NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Estadio Giuseppe Grezar

El Estadio Giuseppe Grezar, era un estadio multipropósito, pero principalmente dedicado a la práctica del fútbol, situado en la ciudad de Trieste, capital de la Región de Friuli-Venecia Julia. Sirvió de sede habitual al US Triestina Calcio. Historia Fue inaugurado en 1932 con el nombre de "Stadio del Littorio", siendo sede del Mundial de fútbol de 1934, mantuvo dicho nombre hasta 1943 en el que cambia a "Stadio di Valmaura" denominación que dura hasta el año 1967, fecha en que cambia a su nombre definitivo "Stadio Giuseppe Grezar", en honor a Giuseppe Grezar jugador del Torino Calcio, natural de Trieste y seleccionado italiano muerto el 4 de mayo de 1949 en la fatídica Tragedia de Superga, en la que el avión que traía al equipo turinés desde la ciudad de Lisboa se estrelló contra unas colinas en las cercanías de Turín, falleciendo casi la totalidad del plantel del Torino. Después de la apertura del nuevo campo de la Triestina, el Estadio Nereo Rocco, que el recinto se encuentra virtualmente abandonado y actualmente es utilizado principalmente como campo de entrenamiento del club y para la práctica del atletismo. Partidos del Mundial de 1934 disputados en el Stadio del Littorio Sólo se jugó un partido de la primera fase en el entonces llamado "Stadio del Littorio", ese fue entre Checoslovaquia y Rumania.
Stade Giuseppe-Grezar

Le stade Giuseppe-Grezar, souvent Pino Grezar, inauguré le 25 septembre 1932 sous le nom de stade Littorio, est un stade à multi-usages situé à Trieste en Italie. Histoire Le club de Trieste a été son club résident jusqu'en 1992. La capacité d'accueil est de 6 226 spectateurs. Il est situé à proximité du nouveau stadio Nereo Rocco. Nommé Stadio Littorio à son inauguration, il est rebaptisé Stadio di Valmaura en 1943. Le stade est renommé Stadio Giuseppe Grezar en 1967 en l'honneur de Giuseppe Grezar, né à Trieste et ayant joué avec l'US Trieste, mort lors de la catastrophe aérienne le 4 mai 1949. Coupe du monde 1934 Ce stade a accueilli un match de la Coupe du monde de football 1934, comptant pour les 1/8e de finale. À la suite de sa rénovation, il comportera une piste d'athlétisme à 8 pistes. Sources (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Stadio Giuseppe Grezar » (voir la liste des auteurs). (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Stadio Giuseppe Grezar » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l’athlétisme Portail du Frioul-Vénétie Julienne
Stadio Giuseppe Grezar

Stadio Giuseppe Grezar was een stadion in Triëst (Italië). Het werd in 1932 in gebruik genomen. Het stadion werd in die beginjaren Stadio Littorio genoemd en werd gebruikt voor de thuiswedstrijden van US Triestina. In 1943 werd de naam veranderd in Stadio di Valmaura. In 1967 kreeg het stadion zijn uiteindelijke naam. Giuseppe Grezar was een van de spelers die tijdens Superga-vliegramp om het leven kwamen. Er kunnen 8.000 mensen in het stadion. Het deed dienst als een van de stadions van tijdens het Wereldkampioenschap voetbal 1934. Het stadion werd uiteindelijk gesloten in 1992. WK interland
Stadio Giuseppe Grezar

