Світової спадщини ЮНЕСКО. Загальний опис будівлі Храм, побудований в XIII столітті, є, по суті, двоповерховим. Верхній ярус, який зазвичай називають верхньою церквою, — це видима частина будівлі, що височіє над пагорбом, в той час як нижня церква ховається в його товщі і рядовій забудові монастиря. Її єдиний елемент, який залишається на видноті, — південний портал, що виходить на нижню площу св. Франциска, замощену каменем. Вхід до верхньої церкви знаходиться зі східного боку, з верхньої площі св. Франциска, покритої газоном (див. план монастиря). Обидва яруси являють собою однонавні базиліки з трансептом. План нижньої церкви ускладнений численними капелами і криптами. З церкви можна спуститися ще нижче — в крипту, де похований св. Франциск. Біля південного фасаду церкви височить 60-метрова дзвіниця. Контрфорси і аркбутани, що обрамляють будівлю, — в полі зору з північного фасаду, а з боку нижньої площі губляться між дзвіницею і допоміжними спорудами. Характеристика стилю Якщо стиль зануреної в напівтемряву Нижньої церкви сягає давньої традиції римської крипти, то інтер'єри просторого верхнього храму несуть у собі нові естетичні цінності, які пізніше підхоплять архітектори Середньої Італії. Ця двоярусна церква з точки зору планування досить точно наслідує сучасні їй зразки французької готики, такі як, наприклад, Сент-Шапель в Парижі, але також є спадкоємницею італійських базилік більш раннього романського періоду. Очевидно італійські архітектори свідомо уникали радикальної готики, модної за тієї доби при дворах північних феодалів. Не намагаючись маскувати вагу будівельних конструкцій, вони змістили архітектурний акцент в бік чіткої структурованості підкупольного простору. Опори храму примикають до потужних стін, які, проте, не перешкоджають проникненню в храм сонячного світла. «Тонкі пучки пов'язаних колон підтримують нервюри склепінь, що перекривають чотири прямокутних прольоти». Таким чином, зовнішній вигляд церкви є синтезом романського стилю і французької готики, і відзеркалює багато типових рис італійського готичного стилю. Історія споруди Будівництво францисканського монастиря Сакро-Конвенто і обох базилік Сан-Франческо в Ассізі почалося в 1228 році, практично одразу після канонізації засновника ордену і уродженця цього міста святого Франциска. Земельна ділянка на заході міста, куди з міста пішов помирати святий Франциск, була подарована францисканцям Симоном ді Пукьярелло. Колишнє місце страти злочинців, відоме в Ассізі як «пекельний пагорб» (Collo d'Inferno), почало називатися «райським пагорбом». Камінь у фундамент майбутньої будівлі урочисто заклав 17 липня 1228 папа римський Григорій IX, хоча до того часу роботи вже почалися. Керівництвом і наглядом за будівництвом займався вікарій ордену Ілія Бомбардоне (Elia Bombardone), один з перших супутників святого Франциска, який мав досвід будівництва для хрестоносців в Сирії. Будівництво нижньої базиліки було завершене в 1230 році. На Трійцю 25 травня нетлінне тіло засновника ордену було перенесено туди з тимчасового притулку в церкві св. Георгія (тепер базиліка святої Клари). Верхня базиліка будувалася в період після 1239 і до 1253 року. Над оздобленням церкви працювали найкращі майстри того часу — від Чімабуе до Джотто (див. нижче). У 1288 році папа Микола IV, який був до цього головою ордену францисканців, надав базиліці статус папської церкви. Збереженість У 1530 році дзвіниця (висотою 60 метрів) втратила свій шпиль в результаті удару блискавки. Мешканці монастиря приділяли багато уваги наукам, і зовнішній вигляд будівлі і розписів ніколи не страждав від проявів надмірного фанатизму при відправленні культу. Відвідавши храм на початку XX століття мистецтвознавець Павло Муратов описав свої враження від відвідин церкви наступним чином: 26 вересня 1997, в 816-ю річницю з дня народження св. Франциска, стався землетрус, який серйозно пошкодив храм і поховав під масою уламків двох ченців-францисканців і двох співробітників комітету. Були знищені кілька фресок, для нещодавнього відновлення яких мали витратити 2 млн євро. Реставратори розчистили і зібрали за фрагментами понад 180 м². розписів, проте повністю їх відновити не вдалося. Експерти висловлюють побоювання, що