NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria di Nazareth (Velence)

A Santa Maria di Nazareth vagy Santa Maria degli Scalzi a mezítlábas karmeliták temploma az olaszországi Velencében. Története A karmelita rend tagjai 1633-ban érkeztek a városba, majd egy nagy területet vásároltak a Canal Grande mellett. Erre a területre építették fel a Nazareti Szűz Mária templomot, amelyet egy, a közeli Lazzaretto Vecchio sziget templomából származó csodatévőnek tartott Szűz Mária-képnek szenteltek. A rend 1654-ben Baldassare Longhenát bízta meg a templom átépítésével és bővítésével. A templom építése harmincöt évig tartott, felszentelésére 1705-ben került sor. Longhena 1682-ben bekövetkezett halála után a templom belsejének díszítését a laikus karmelita szerzetes Giuseppe Pozzo, a homlokzat kialakítását Giuseppe Sardi felügyelte tovább. Leírása Carrarai márványból készült homlokzata a velencei barokk építészet egyik legkiegyensúlyozottabb példája. A homlokzat kétszintes, a szoborfülkéket kettős korinthoszi oszlopok választják el egymástól. A fülkékben elhelyezett szobrokat Bernardino Falcone készítette. A homlokzat tetejét nagyméretű, háromszög alakú timpanon zárja le. A templom belseje egyhajós, egymásba nyíló egymásba nyíló oldalkápolnákkal. A középső kápolnák kiemelkednek a templom oldalának síkjából, egyfajta kereszthajóként funkcionálnak, így az épület alaprajza majdnem görög kereszt alakú. A falakat színes márványlapokkal borították, egyes helyeken aranyozással díszítették. A megemelt és kupolával borított szentélyt egy monumentális boltíven keresztül lehet megközelíteni. A főoltár Giovanni Pozzo tervei alapján készült, legfőbb jellegzetessége nyolc színes csavart oszlopa. Az oltár mellett kétoldalt Szent Teréz és Keresztes Szent János szobrait helyezték el, mindkettő Bernardo Falcone munkája. A templom legértékesebb műkincse Tiepolo festménye a "Mária házának Loretóba repítése" az első világháború alatt 1915-ben egy bombatalálat miatt megsemmisült, néhány megmaradt töredékét jelenleg a Gallerie dell’Accademia képtárban örzik. A helyreállított mennyezetre Ettore Tito freskója került. Tiepolo két másik műve túlélte a pusztítást, a bal oldali első kápolnában a „Jézus a Gecsemáné kertben” a jobb oldali második kápolnában Szent Teréz című műve látható. A bal oldali második kápolnában állították fel az 1797 májusában elhunyt Ludovico Manin, emlékművét aki Velence utolsó dózséja volt 1789 és 1797 között. Források Alessandra Boccato: Chiese di Venezia, Arsenale editrice, Venezia, 1998, ISBN 88-7743-197-0 Fajth Tibor: Velence, Panoráma Kiadó, Budapest, 1970
Chiesa degli Scalzi

De Chiesa degli Scalzi, ook Santa Maria di Nazareth is een kerk uit de 17de eeuw in het sestiere Cannaregio van de Italiaanse stad Venetië. Het is de kerk in Venetië van de ongeschoeide karmelieten. Scalzi is Italiaans voor blootvoets. De kerk is een bouwwerk in barokstijl ontworpen door de Venetiaanse architect Baldassare Longhena. De voorgevel werd gebouwd van 1672 tot 1680 door Giuseppe Sardi. Het kerkgebouw is gelegen in de nabijheid van het treinstation Venezia Santa Lucia. Het gewelf van de kerk was ooit beschilderd met een fresco van de hand van Giambattista Tiepolo, maar het dak van de kerk leed onder Oostenrijkse bombardementen op 24 oktober 1915. Restanten van het fresco kunnen nog bezichtigd worden in de Gallerie dell'Accademia. De as van Lodovico Manin, laatste doge van de republiek Venetië, wordt in de kerk bewaard.
Igreja de Santa Maria de Nazaré (Veneza)