Stadio Giuseppe Grezar – stadion piłkarski znajdujący się w mieście Triest we Włoszech. Jest obecnie używany głównie dla meczów piłki nożnej. Swoje mecze rozgrywa na nim drużyna piłkarska Unione Triestina 2012. Stadion może pomieścić 6 226 widzów. Historia Stadion został otwarty w 1932 roku jako Stadio Littorio i początkowo był używany jako stadion domowy klubu US Triestina Calcio. Pojemność stadionu wynosiła 8 000 widzów. Na tym obiekcie rozegrano jeden mecz Mistrzostw Świata w Piłce Nożnej 1934 pomiędzy Czechosłowacją i Rumunią. W roku 1943 został przemianowany na Stadio di Valmaura. Został ponownie przemianowany w 1967 roku na cześć Giuseppe Grezar, urodzonego w Trieście, który był członkiem drużyny Grande Torino i zginął w katastrofie lotniczej na wzgórzu Superga w 1949. Został on zastąpiony przez Stadio Nereo Rocco w 1992 roku. W 2004 i 2013 był rekonstruowany. Bibliografia Informacje o stadionie na retecivica.trieste.it. retecivica.trieste.it. [zarchiwizowane z tego adresu (2018-04-29)]. (it) Informacje o stadionie na World Stadiums. worldstadiums.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2014-07-14)]. (ang.) Stadio Giuseppe Grezar (old), [w:] baza Soccerway (stadiony) [dostęp 2021-01-02] . Informacje o stadionie na wikimapia
Джузеппе Грезар (стадион)

«Джузе́ппе Греза́р» (итал. Stadio Giuseppe Grezar), также известный как «Литторио» (итал. Stadio Littorio), — многофункциональный стадион в городе Триест, Италия. Был построен в 1932 году, в 2005—2013 годах подвергся серьёзной реконструкции, с переориентацией арены с футбольной спецификации на легкоатлетическую. Являлся одной из арен чемпионата мира по футболу 1934 года. На протяжении 1932—1994 годов выступал в качестве домашнего стадиона для клуба «Триестина». История Стадион, названный «Литторио» и рассчитанный на 25 000 зрителей, был торжественно открыт 29 сентября 1932 года матчем между клубами «Триестина» — Наполи, завершившимся со счётом 2:2. Арена строилась специально к чемпионату мира по футболу 1934 года и в рамках турнира приняла один матч первого раунда между сборными Чехословакии и Румынии, счёт 0:1. После падения режима Муссолини в 1943 году стадион был переименован в «ди Вальмаура» (итал. Stadio di Valmaura), по одноимённому району города, в котором он располагался. Помимо домашних матчей «Триестины», на стадионе игрались поединки национальной сборной Италии, как первой так и молодёжных составов. В 1955 году сборная Италии принимала на «ди Вальмаура» сборную Турции, счёт 1:1. В 1963 и 1968 годах стадион становился местом проведения чемпионатов Италии по лёгкой атлетике. В 1967 году арена была переименована в честь футболиста Джузеппе Грезара, игрока сборной Италии, погибшего в авиакатастрофе в Суперга в мае 1949 года. В 1968 и 1971 годах на арене играла свои поединки молодёжная сборная Италии. В 1983 году на «Джузеппе Грезаре» состоялась игра между сборными Италии и Чехословакии, 2:1. Рекорд посещаемости стадиона был установлен 1 декабря 1974 года на матче итальянской серии D между клубами «Триестина» — Понциана, счёт 0:1, игру посетило 20360 зрителей. В 1994 году после переезда команды «Триестина» на новый стадион «Нерео Рокко» (итал. Stadio Nereo Rocco), арена используется для матчей региональных любительских лиг. В 2005 году муниципалитет Триеста принял решение о переориентации стадиона для нужд лёгкой атлетике, в 2013 году реконструкция была завершена. Примечания Ссылки Статья о стадионе
Стадіо Джузеппе Грезар