безповоротно втрачено не менше 20% розписів. У роботі учені використали найновіші технології — ними була створена тривимірна комп'ютерна модель, що проектується на склепіння лазерним проектором і видима через спеціальні окуляри. Оздоблення церкви Створення знаменитого фрескового циклу церкви зайняло більше півтора століття. Художники почали з розпису стін Нижньої базиліки (Чімабуе, Майстер св. Франциска), щоб потім перейти до оздоблення стін Верхньої (Чімабуе, Джотто). Закінчивши роботи у Верхній церкві, майстри повернулися до Нижньої церкві і прибудованих до неї нових капел (Джотто, Сімоне Мартіні, П'єтро Лоренцетті). Стисла хронологія робіт 1226 — смерть св. Франциска. 1228 — початок будівництва. 1230 — завершення Нижньої базиліки; перепоховання в ній мощей святого. 1235 — освячення церкви папою римським. 1239 — початок будівництва верхньої базиліки. 1253 — завершення верхньої базиліки. 1270 — Майстер св. Франциска розписує стіни нижньої церкви. бл. 1278 — Чімабуе розписує стіни верхньої церкви. 1282 — перший період робіт Джотто. 1296 — другий період робіт Джотто. бл. 1298 — 28 «францисканських історій» на стінах верхньої церкви Сан-Франческо в Ассізі (ймовірно роботи Джотто). 1322 — фрески Сімоне Мартіні в нижній церкві. бл. 1326 — фрески П'єтро Лоренцетті в нижній церкві. 1368 — фрески Майстра Андреа в Нижній церкві. Нижня церква Своїм зовнішнім виглядом, близьким за типом до крипти, Нижня церква зобов'язана вікарію ордену брату Ілії, який набув великого досвіду при спорудженні масивних кам'яних склепів в Сирії. Вхід до неї влаштований через портал на південному фасаді, виконаному в готичному стилі (2-га пол. XIII століття) з двома різьбленими дерев'яними дверима (умбрійська майстерня, XVI століття). Капела Катерини Александрійської У протилежному кінці вестибюля знаходиться капела, побудована коштом кардинала Егідія Альборніса, папського легата в 1350–1367 рр. Вона присвячена св. Катерині Александрійськії. Фрески з вісьмома епізодами її житія були створені в 1368–1639 рр. майстром, що підписалися «Andreas pictor de Bononia». Найімовірніше, це був Андреа де Бартолі (бл. 1349–1369), придворний художник кардинала Альборніса (іноді ці роботи помилково атрибутуються Андреа Болоньї). Святі у цій капелі були написані Паче ді Бартоло Ассизьським (1344–1368). Капела св. Севастьяна Ліворуч від входу знаходиться невелика капела св. Севастіана з полотнами Жакомо Джоржетто, стіни якої прикрашені епізодами з життя цього святого роботи Джероламо Мартеллі. Праворуч знаходяться два надгробки: Джованні де Черчі та Іоанна де Брієна, короля Єрусалимського. Майстер св. Франциска: неф Центральна неф базиліки оточений кількома капелами з напівциркульними арками. Фрески, що прикрашають неф, вважаються найдавнішими в храмі. Їх творець залишився невідомим і за основним сюжетом живопису фігурує в історії мистецтв як Майстер святого Франциска. На правій стіні ним написані 5 сцен із Страстей Христових, а на лівій — 5 моментів з житія св. Франциска. Таке розташування сюжетів один напроти одного на погляд францисканців повинно було підкреслити роль засновника їх ордена як другого Христа і їх подібність. Стеля нефа — небесного кольору і розписана золотими зірками. Перераховані фрески належать до 1260–1263 рр. Вони виконані темперою по сухій штукатурці і визнаються найкращими зразками тосканських настінних розписів періоду, що передує Чімабуе. Багато зображень в нижній частині стін сильно постраждали або практично знищені. Виняток становлять кілька фрагментів «Мадонни з немовлям і ангелом» пензля Чімабуе. Зі зростанням популярності церкви між 1270 і 1350 рр. багато з шляхетних родин почали замовляти свої капели, прибудовані до головного нефу, знищуючи таким чином фрески на головних стінах. Симоне Мартіні: капела св. Мартіна Перша капела зі сторони, що ліворуч, носить ім'я святого Мартіна Турського. Вона була побудована кардиналом да Монтефорі і розписана десятьма фресками на сюжети з житія святого і поліптихами із зображенням святих. Автором розпису, зробленого у 1317–1319 рр. є Сімоне Мартіні. Ця робота належить до числа найкращих творів художника і є одним з видатних прикладів живопису XIV століття. Використання свинцевих білил призвело до того, що