A Igreja de Santa Maria de Nazaré ou Igreja dos Descalços (chiesa di Santa Maria di Nazareth ou chiesa degli Scalzi, em italiano ) é uma igreja católica em Veneza, Itália. Foi consagrada em 1705, mas passou por uma grande restauração entre 1853 e 1862 pelo governo austríaco. Ferdinando II Gonzaga, quinto e último príncipe de Castiglione, foi sepultado no seu interior em 11 de fevereiro de 1723. Referências
Santa Maria di Nazareth

Santa Maria di Nazareth, även benämnd Chiesa degli Scalzi, är en kyrka i Venedig. Den tillhör de Oskodda karmeliterna, på italienska Carmelitani scalzi. Kyrkobyggnaden ritades av Baldassare Longhena, medan fasaden är ett verk av Giuseppe Sardi. Santa Maria di Nazareth fullbordades 1705. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från italienskspråkiga Wikipedia, Chiesa di Santa Maria di Nazareth (Venezia), 18 mars 2014. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Santa Maria di Nazareth.
Церква Скальці

Церква дельї Скальці або Санта Марія ді Назарет (італ. degli Scalzi) — церква у Венеції, в районі Каннареджо. Знаходиться неподалік від Гранд-каналу, біля мосту Скальці за залізничним вокзалом. Отримала свою назву через босоногих (італ. scalzi) кармелітських ченців, що заснували її в XVII столітті. Будівництво було доручене Бальдассару Лонгені в середині XVII століття і затягнулося на 35 років. Пізніше Джузеппе Сарді виконав роботи по фасаду, а зведення капел в 1743—44 роках були розписани Тєполо. У 1915 році в церкву потрапила бомба, випущена австрійськими військами. Бомба зруйнувала дах і знищила фреску Т'єполо. У церкві був похований останній дож Венеції Людовіко Манін. Див. також Список церков Венеції
Chiesa di San Lorenzo Martire (Genivolta)

La chiesa arcipretale di San Lorenzo Martire è la parrocchiale di Genivolta, in provincia e diocesi di Cremona; fa parte della zona pastorale 2. Storia La prima citazione di una chiesa dedicata a San Lorenzo nella zona di Genivolta risale all'852; questa cappella sorgeva fuori dall'attuale centro abitato, nei pressi della strada che mena a Soncino. Detto edificio venne distrutto dalle truppe milanesi nel 1137 e riedificato in paese. Grazie al Liber Synodalium del 1385 si conosce che la pieve di Genivolta comprendeva le chiese di Azzanello, Aura, Barzaniga, Bevenego, Brugo, Casalmorano, Cumigano, San Clemente, San Zenone, Soresina, Ticengo, Pradabisso, Santi Simone e Giuda, Panigalia e Viligana. Dalla relazione della visita pastorale del vescovo Cesare Speciano del 1599 s'apprende che la parrocchia di Genivolta era compresa nel vicariato di Soresina; in quello stesso anno il console Giorgio de Bonanonijs promise al vescovo che entro pochi anni la chiesa sarebbe stata rifatta. L'edificio fu ricostruito tra il 1615 ed il 1616, nel 1775 venne rifatta la sagrestia e nel 1785 fu installato il nuovo altare. Nel 1802 un terremoto danneggiò la chiesa, che venne, pertanto, restaurata. Verso l'inizio del XIX secolo questa non era più sufficiente per soddisfare le esigenze della popolazione e fu incaricato Carlo Brilli di disegnare il nuovo tempio; a causa delle ristrettezze economiche, però, il progetto si arenò. L'interesse per il rifacimento della chiesa rinacque nel 1855 e il disegno del nuovo edificio venne affidato a Francesco Formaggini; l'attuale parrocchiale fu costruita tra il 1857 ed il 1859 e consacrata in quello stesso anno dal vescovo Antonio Novasconi. Negli anni successivi venne eretto il campanile. Interno Opere di pregio patrimonio della chiesa sono l'organo Serassi, restaurato tra il 1865 ed il 1875 dal pavese Angelo Amati dal cremonese Pacifico Inzoli, le statue ottocentesche di San Carlo dell'Immacolata e di San Lorenzo sulla facciata, l'altare del Crocifisso, terminato nel 1904, le decorazioni interne, eseguite da Egidio Camminada e da Pietro Tinelli, e le vetrate policrome raffiguranti storie della vita di Gesù e realizzate tra il 1949 ed il 1951 da Vittorio Trainini. Note Voci correlate Diocesi di Cremona Genivolta Parrocchie della diocesi di Cremona Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Lorenzo Martire Collegamenti esterni Chiesa di San Lorenzo Martire, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Villa Aldobrandini