«Джузеппе Грезар» (італ. Stadio Giuseppe Grezar), також відомий як «Літторіо» (італ. Stadio Littorio), — багатофункціональний стадіон у місті Трієст, Італія. Був побудований в 1932 році, в 2005—2013 роках піддався серйозній реконструкції, з переорієнтацією арени з футбольної специфікації на легкоатлетичну. Був однією з арен чемпіонату світу з футболу 1934 року. Протягом 1932—1994 років виступав домашнім стадіоном для клубу «Трієстіна». Історія Стадіон, названий «Літторіо» і розрахований на 25 000 глядачів, був урочисто відкритий 29 вересня 1932 року матчем між клубами «Трієстіна» — «Наполі», який завершився з рахунком 2:2. Арена будувалася спеціально до чемпіонату світу з футболу 1934 року і в рамках турніру прийняла один матч першого раунду між збірними Чехословаччини та Румунії (0:1). Після падіння режиму Муссоліні в 1943 році стадіон був перейменований в «ді Вальмаура» (італ. Stadio di Valmaura), за однойменним районом міста, в якому він розташовувався. Крім домашніх матчів «Трієстіни», на стадіоні гралися поєдинки національної збірної Італії, як першої так і молодіжних складів. У 1955 році збірна Італії приймала на «ді Вальмаура» збірну Туреччини, рахунок 1:1. У 1963 і 1968 роках стадіон ставав місцем проведення чемпіонатів Італії з легкої атлетики. У 1967 році арена була перейменована на честь футболіста Джузеппе Грезара, гравця збірної Італії, який загинув в авіакатастрофі в Суперга в травні 1949 року. У 1968 і 1971 роках на арені грала свої поєдинки молодіжна збірна Італії. У 1983 році на «Джузеппе Грезарі» відбулася гра між збірними Італії та Чехословаччини (2:1). Рекорд відвідуваності стадіону був встановлений 1 грудня 1974 року на матчі італійської серії D між клубами «Трієстіна» і «Понціана» (0:1), гру відвідало 20360 глядачів. У 1994 році після переїзду команди «Трієстіна» на новий «Стадіо Нерео Рокко», стара арена використовувалась для матчів регіональних аматорських ліг. У 2005 році муніципалітет Трієста ухвалив рішення про переорієнтацію стадіону для потреб легкої атлетики, в 2013 році реконструкція була завершена. Примітки Посилання Стаття про стадіон
Pala Shark

Pala Shark ist eine Mehrzweckhalle in Trapani, Sizilien, in der hauptsächlich Basketball-Wettkämpfe ausgetragen werden. Sie gehört der Gemeinde Trapani und wurde im Zuge der Südausdehnung der Innenstadt zusammen mit dem neuen Schwimmstadion im Bereich des ehemaligen Hafenbeckens gebaut. Östlich von der Halle befindet sich der Busbahnhof Piazzale Papa Giovanni Paolo II. Bauwerk Der runde Stahlbeton-Bau wurde von Antonio Rizzo und dem Architekten Manfredi Nicoletti entworfen und realisiert. Beide hatten zuvor schon für das Indoor-Stadion von Palermo und das Wissenschaftliche Treibhaus für tropische Schmetterlinge der Universität Catania zusammengearbeitet. Bei der Renovierung 2009 wurde ein neuer Hallenboden eingebaut und die Anzahl der Zuschauerplätze aus Sicherheitsgründen von ursprünglich 5500 auf 5000 – davon 4575 Sitzplätze – reduziert. Das Außenmaß der Gebäudehülle beträgt ca. 75 m, im Inneren steht eine Nutzfläche von 24 × 44 m zur Verfügung. Das Leichtdach wird von zwölf Stahlträgern mit Stahlseilen gehalten. Gekrönt wird das flache Dach von einem Lichtband. Durch die fußläufige Nähe zur Innenstadt, dem nahen Busbahnhof und den großzügigen Freiflächen für Parkplätze ist die Halle gut erreichbar. Verwendung Die Arena ist Heimstätte des Erstligisten Trapani Shark. Regelmäßig finden in der Halle Basketballspiele statt, aber auch andere Sportwettkämpfe wurden hier schon ausgetragen. Auch für Musik- und Showveranstaltungen findet die Halle Verwendung. So traten hier bereits beispielsweise Zucchero, Claudio Baglioni und Biagio Antonacci auf. Weblinks Beschreibung der Halle einschl. Hallenplan (ital.)
Villa Falconieri