деякі елементи фресок з роками сильно потемнішали. Цикл житія св. Мартіна: Святий Мартін віддає половину плаща жебраку Сон св. Мартіна Св. Мартін посвячується у лицарі Св. Мартін відмовляється від зброї Диво з воскресінням дитини Роздуми св. Мартіна Чудесна меса Диво з вогнем Смерть св. Мартіна Поховання св. Мартіна Зображення святих: Антоній Падуанський і Франциск Ассизький Марія Магдалина і Катерина Александрійська Людовик Французький і Людовик Тулузький Клара Ассізька і Єлизавета Угорська Присвята капели донатором Друга капела з лівої сторони присвячена св. Педро Алькантарському. Капели св. Людовика і Антонія Падуанського Перша капела уздовж правої стіни присвячена Людовику Тулузькому і святому Стефану, розписана фресками Доно Доні (1575 рік) і прикрашена вітражем, авторство якого приписують Сімоне Мартіні. Наступна за нею капела присвячена Антонію Падуанському, де знаходяться фрески роботи Чезаре Сермеї (1610 рік). Джотто: капела Марії Магдалини Потім йде капела Марії Магдалини. Вона була зведена Теобальдо Понтано, єпископом Ассизьким в 1296–1329 рр. і містить кілька найкращих зразків живопису, виконаних у майстерні Джотто і, як вважають, самим майстром (бл. 1320). Ці роботи Вазарі помилково приписує Пуччо Каппане. На бічних стінах розміщуються сцени з житія Магдалини (з портретом єпископа Понтано), а на склепінні — медальйони із зображеннями Христа, Богородиці, Магдалини і Лазаря (якого католицька церква вважає її братом). Марія Магдалина з уклінним донатором єпископом Понтано Магдалина отримує одяг з рук старця Зосіми Воскресіння Лазаря Noli me tangere Магдалина розмовляє з ангелами Магдалина пливе до Марселю Неф завершує багато декорована напівциркульна апсида, якій передує трансепт з циліндричним склепінням. Трансепт Фрески у правому крилі трансепта, що розповідають про дитинство Христа, частково виконані Джотто і його майстерні. Різдво написано анонімним Майстром св. Миколая. У нижньому ярусі знаходиться зображення чудесного явлення покійного св. Франциска, що допомагає дітям. Ці фрески Джотто для свого часу виявились революційними: на них зображені реальні люди з їх емоціями в натуралістичному ландшафті. Зустріч Марії і Єлизавети Різдво Поклоніння волхвів Стрітення Побиття немовлят Втеча до Єгипту Повернення в Єрусалим Христос серед учителів Розп'яття Смерть хлопчика в Сессі Воскресіння хлопчика в Сессі На стіні трансепта Чімабуе написав одну зі своїх найзнаменитіших робіт — «Мадонну зі св. Франциском». Ймовірно, це найбільш схоже зображення святого і своєю статичністю і старомодним готичним стилем контрастує з новими і живими роботами Джотто. Капела св. Миколая У правому крилі трансепта знаходиться ще одна капела — св. Миколая, ймовірно замовлена папським легатом Наполеона Орсіні. Її прикрашає цикл з 10-ти фресок із зображенням чудес і милостині святого. Цикл виконаний анонімним Майстром св. Миколая між 1295 і 1305 рр., який перебував під впливом Легенди св. Франциска, що зображена у верхній базиліці. Це дозволило Вазарі помилково припустити, що написав їх Джоттіно. Цьому ж майстру (Пальмеріно ді Гвідо?) належить «Благовіщення» біля входу до капели. Там само знаходяться 5 зображень святих пензля Мартіні: Франциск, Людовик Тулузький, Ізабелла, Маргарита і Генріх Угорські. Лоренцетті: ліве крило трансепта Ліве крило трансепта прикрашали роботи сієнського майстра П'єтро Лоренцетті і його майстерні, виконані між 1315 і 1330 рр. Вазарі помилково також приписав їх Джотто і Пуччо Капанна. Цей цикл фресок вважають найкращою серед робіт Лоренцетті. Він являє собою 6 сцен зі Страстей Христових. Особливою емоційністю, незважаючи на пошкодження, відрізняється фреска «Зняття з хреста». У цій серії фресок глядачеві надається можливість оцінити перше з часів античності зображення відкинутої тіні. Підраховано, що для написання серії знадобилося 330 робочих етапи, це означає, що навіть за участі майстерні Лоренцетті для її створення мало знадобитися кілька років. Лоренцетті брав участь в оздобленні прилеглої капели Івана Хрестителя і виконав фреску «Мадонна деї Трамонті» («Мадонна заходу»), що отримала свою назву від променів сонця, що заходить і проникає в розташоване напроти вікно. Апсида Папський вівтар в апсиді зроблений