NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Партеніо-Адріано Ломбарді

Партеніо-Адріано Ломбарді (італ. Stadio Partenio-Adriano Lombardi, до 2011 року — просто стадіон «Партеніо») — найбільший стадіон в Авелліно, Італія, побудований Костантіно Роцці та відкритий у 1971 році. З цього часу є домашньою ареною футбольного клубу «Авелліно». Назва походить від гірського масиву Партеніо, який оточує місто. Згодом через смерть від бічного аміотрофічного склерозу колишнього капітана, а потім і тренера «Авелліно», Адріано Ломбарді, муніципалітет вирішив назвати стадіон на його честь у листопаді 2011 року. Це третій за розміром стадіон у Кампанії і вміщує 26 308 місць, поступаючись лише «Сан-Паоло» в Неаполі та «Арекі» в Салерно, але з набагато більшою потенційною місткістю, оскільки в 1980-х він міг прийняти понад 40 000 глядачів на спортивні заходи та концерти. Історія 16 червня 1980 року на Партеніо пройшов історичний концерт Лу Ріда. 5 лютого 1986 року стадіон приймав товариський матчі збірної Італії проти Західної Німеччини (1:2). 16 травня 1990 року тут пройшов фінал Кубка УЄФА між «Ювентусом» та «Фіорентиною» (0:0) . 21 квітня 1992 року вболівальники «авелліно» поставили на знак протесту шістнадцять дерев'яних хрестів на газоні стадіону; на кожному хресті було ім'я гравця клубу з датою закінчення чемпіонату. 11 жовтня 2002 року на стадіоні зіграла молодіжна збірна Італії в рамках кваліфікації молодіжного чемпіонату Європи 2004 року проти однолітків з Югославії (4-1). 28 листопада 2011 року стадіон був названий на честь Адріано Ломбарді, колишнього футболіста та тренера «Авелліно». 11 вересня 2011 року на арені повинен був відбутися заключний концерт Васко Россі з туру Vasco Live Kom '011, пізніше скасований через стан здоров'я співака. У серпні 2016 року поле було обладнано синтетичною травою, що зробило його найбільшим стадіоном в Італії з таким типом поля. У липні 2019 року на стадіоні було проведено кваліфікацію стрільби з лука XXX Універсіади, перед якою на стадіоні пройшла реконструкція. Примітки Посилання Профіль на stadionwelt.de [Архівовано 2 липня 2016 у Wayback Machine.]
Stazione di Costigliole Saluzzo

Stazione di Costigliole Saluzzo vasútállomás Olaszországban, Piemont régióban, Costigliole Saluzzo településen a Savigliano–Saluzzo–Cuneo-vasútvonalon. Az állomás 1892-ben nyílt meg. Tulajdonosa és üzermeltetője az RFI. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: Savigliano–Saluzzo–Cuneo-vasútvonal Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Stazione di Verzuolo Stazione di Villafalletto Lásd még Piemont vasútállomásainak listája Irodalom * Rete Ferroviaria Italiana, Fascicolo Linea 6 Luigi Ballatore, Storia delle ferrovie in Piemonte, Torino, Editrice Il Punto, 2002. ISBN 88-88552-00-6. További információk Jegyzetek
Villa Arnaldi

Die Villa Arnaldi in Meledo di Sarego in der Provinz Vicenza, Venetien ist ein unvollendet gebliebenes Bauwerk von Andrea Palladio. Vincenzo Arnaldi beauftragte Palladio 1547 mit dem Umbau eines Gebäudes aus dem 15. Jahrhundert, das er gerade erworben hatte. Palladio lieferte den entsprechenden Entwurf. Der Bauherr setzte die Bauarbeiten jedoch 1565 aus; das Gebäude wurde niemals fertiggestellt. Weblinks Einzelnachweise
Villa Arnaldi