The Villa Falconieri is a villa in Frascati, Italy. History The villa was originally called Villa Rufina, having been was initially built by Monsignor Alessandro Rufini. Later it was enlarged thanks to Pope Paul III, dating back to 1546. In 1628 Orazio Falconieri purchased the villa and commissioned Francesco Borromini to oversee its renovation. His aim was for him and his brother, Cardinal Lelio Falconieri, to be buried there Important architects worked on the design such as Antonio da Sangallo the Younger and Borromini. The interior houses frescoes by Pier Leone Ghezzi, Giacinto Calandrucci, Ciro Ferri, Niccolò Berrettoni, and others. The park is a splendid Italian garden enlarged in the 17th century, with a small lake bordered by cypresses created in the 18th century. Modern history The German writer Richard Voss lived here for 25 years and wrote several novels as Villa Falconieri, Roman Fever, The Son of Volsca and others; he called the Villa as "my shining house". For this reason, Villa Falconieri was always dear to the German community of Rome. In 1905, the Villa was bought by the German banker Ernst von Mendelssohn-Bartholdy of Berlin, a nephew of the composer Felix Mendelssohn Bartholdy. In 1907, he gave it as a gift to emperor Wilhelm II. On April 6, 1911 the Crown Prince William and Princess Cecilie visited the villa and decided on some restorations. In 1921, the Villa was expropriated by Italian State. Villa Falconieri was damaged by US bombing during World War II while being used as the headquarters of Field Marshal Albert Kesselring, but masterly work restored its previous splendor. Modern use Since 2016, Villa Falconieri has been the headquarters of the Accademia Vivarium Novum Latin academy, a cultural center of excellence that has entrusted the decoration of its rooms to an appreciated re-adaptation of classical symbolism, giving the Villa Falconieri an iconographic experience linked to the international vocation of this world campus of Humanism. External links Media related to Villa Falconieri (Frascati) at Wikimedia Commons References
Villa Falconieri

Villa Falconieri est une villa du XVIe siècle, située à Frascati, dans la province de Rome dans le Latium en Italie. Historique La Villa Falconieri est la plus ancienne villa de Frascati. Elle fut bâtie en 1550, puis restaurée à partir de 1628 par Francesco Borromini pour Orazio Falconieri, qui commanda également à Borromini des travaux d'agrandissement pour le palais Falconieri de Rome. Ciro Ferri (1634-1689) y réalisa les fresques : L'enlèvement de Proserpine dans la salle de l'Allégorie de l'Hiver, Les Vendanges dans la salle de l'Allégorie de l'Automne, Le triomphe de Flore dans la salle de l'Allégorie du printemps. La villa est encore appelée « Falconieri », quoique la famille soit éteinte. La porte est restée surmontée d’un faucon de pierre. Cette villa était louée comme résidence d’été aux étrangers, comme Richard Voss, le célèbre romancier allemand, qui a habité cette villa et a écrit ici son livre intitulé « Villa Falconieri ». L’entrée de la Villa a été transformée en chapelle par les anciens propriétaires trappistes, dans la petite chambre contiguë figurent quelques belles fresques de Pier Leone Ghezzi ; dans une chambre voisine, quelques caricatures à la fresque, faites par Ghezzi, parmi lesquelles est son portrait peint par lui-même en 1727 ; sur le plafond, L’Enlèvement de Proserpine par Ciro Ferri, et dans une autre chambre au plafond également, du même peintre, les Quatre Saisons. La porte cochère principale fut construite par les moines trappistes mais l’ancienne entrée de la Villa est plus bas, une œuvre de l’architecte Vignole. La villa accueille l'académie Vivarium Novum qui forme aux humanités classiques (notamment latin et grec ancien). Notes et références (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Villa Falconieri » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Renaissance Portail du Latium
Villa Falconieri