з єдиного блоку каменю, привезеного з Комо в 1230 році. Вівтар оточує ряд орнаментованих готичних арок, які підтримують колони в різних стилях. Дванадцять з цих колон були демонтовані в 1870 році. Прекрасні готичні лави хору з горіха, створені Аполлоніо Петроччо да Ріпатрансоне за допомоги Томмазо ді Антоніо Фьорентіно і Андреа да Монтефалько, датуються 1471 роком. Стіни апсиди колись прикрашало зображення Розп'яття Стефано Фьорентіно, яке було знищене в 1622 році, а тепер там знаходиться «Страшний суд» роботи Чезаре Серменї ді Орв'єто (1609–1668). Живопис у вітрилах склепіння над вівтарем — «Райського склепіння» (1315–1320 рр.) — оповідає про «Тріумф св. Франциска». Тут також зображені три алегорії: Послух, Бідність і Доброчесність, виконані так званим Майстром склепінь в Ассізі, учнем Джотто. Вітражі нижньої церкви атрибутують Джованні ді Боніно і його майстерні. Пуччо Капанна, учень Джотто, виконав дві фрески із зображенням епізодів з житія св. Станіслава, а також розпис співочої галереї і зображення Розп'яття. Крипта Склеп, де був перепохований св. Франциск по закінченню будівництва церкви, знаходиться під головним вівтарем нижньої базиліки (і по суті є ще одним поверхом унизу). Нині спуститися до цієї крипти можна одними з двох сходів у середині нефа. Раніше туди вів вузький підземний хід, який був закладений, і про існування крипти було забуто. Вважається, що тіло св. Франциска було заховане архітектором братом Ілією, будівником храму, для того, щоб запобігти поділенню мощей його святого друга з метою розповсюдження по середньовічній Європі. Існують також відомості про те, що підземний хід був закладений за наказом папи Євгенія IV і з тією ж метою: за часів боротьби між містами-комунами переможці нерідко забирали у переможених мощі святих. Лише в 1818 році, з благословення папи римського, монахи Сакро-Конвенто, бажаючи перевірити істинність легенд, які переказували у монастирі, провели розкопки під вівтарем Нижньої базиліки і виявили підземний хід, що веде до крипти. У 1820 році було офіційно підтверджено, що в усипальниці похований Франциск Ассізський. За розпорядженням папи Пія IX (1792–1878) крипта була прикрашена і відкрита для відвідування. Її оздобленням в неокласичному стилі займався Пасквале Беллі, використовуючи мармур. Між 1925–1932 рр. крипта була перероблена в нео-романському стилі архітектором Уго Тарчі з використанням рустованого каменю. Старовинний кам'яний саркофаг — закріплений на залізних тягах над вівтарем. У 1934 році у кутах навколо вівтаря були поховані урни з прахом учнів св. Франциска (братів Руфіно, Анджело Танкреде, Массео і Леоне). Коло входу до крипти знаходиться урна з останками Якопи Деї Сеттесолі. Ця римська аристократка належала до числа найбільш відданих і щедрих друзів св. Франциска і залишалася з ним в годину його смерті. Верхня церква Приміщення Верхньої базиліки виконане в традиціях готики і справляє зовсім інше враження. Великі вікна з вітражами відкидають потоки кольорового світла на фрески. Вітражі на хорах були виготовлені в XIII столітті німецькими ремісниками, на лівій стіні — французькими (1270 рік), а вітражі правої стіни приписуються майстерні Майстра св. Франциска. Вітражі заслужено належать до числа найкращих зразків італійського скла XIII століття. Світлий і повний повітря простір має простий план: один неф з трансептом і полігональною апсидою. Вітрила склепінчастої стелі розписані по блакитному фону золотими зірками, фігурами Христа, св. Франциска, Діви Марії й Івана Хрестителя. Стелю перед входом прикрашають зображення отців церкви: Григорія Великого, Ієроніма, Амброзія і Августина. Вони приписуються молодому Джотто. Західне крило трансепта і апсиду прикрашала велика кількість фресок, виконаних Чімабуе і його майстернею (приблизно з 1280 року), як, наприклад, «Розп'яття з уклінним Франциском». На жаль, ці фрески дійшли до нас у дуже поганому стані через застосування оксиду свинцю у фарбі і неякісної гіпсової основи. Апокаліптичний Христос Розп'яття з уклінним Франциском Поцілунок Юди Євангелісти До Чімабуе над оздобленням правого крила трансепта працював анонімний Північний майстер, імовірно англієць (1267–1270 рр.). Він розписав два люнети і тондо на західній