Villa Arnaldi is an historical edifice in Meledo di Sarego, Province of Vicenza, northern Italy, designed by Italian Renaissance architect Andrea Palladio in 1547. It remains unfinished. The modest, incomplete Villa Arnaldi may seem like an unusual candidate for the list of Palladio's villas. It provides evidence, however, of the process usually only visible in final results, the transformation of a pre-existing building into a new architectural style. In 1547, Vincenzo Arnaldi, one of Vicenza's richest and most influential citizens, commissioned the architect Andrea Palladio to restructure the 15th century (Quattrocento) agricultural complex upon its acquisition. Arnaldi wished to improve the property in order to increase its value in a legal action with one of its previous owners. However, when Arnaldi reached an agreement in 1565, he stopped the reconstruction and simply rented it out. A series of signed drawings allow us to follow the architect's ideas for remodelling the irregular Quattrocento complex. He proposed reconfiguring the buildings into regular shapes to define its farmyard and creating a symmetry within the spatial layout of the house. He organized the house itself around a loggia with three arches and minor, rectangular openings on its flanks (still extant though now blocked), and framed its windows with his usual mouldings. See also Palladian Villas of the Veneto Palladian architecture External links Villa Arnaldi in CISA website (source for the first revision of this article, with kind permission) References
Villa Arnaldi

Villa Arnaldi es una villa de Andrea Palladio situada en Meledo, una aldea en el municipio de Sarego, en la provincia de Vicenza, región italiana del Véneto. A primera vista, puede parecer sorprendente que figure al lado de grandiosas villas palaciegas este modesto edificio, manifiestamente inacabado y hoy en mal estado. En realidad, la villa Arnaldi es el precioso testimonio de un proceso que, habitualmente, cuyos resultados son solo visibles a su finalización: la transformación de un edificio preexistente en una nueva arquitectura.
Villa Arnaldi

La villa Arnaldi est une villa de Andrea Palladio sise à Meledo, un hameau de la commune de Sarego, dans la province de Vicence et la région Vénétie en Italie. À première vue, il peut paraître surprenant de ranger aux côtés des grandioses villas palladiennes ce modeste édifice, manifestement inachevé et aujourd'hui en mauvais état. En réalité, la villa Arnaldi est le précieux témoignage d'un processus qui, habituellement, est seulement visible aux résultats finaux : la transformation d'un édifice préexistant en une nouvelle architecture. Historique En 1547, Vincenzo Arnaldi, l'un des plus riches et influents aristocrates vicentins, commande à Andrea Palladio la restructuration d'un complexe agricole du XVe siècle, acquis tout récemment par lui. La raison est pour ainsi dire utilitaire : les améliorations du bâtiment doivent servir à en augmenter sa valeur en vue d'un procès avec un des précédents propriétaires. En 1565, lorsqu'un accord est trouvé, Vincenzo interrompt les travaux et loue la maison sans plus se soucier de leur finalisation. Dans une série de dessins de Palladio, il est possible de suivre ses tentatives afin d'intervenir sur cette propriété irrégulière du XVe siècle. Il cherche à régulariser les édifices donnant sur la cour et à retrouver une symétrie dans la nouvelle disposition des pièces de la maison, qu'il organise autour d'une loggia à triple arcades, avec de petites ouvertures rectangulaires sur les côtés, toujours existantes mais désormais bouchées; enfin, il encadre les fenêtres de ses habituelles moulures. Voir aussi Bibliographie Andrea Palladio, Les Quatre Livres de l'architecture (I Quattro Libri dell'Architettura), 1570 [1]. La traduction française de Roland Fréart de Chambray (1641), transcrite en français moderne, est disponible chez Flammarion (1980 et 1997) (ISBN 2-0801-0218-4) Articles connexes Andrea Palladio Les Quatre Livres de l'architecture Liens externes (it + en) Villa Arnaldi, CISA Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Villa Arnaldi » (voir la liste des auteurs) dans sa version du 29 novembre 2008. Il est lui-même issu du texte relatif à la villa Arnaldi, sur le site du CISA, http://www.cisapalladio.org, lequel a autorisé sa publication (cf tkt #2008031210017761) Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Renaissance Portail de la Vénétie
Villa Arnaldi