A Villa Falconieri é um palácio italiano, encontrando-se entra as mais belas villas da comuna de Frascati, Província de Roma. História Originalmente, o palácio era chamado de Villa Rufina, tendo sido construída por Monsignor Alessandro Rufini. Em seguida, foi aumentada pelo Papa Paulo III por volta de 1546. Em 1628, Orazio Falconieri adquiriu a villa e encomendou o restauro a Francesco Borromini. No projecto trabalharam importantes arquitectos como Antonio Cordiani e o próprio Borromini. Os afresco presentes no interior são obra de Pier Leone Ghezzi, Giacinto Calandrucci, Ciro Ferri, Nicolò Berrettoni e de outros. O parque é constituido por esplêndidos jardins à italiana, ampliados no século XVII, e possui um pequeno lago circundado por cipestres, construído no século XVIII. Em Maio de 1907 a villa foi adquirida pelo barão alemão Ernest Mendelsshon-Bartholdy, natural de Berlim, que a ofereceu ao Kaiser Guilherme II. No dia 6 de Abril de 1911 o Príncipe Guilherme e a Princesa Clotilde visitaram a villa e decidiram iniciar os trabalhos de restauro. Aqui, o escritor alemão Richard Voss viveu durante 25 anos e escreveu alguns romances como Villa Falconieri, Febre romana, o filho da Volsca e outros. Ele chamou à villa "a minha casa brilhante": por estas razões, a Villa Falconieri permanece sempre cara à comunidade alemã presente em Roma. No final da Primeira Guerra Mundial a villa foi confiscada pelo Estado Italiano. A Villa Falconieri foi danificada pelos bombardeamentos de 1943-1944 mas um magistral trabalho de restauro devolveu-a aos antigos esplendores. O palácio foi sede do Centro Europeu para a Educação até 1999. Desde 2000 é sede do Instituto Nacional para a Avaliação do Sistema da Instrução (INValSI), agora Servizio nazionale di valutazione del sistema educativo di istruzione e di formazione (Sistema nacional de avaliação do sistema educativo de instrução e de formação). A Villa Falconieri acolheu as filmagens da ficção Elisa di Rivombrosa - segunda parte, emitida pelo Canale 5 em 2005; era a residência napolitana do Barão de Conegliano.
Таранто (провинция)

Таранто (на италиански: Provincia di Taranto) е провинция в Италия, в региона Апулия. Площта ѝ е 2430 км², а населението – около 580 000 души (2007). Провинцията включва 29 общини, административен център е град Таранто. Административно деление Провинцията се състои от 29 общини: Външни препратки Официален сайт
Província de Tàrent

La província de Tàrent (en italià provincia di Taranto) és una província que forma part de la regió de la Pulla, a Itàlia. La seva capital és Tàrent. Orientada cap al sud amb el mar Jònic, limita a l'oest amb la província de Matera (Basilicata), al nord amb la ciutat metropolitana de Bari, a l'est amb la província de Bríndisi i al sud-est de la província de Lecce. La província està inclosa en part en la regió geogràfica de Salento. Té una àrea de 2.467,35 km² i una població total de 584.517 habitants. (2016). Hi ha 29 municipis a la província. Referències Enllaços externs Turisme a la província de Tàrent
Provincie Taranto

Taranto (Provincia di Taranto) je italská provincie v oblasti Apulie. Sousedí na západě s provincií Matera, na severu s provincií Bari, na východě s provincií Brindisi a na jihovýchodě s provincií Lecce. Její břehy na jihu omývá Jónské moře. Okolní provincie Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Provincie Taranto na Wikimedia Commons (italsky) - oficiální web provincie Taranto
Provinz Tarent

Die Provinz Tarent (italienisch Provincia di Taranto) ist eine italienische Provinz der Region Apulien. Hauptstadt ist Tarent. Historisch gehört die Provinz Tarent zum griechischen Kolonisationsraum Magna Graecia. Sie hat 550.046 Einwohner (Stand 31. Dezember 2024) in 29 Gemeinden auf einer Fläche von 2436 km². Im nördlichen Teil der Provinz wird Tarandíne, ein Dialekt der Italienischen Sprache gesprochen. Die Einwohner der Provinz sind hauptsächlich in der Landwirtschaft, Fischerei, Muschelzucht (zirka 30.000 t jährlich) und Industrie (Chemie, Lebensmittel, Textil, Holz, Glas, Keramik) beschäftigt. Größte Gemeinden (Einwohnerzahlen Stand 31. Dezember 2024) Die Liste der Gemeinden in Apulien beinhaltet alle Gemeinden der Provinz mit Einwohnerzahlen. Sehenswürdigkeiten Hier erinnern alte Zeugnisse an die einstige hellenische Kultur, die man im Archäologischen Nationalmuseum Tarent bewundern kann. Von besonderem historischen und künstlerischem Interesse sind die Orte: Grottaglie, die Töpferstadt, Martina Franca mit seinen Barockbauten und die Aussicht auf das Itriatal, das messapische Manduria, Massafra mit seiner gleichnamigen Schlucht, Castellaneta (Geburtsstadt von Rudolph Valentino) und Ginosa am Ionischen Meer mit seinen Pinienhainen und ausgedehnten Sandflächen. Ereignisse Karwoche in Tarent Fotos Weblinks Offizielle Seite der Provinz (italienisch) Tourismus in der Provinz Tarent (italienisch/deutsch in Bearbeitung) Fotos Einzelnachweise
Province of Taranto