Villa Aldobrandini, pro svou jedinečnou polohu s výhledem známa jako Villa Belvedere, je honosná vila v italské obci Frascati, v regionu Lazio. Objekt je stále v majetku šlechtického rodu Aldobrandiniových, která patří mezi tzv. papežskou šlechtu. Popis Vila skýtá výhled na celé údolí až k Římu. Hlavní osa území, jež od vily klesá, je tvořena cestou, která pokračuje přes město jako Viale Catone. Vila má impozantní fasádu ze 17. století a některé další zajímavé architektonické prvky, jako je například dvojitá galerie, velká exedra u vodního divadla a nádherný park. Zvláště oblíbené je „Teatro delle Acque“ (vodní divadlo), jehož autory jsou Carlo Maderno a Orazio Olivieri. Uvnitř vily jsou malby manýristických a barokních umělců, jako jsou bratři Zuccariovi, Cavalier D'Arpino a Domenichino. V exteriéru je monumentální brána od Carla Francesca Bizzaccheriho (z počátku 18. století). Historie Původní budova z roku 1550 postavená vatikánským prelátem Alessandrem Rufinim byla přestavěna na příkaz Pietra kardinála Aldobrandiniho, synovce papeže Klementa VIII. Autorem přestavby do současné podoby v letech 1598 až 1602 je Giacomo della Porta. Přestavbu dokončili Carlo Maderno a Giovanni Fontana. Galerie Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Villa Aldobrandini na Wikimedia Commons Wells Clara Louisa – The Alban Hills, Vol. I: Frascati – 1878 publisher: Barbera, Rome, Italy – OCLC 21996251
Villa Aldobrandini

The Villa Aldobrandini is a villa in Frascati, Italy. It is still owned and lived in by the Aldobrandini family, and known as Belvedere for its location overlooking the valley toward the city of Rome. It is the only grand Papal garden not owned by the state. Construction Roman prelate Alessandro Rufini built the original villa in 1550. Pope Clement VIII gave his nephew Cardinal Pietro Aldobrandini the villa in 1598 as a reward for the negotiations he undertook with France that resulted in the peace treaty of 1595 and for his role in annexing Ferrara to the Papal States. Conversion Aldobrandini commissioned the Roman architect Giacomo della Porta to convert the villa into suitable accommodation in which a Cardinal could live and also entertain a Pope. Works started in 1598. While the core of the villa was completed by the time of Giacomo della Porta's death in 1603, work continued for another 20 years on the various aspects of the villa and the garden under the supervision of Carlo Maderno, who added the loggia, and Giovanni Fontana. The villa is aligned with the cathedral down its axial avenue that is continued through the town as Viale Catone. The villa has an imposing 17th century facade and some other interesting architectural and environmental features, such as the double gallery order on the rear facade, the spiral-shaped flights, the large exedra of the Water Theatre and a magnificent park. Art Inside the villa are paintings of Mannerist and Baroque artists like Taddeo Zuccari and his brother Federico, Cavalier D'Arpino and Domenichino. On the grounds is a monumental gate by Carlo Francesco Bizzaccheri (early 18th century). Water Theater A noted feature of the garden is the Teatro delle Acque ("Water Theater") by Carlo Maderno and Orazio Olivieri. To provide water for this feature and for the rest of the garden, Aldobrandini constructed a new 8 kilometres (5 mi) long aqueduct from the Modena spring on Monte Algido to the villa. The top of the garden in the villa has remained derelict and damaged since the American bombing during the Allied invasion in World War II, and the fountains of Teatro delle Acqua sustained damage as well from the bombing, with current owner Prince Camillo Aldobrandini's father carrying out repairs to the fountains shortly after. However, having used cement, the fountains were in a bad state when Prince Camillo began restoration works in 2011. Prince Camillo stated that Napoleon, who was related to the Aldobrandini's through marriage, took statues that were all along the top of the balustrade of the Teatro and said he would pay Aldobrandini after coming back from Russia. References Further reading Attlee, Helena (2006). Italian Gardens - A Cultural History (paperback). London: Frances Lincoln. pp. 240 pages. ISBN 978-0-7112-3392-8. Wells Clara Louisa - The Alban Hills, Vol. I: Frascati - 1878 publisher: Barbera, Rome, Italy - OCLC 21996251 Monty Don's Italian Gardens - Part I - Rome, BBC documentary
Villa Aldobrandini