Villa Arnaldi a Meledo di Sarego (Vicenza) è un'opera progettata da Andrea Palladio nel 1547 e rimasta incompiuta. Versa in cattivo stato di conservazione. Storia Questo modesto edificio evidentemente incompiuto è in realtà la testimonianza di un processo che usualmente è visibile solo nei suoi esiti finali: la trasformazione di un edificio preesistente in una nuova architettura. Vincenzo Arnaldi, uno dei più ricchi e influenti aristocratici vicentini, nel 1547 commissiona infatti ad Andrea Palladio la ristrutturazione di un complesso agricolo quattrocentesco da lui appena acquistato. La ragione è per così dire strumentale: le migliorie dell'immobile devono servire a incrementarne il valore in vista di una causa legale di uno dei precedenti proprietari. Nel 1565, trovato un accordo, Vincenzo interrompe i lavori e affitta la casa senza più curarsi di concludere i lavori. In una serie di disegni autografi palladiani è possibile seguire i tentativi dell'architetto di intervenire sull'irregolare complesso quattrocentesco, cercando di regolarizzare gli edifici che insistono sulla corte e di ritrovare una simmetria nella nuova disposizione degli ambienti della casa — che egli organizza attorno a una loggia a tre arcate con aperture minori rettangolari ai fianchi tuttora esistenti sebbene tamponate — e, infine, incorniciando le finestre con i suoi usuali profili. Note Voci correlate Arnaldi (famiglia) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Villa Arnaldi Collegamenti esterni Villa Arnaldi, in Mediateca, Palladio Museum. (fonte della prima revisione di questa voce)
Villa Arnaldi

Villa Arnaldi – niedokończona willa w miejscowości Meledo di Sarego w okolicy Vicenza zaprojektowana przez Andreę Palladia. Historia Villa Arnaldi powstała na zamówienie możnowładcy Vincenzo Arnaldiego poprzez przebudowę wcześniejszego, piętnastowiecznego zespołu budynków gospodarczych. Arnaldi chciał, by bardziej efektowny wygląd zabudowań podniósł rynkową wartość obiektu. W 1565 Arnaldi sprzedał gmach, nie czekając na zakończenie prac architektonicznych i nie zajmując się dalszym losem budynku. Wykonywanie projektu Palladiego nie było kontynuowane. Villa Arnaldi nadal jest budynkiem mieszkalnym. Architektura Obiekt znany jako Villa Arnaldi jest piętnastowiecznym budynkiem gospodarskim, elementy architektury palladiańskiej widoczne są jedynie na jego pierwszej kondygnacji w postaci trzech łuków z pilastrami doryckimi obramowującymi prostokątne okna. Pozostała część budynku nie posiada cech renesansowych. Bibliografia Villa Arnaldi M. Wundram, Andrea Palladio 1508-1580, Taschen, Kolonia 1993
Вилла Арнальди

Вилла Арнальди (итал. Villa Arnaldi) — вилла (загородный дом) в селении Меледо, в 20 км от коммуны Сарего в области Венето, северо-восточная Италия. Построена в 1547 году по проекту выдающегося архитектора эпохи итальянского Возрождения Андреа Палладио. Однако здание осталось незавершённым. Скромная, незавершённая вилла Арнальди может показаться необычным примером в списке вилл Палладио. Однако она представляет собой важное свидетельство творческого процесса архитектора, обычно видимого только по конечным результатам, — трансформации ранее существовавшего здания в новый архитектурный стиль. В 1547 году Винченцо Арнальди, один из самых богатых и влиятельных граждан Виченцы, поручил архитектору Андреа Палладио реструктурировать приобретённый им сельскохозяйственный комплекс XV века. Однако, когда Арнальди после долгих тяжб достиг в 1565 году судебного соглашения о перестройке старого здания, он прекратил реконструкцию и просто сдал его в аренду. Серия подписанных чертежей Палладио позволяет нам проследить идеи архитектора. Он предложил преобразовать здания в целостную композицию, чтобы обозначить двор фермы и создать симметрию пространственной планировки дома. Сам дом он организовал вокруг лоджии с тремя арками и небольшими прямоугольными проёмами по сторонам (все еще сохранившимися, хотя и заблокированными), а окна обрамил своей обычной лепниной. Примечания
Palazzo Thiene Bonin Longare