The Province of Taranto (Italian: provincia di Taranto; Tarantino: provìnge de Tarde; Salentino: provincia ti Tàrantu), previously known as the province of the Ionian, is a province in the region of Apulia in southern Italy. Its capital is the city of Taranto. It has a population of 547,928 an area of 2,467.35 square kilometres (952.65 mi2) across its 29 municipalities. The coat of arms of the province contains a scorpion, which Pyrrhus is thought to have seen when looking down at Taranto. History When Italy was unified, the province of Lecce was formed; the western section of this later became the current province of Taranto. On 23 September 1923, Taranto became the capital of a new province based on the ancient Terra d'Otranto, in recognition of the important role the city had served since ancient times. Until 1951, the new province was called the "Province of the Ionian". The scorpion on the city's coat of arms may have been used as its emblem in ancient times, on the suggestion of Pyrrhus of Epirus, who was an ally of Taranto in a war against Rome: the scorpion is shown lying on its back with three lilies, holding the crown of the Principality of Taranto between its claws. Pyrrhus, who was king of Epirus, looked down on the city from the hills that surround it and had the idea that its shape was like the figure of a scorpion. This emblem has also been seen as a psychological deterrent to the city's enemies, who came to look on Magna Graecia as being as dangerous as a scorpion. The earliest verified use of a scorpion on the coat of arms of Taranto is from 400 AD. Government List of presidents Municipalities The province has 29 municipalities: Demographics As of 2026, the population is 547,928, of which 48.8% are male, and 51.2% are female. Minors make up 14.2% of the population, and seniors make up 26.2%. Immigration As of 2025, immigrants make up 4.5% of the population. The 5 largest foreign countries of birth are Romania, Germany, Albania, Switzerland, and Morocco. References External links Official website Tourism in the province of Taranto
Province de Tarente

La province de Tarente est une province italienne, dans la région des Pouilles. La capitale provinciale est Tarente. Géographie Créée en 1923 à la suite de la séparation de l'ancienne Terre d'Otrante, c'est la quatrième province des Pouilles en termes de superficie et de population. Surplombant la mer Ionienne au sud dans le golfe de Tarente, elle est limitrophe à l'ouest de la province de Matera (région de la Basilicate), au nord de la ville métropolitaine de Bari, à l'est de la province de Brindisi et au sud-est de la province de Lecce. Histoire Le 2 septembre 1923 est publié le décret qui, le 21 décembre, fait de Tarente une province en séparant le district de Tarente de la province de Lecce, en partie en reconnaissance du rôle important que la ville a joué tant dans l'Antiquité que dans l'époque moderne, mais surtout dans le respect du principe fasciste de projection maritime de l'État italien bien représenté par l'arsenal militaire maritime de Tarente. Jusqu'en juillet 1951, elle portait le nom officiel de province ionienne. Monuments et lieux d'intérêt Site archéologique : Parc archéologique de Saturo à Leporano Parc archéologique des murailles messapiennes à Manduria Temple de Poséidon à Tarente Crypte du Rédempteur Architecture militaire : Château aragonais de Tarente (début XVe siècle) Château espagnol de Tarente (fin du XVe siècle) Château épiscopal de Grottaglie (XIVe siècle) Château De Falconibus à Pulsano (Xe et XIe siècles) Château Muscettola à Leporano (XIIe et XIIIe siècles) Château de Massafra (Xe et XVIIIe siècles) Nature Le Parc naturel régional Terra delle Gravine, un espace naturel créé en 2005 par la région des Pouilles dans le but de protéger la faune et le patrimoine paysager. Il s'étend entre les provinces de Tarente et Brindisi. La Réserve naturelle régionale orientée de la côte orientale de Tarente. La Réserve naturelle régionale orientée Bosco delle Pianelle. Économie Culture Le Musée archéologique national de Tarente Tourisme Administration Divers Notes et références Voir aussi Communes de la province de Tarente Portail des Pouilles