стіні зображеннями янголів і апостолів. Інший невідомий художник, Римський майстер, написав постаті пророка Ісайї і царя Давида, а також розписав останню стіну під східним люнетом. На верхньому ярусі обох стін нефа, що серйозно постраждав під час землетрусу 1997 року, у два ряди розміщені 32 сцени зі Старого Заповіту (починаючи від Створення світу і закінчуючи Йосипом, що пробачає братів) і Нового Завіту (від Благовіщення до жінок-мироносиць біля могили), верхній регістр вхідної стіни присвячений П'ятидесятниці і Вознесінню Ісуса. Над цією масштабною роботою працювали послідовники Чімабуе — римські і тосканські майстри Джиакомо, Якопо Торріті і П'єтро Кавалліні. Дві фрески з життя Ісака в середньому регістрі третього сектора традиційно приписувалися молодому Джотто (1290–1295 рр.), а Вазарі вважав їх роботою Чімабуе, проте й це заперечується. Більшість критиків приписують їх авторство анонімному Майстру Ісака і його майстерні. Автором також міг бути П'єтро Кавалліні. Над вхідними дверима Джотто виконав Мадонну з немовлям і двома ангелами (у трьох тондо). На обличчі немовляти — усмішка, це перша посмішка в італійському живописі. Францисканський цикл Найважливішою частиною декоративного оздоблення церкви є цикл з 28-ми фресок вздовж нижньої частини нефа, які приписують Джотто. Фрески відрізняються новими художніми рішеннями, привнесеними художником у італійський живопис. У кожному простінку між колонами розміщується по три фрески, плюс дві фрески в східних галереях поруч з входом і ще дві на вхідний стіні (див. схему). При створенні іконографії художник спирався на «Legenda Maior», біографію святого Франциска, написану в 1266 році св. Бонавентурою і три життєписи, написані братом Томою Челанським. Прототипом до цього циклу міг слугувати цикл П'єтро Кавалліні (що не дійшов до наших днів) в церкві св. Франческо в Римі. Згідно з Вазарі, фрески Джотто написані між 1296 і 1304 рр. Авторство Джотто оскаржується через численні незрозумілі місця в оповіданнях ранніх джерел про творців цього циклу. Багато італійських критиків відстоюють версію їхньої приналежності Джотто і його майстерні. Через стильові відмінності від циклу фресок Ісака передбачається, що декілька, або навіть більшість фресок францисканського циклу були створені, принаймні, трьома різними художниками, які використовували оригінальні ідеї Джотто. Їх називають: Майстер легенди св. Франциска (основний творець більшості зображень), Майстер поховання св. Франциска і Майстер св. Цецилії. Фрески францисканського циклу Зведена таблиця художників, що працювали над розписами обох базилік Див. також Монастир Сакро-Конвенто Капела Скровеньї Джотто Церква Сан-Франческо в Ареццо Примітки Посилання Офіційний францисканський сайт базиліки [Архівовано 21 липня 2012 у Wayback Machine.] Офіційний сайт міста Ассізі [Архівовано 28 липня 2012 у Wayback Machine.] Вітражі собору [Архівовано 11 грудня 2010 у Wayback Machine.] Крипта з могилою святого Франциска Галереї Фрески Джотто в Сан-Франческо на wga.hu [Архівовано 31 березня 2022 у Wayback Machine.] Фрески Сімоне Мартіні у Web Gallery of Art (англ.) Фрески Лоренцетті у Web Gallery of Art (англ.) Фрески Майстра Ісака у Web Gallery of Art (англ.) Література Пешке Иоахим. «Монументальная живопись эпохи Джотто в Италии. 1280–1400» Elvio Lunghi. The Basilica of St. Francis in Assisi, 1996 Jean Dominique Rey. Frescoes in the upper church, Assisi, 1956 Flavian A. Walsh. House of Peace: A history of the church and friary of Saint Francis of Assisi, New York City, 1993 The Treasury of Saint Francis of Assisi: Masterpieces from the Museo Della Basilica of San Francesca by N. Y. Metropolitan Museum of Art Marilyn Aronberg Lavin. The Place of Narrative: Mural Decoration in Italian Churches, 431–1600, 1995 Leonetto Tintori. The painting of The life of St. Francis in Assisi,: With notes on the Arena Chapel, 1961 Paschal Magro. The tomb of Saint Francis: The celebration of the Saint in the frescoes of the lower Church, 1981 Mario Angio Romanini and Antonio Paolucci. Assisi: The Frescoes in the Basilica of St. Francis, 1998 Gianfranco Malafrina, ed. The Basilica of St Francis in Assisi. — Franco Cosimo Panini (Modena), 2005. — ISBN 9788882907655.