La Villa Aldobrandini, también conocida como Belvedere, es una villa italiana ubicada en la ciudad de Frascati, ciudad metropolitana de Roma Capital, propiedad de la familia Aldobrandini. Fue creada por orden del cardenal Pietro Aldobrandini, sobrino del Papa Clemente VIII. La villa fue erigida sobre un edificio preexistente, el cual había sido construido por Pier Antonio Contugi a mediados del siglo XVI.​ La villa fue reconstruida a su forma actual por Giacomo della Porta entre 1598 y 1602, siendo posteriormente completada por Carlo Maderno y Giovanni Fontana. Entre sus atractivos destaca el Teatro delle Acqua ("Teatro de agua"), creación de Carlo Maderno y Orazio Olivieri. Otras villas con estructuras similares son la Villa de Este en Tívoli y la Villa Torlonia en Frascati. Dentro del palacio hay pinturas de artistas manieristas y barrocos como los hermanos Zuccari, Caballero de Arpino y Domenico Zampieri. En 2006, la villa Aldobrandini fue incluida en el bien serial «Villas de la nobleza papal», recogido por Italia en su Lista Indicativa, paso previo a ser declarado patrimonio de la Humanidad.​ Referencias
Villa Aldobrandini

La Villa Aldobrandini, ou Belvédère, est une villa située à Frascati (Latium, Italie), sur une succession de terrasses superposées, construite en 1600-1602, d'après des dessins de Giacomo della Porta, par Giovanni Fontana et Carlo Maderno pour le cardinal Pietro Aldobrandini, neveu du pape Clément VIII. Historique Cette demeure, avec ses jets d'eau, ses cascades artificielles est une des plus belles et des plus imposantes de Frascati. Derrière, se trouve une construction, avec une succession de chutes d'eau traversant un bosquet de vieux chênes verts dans lequel prend place un groupe de statues fantastiques représentant Neptune ou Atlas chancelant sous son énorme fardeau. À gauche de cet édifice se trouve une chapelle dédiée à saint Sébastien, patron de la famille Aldobrandini. Dans l'autre aile, appelée Parnassus, il y avait autrefois un orgue activé par l'eau et les murs étaient couverts de fresques du Domenichino. Les travaux hydrauliques ont été réalisés par Giovanni Fontana. Une avenue de chênes verts conduit de la villa à l'entrée principale. L'architecture de cette entrée, originale et élégante, est l'œuvre de Carlo Bizzaciano. Quand Goethe séjourna à Frascati, il fut invité à rendre visite au prince Aldobrandini et demanda au peintre Franz Kaisermann de reproduire pour lui une vue de Frascati prise depuis la villa. Cette peinture est conservée dans la chambre où mourut Goethe, à Weimar. Il faut une permission pour visiter la villa, qui est la propriété du prince Aldobrandini. Notes et références Annexes Articles connexes Liens externes Kevin Matthews and Artifice, Inc., « Villa Aldobrandini », 1994-2008 (consulté le 16 août 2009) « Villa Aldobrandini », 2007 (consulté le 16 août 2009) Bibliographie (en) Francis D. K. Ching, Architecture : Form, Space, and Order, New York, Van Nostrand Reinhold, 1979 (ISBN 0-442-21535-5) (en) Carl L. Franck, The Villas of Frascati, Londres, Alec Tiranti, 1966 (en) Christian Norberg-Schulz, Baroque Architecture, New York, Rizzoli International Publications, 1986, 223 p. (ISBN 0-8478-0693-6) (en) Kevin Matthews, The Great Buildings Collection, New York, Artifice, 2001 (ISBN 0-9667098-4-5) Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Renaissance Portail du Latium
Villa Aldobrandini (Frascati)

A Villa Aldobrandini, também conhecida como Villa Belvedere, é um palácio italiano, sendo uma das mais importantes villas de Frascati, na Província de Roma, região do Lácio. Surge sobre num cume panorâmico que domina a entrada na pequena cidade, tendo uma história várias vezes secular, dividida entre três importantes famílias e o Papado. Foi construída por ordem do Cardeal Pietro Aldobrandini, sobrinho do Papa Clemente VIII, sobre um edifício preexistente, de 1550, pertencente ao Monsenhor Alessandro Rufini. Os trabalhos de construção da villa duraram de 1598 a 1602, dirigidos pelo arquitecto Giacomo della Porta, tendo sido completados por volta de 1621 pelos arquitectos Carlo Maderno e Giovanni Fontana. De grande valor é o Teatro delle Acque (Teatro das Águas), de Carlo Maderno e Orazio Olivieri. No interior da villa existem afrescos de artistas barrocos e maneiristas como os irmãos Zuccari, Federico e Taddeo, Cavalier d'Arpino e Domenichino. O ingresso principal da villa, situado na praça principal de Frascati, é feito por uma entrada monumental executada pelo arquitecto C. F. Bizzaccheri no século XVIII. De particular interesse é a "Sala del Parnaso" (Sala do Parnaso). A villa possui uma imponente fachada setecentista, além de outros elementos arquitectónicos de interesse, tais como a galeria com dupla ordem na fachada traseira, os vãos de escada espiralados, o grande êxedra do Teatro das Águas e o magnífico parque. Outras villas com notáveis estruturas de jogos de água são a Villa d'Este, em Tivoli, e a Villa Torlonia em Frascati. Ligação externa «Sobre a Villa Aldobrandini» (em italiano)
Вілла Альдобрандіні

Вілла Альдобрандіні ( Villa Aldobrandini ) — вілла початку XVII століття у місті Фраскаті під Римом. Належить родині Альдобрандіні. Збудована за проєктом Джакомо делла Порти. Історія Архітектори Задум створення вілли виник наприкінці 16 століття після обрання Іпполіто Альдобрандіні папою римським під ім'ям Климент VIII. Для проєктування залучили до архітектора Джакомо делла Порту, який на той час завершував будівництво собору Святого Петра в Римі. Віллу зводили на місці невеликої садиби єпископа Александро Руфіні, яка вже не відповідала новому статусу родини. Розмір і розкіш вілли мали підкреслити велич роду Альдобрандіні. Офіційним замовником був племінник папи - кардинал П'єтро Альдобрандіні. Будівництво тривало у 1598 - 1602 роках. Джакомо делла Порта помер у 1602 р., а добудови і створення інтер'єрів продовжили архітектори Карло Мадерно та Джованні Фонтана. Складові частини ансамблю Ансамбль має чітку осьову побудову, напрямок якої започаткував гірський ручай. Вілла побудована на схилі пагорба, а ручай використали для створення каскаду, грандіозного німфею, довжина якого дорівнює довжині палацу. Вісь продовжується за палацом в нижній сад і надала напрям вулиці міста (віале Катона), тобто отримала містобудівне значення. Інтер'єри оздоблені картинами художників доби пізнього маньєризму і раннього бароко, серед яких Федеріко Цуккарі, Таддео Цуккарі,Кавалер д'Арпіно, Доменікіно. Вілла Альдобрандіні є пам'яткою архітектури раннього барокко. Разом з Віллою д'Есте в Тіволі належить до найвизначніших вілл Лаціо XVII століття. . Каскад і німфей Головними елементами комплексу є каскад і німфей. Німфей являє собою споруду з фонтанами і декором, що нагадувала театральну декорацію. Регулярний сад розташований поблизу палацу і не виходять далеко в природне оточення, а скупчені поблизу центральної осі. Примітки Джерела Gartenkunst in Europa. Orig.-Ausg. Köln, Taschen, 1990, ISBN 3-8228-0402-9 Italian villas and gardens. München, Prestel, 1992, ISBN 3-7913-1181-6 Keller, Herbert: Kleine Geschichte der Gartenkunst. 2., neubearb. und erw. Aufl. Berlin, Blackwell-Wiss.-Verl., 1994, ISBN 3-8263-3022-6 Mader, Günter: Italienische Gärten. Zürich, Buchclub Ex Libris, 1988 Mazzoni, Ira Diana: Gärten & Parks. Hildesheim, Gerstenberg, 2005, ISBN 3-8067-2543-8 Thacker, Christopher: Die Geschichte der Gärten. Zürich, Orell Füssli, 1979, ISBN 3-280-01091-8 Francis D. K. Ching, Architecture : Form, Space, and Order, Van Nostrand Reinhold, New York, 1979 Carl L. Franck, The Villas of Frascati, Alec Tiranti, Londres, 1966 Christian Norberg-Schulz, Baroque Architecture, Rizzoli International Publications, New York, 1986 Kevin Matthews, The Great Buildings Collection, Artifice, New York, 2001 Брунов Н. «Рим. Архітектура эпохи бароко»,М, 1937 Всеобщая история архитектуры, т 2, М, 1963 Див. також Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Вілла Альдобрандіні Маньєризм Архітектура бароко Сад бароко Фреска Садівник Ландшафтний дизайн
Najaden-Brunnen

Der Najaden-Brunnen (ital.: Fontana delle Naiadi) ist ein 1901 eingeweihter Brunnen auf der Piazza della Repubblica (ehemals Piazza dell’Esedra) in Rom. Er befindet sich in der Nähe der Diokletiansthermen. Er wurde als monumentaler Schaubrunnen (Fontana mostra) am Ende des Aquädukts Acqua Pia Antica Marcia oder kurz Aqua Pia errichtet. Unter Pius IX. wurde die alte Aqua Marcia zwischen 1865 und 1870 restauriert. Der Bau des Brunnens begann 1885 nach einem Entwurf von Alessandro Guerrieri. Bei einem Besuch Kaiser Wilhelms II. 1888 wurde der Brunnen vorübergehend mit vier Löwen aus Stuck geziert. 1897 wurde schließlich Mario Rutelli mit der Gestaltung der Figuren beauftragt. Der Künstler fertigte die Bronzeskulpturen, nach denen der Brunnen den Namen erhielt. Anstelle der Löwen entwarf Rutelli mit Meerestieren spielende Wassernymphen, die namensgebenden Najaden. Sie stehen für die vier Arten von Wasser: der Schwan für die Seen, die Wasserschlange für die Flüsse, der einer Kragenechse ähnelnde Drache für die unterirdischen Gewässer und schließlich der Hippokamp für die Ozeane. Sie sind um die Allegorie Der die widrigen Naturkräfte besiegende Mensch angeordnet, die den Meeresgott Glaukos darstellt und die erst 1912 errichtet wurde. Proteste vor der Einweihung Die besonders sinnlichen Posen der Statuen und der Glanz ihrer vom Wasser umspülten Körper sorgten vor der Einweihung 1901 für Proteste. Für das Sprachrohr des Vatikans, den Osservatore Romano, war der neu gestaltete Brunnen ein unmoralisches und unanständiges Schauspiel und man forderte die Entfernung der Bronzefiguren. Nach einem kleinen Volksaufstand erlaubte der Stadtrat die Einweihung des Brunnens mit den vier Nymphen. Die zentrale Figur, drei mit Delfinen und einem Octopus kämpfende Tritonen, fand wenig Begeisterung bei den Römern und wurde 1914 durch eine Glaucusfigur ersetzt. Siehe auch Liste von Brunnen in Rom Weblinks Einzelnachweise