Palazzo Thiene Bonin Longare is a patrician palace in Vicenza, northern Italy, designed by Italian Renaissance architect Andrea Palladio, probably in 1572, and built after Palladio's death by Vincenzo Scamozzi. It is one of the city palazzi of the Thiene family that Palladio worked upon, the other being Palazzo Thiene in the near contrà Porti. Since 1994 the palace has formed part of a UNESCO World Heritage Site the current name of which is "City of Vicenza and the Palladian Villas of the Veneto". History There are more doubts than certainties surrounding the history of the urban villa that Francesco Thiene built on family properties at the eastern extremity of the Strada Maggiore (today the Corso Palladio), beginning with the exact date of its construction. At Palladio’s death the building had still not been executed: on the Pianta Angelica of 1580, in fact, there still appear only old houses and a garden. A document of 1586 records that construction had still not begun, but certainly in 1593, on the death of the patron Francesco Thiene, the palace was at least a third built. Enea Thiene, who inherited the estate of his uncle Francesco, carried works to their conclusion, probably within the first decade of the 17th century. In 1835 the palace was acquired by Lelio Bonin Longare. In his treatise L'idea della architettura universale (published in Venice in 1615), Vincenzo Scamozzi writes that he was responsible for completing the building’s construction on the basis of a project by another architect (without specifying whom) with certain revisions to the original design (which, he does not clarify). The architect that Scamozzi does not name is certainly Andrea Palladio, because two autograph sheets survive which can be referred to Francesco Thiene’s palace: on these are traced two plan variants, substantially close to the present building, as well as a sketch for the façade which is very different from that executed. It is unclear when Palladio formulated his own ideas for the palazzo, but it is credible that he did so in 1572, the year in which Francesco Thiene and his uncle Orazio divided up the family properties and the former obtained the very site where Palladio’s edifice would rise. Architecture If one analyses the realised building, various elements stand out which favour a dating to the 1570s: for example, the many points of contact with the Palazzo Barbaran da Porto, both in the design of the lower part and in the great, double-storey loggia of the courtyard. Instead, the side could be the work of Vincenzo Scamozzi, given its affinities with the Palazzo Trissino by the Duomo. The deep atrium, which is substantially indifferent to the grid of architectural orders, could also be by Scamozzi and while the rooms on its right, as one enters, clearly reuse rather irregular, pre-existing walls, those on the left are perfectly regular and evidently rise from new foundations. See also Villa Thiene External links Palazzo Thiene Bonin Longare in the CISA website
Palazzo Thiene Bonin Longare

Palazzo Thiene Bonin Longare è un palazzo di Vicenza progettato da Andrea Palladio intorno al 1572 per Francesco Thiene ed edificato da Vincenzo Scamozzi dopo la morte del maestro. Dal 1994 è inserito, assieme alle altre architetture palladiane di Vicenza, nella lista dei patrimoni dell'umanità dell'UNESCO. È sede di Confindustria Vicenza. Storia e descrizione del progetto Francesco Thiene fece realizzare il palazzo sulle proprietà di famiglia all'estremità occidentale della Strada Maggiore (l'attuale corso Palladio) presso il Castello. Sulla storia dell'edificio sussistono più dubbi che certezze, a partire dalla data esatta della costruzione. Alla morte di Palladio l'edificio non è ancora realizzato: nella Pianta Angelica del 1580 appaiono infatti ancora solo le vecchie case e il giardino. Da un documento del 1586 risulta quanto meno iniziato il cantiere e sicuramente nel 1593, alla morte del committente Francesco Thiene, il palazzo è costruito per almeno un terzo. Enea Thiene, che eredita i beni di suo zio Francesco, porta a conclusione la fabbrica, probabilmente entro il primo decennio del Seicento. Nel suo trattato L'idea dell'architettura universale (edito a Venezia nel 1615), Vincenzo Scamozzi scrive di aver portato a compimento il cantiere dell'edificio sulla base di un progetto altrui (senza specificare di chi si tratti) con qualche variazione rispetto all'originale (di cui non chiarisce l'entità). L'architetto non nominato da Scamozzi è sicuramente Andrea Palladio, perché esistono due fogli autografi riferibili al palazzo per Francesco Thiene: in essi sono tracciate due varianti di planimetrie, sostanzialmente vicine a quelle dell'edificio attuale, e uno schizzo per la facciata, molto diverso da quella poi realizzata. Non è chiaro quando Palladio abbia formulato le proprie idee per il palazzo, ma è credibile che sia avvenuto nel 1572, anno in cui Francesco Thiene e suo zio Orazio si dividono le proprietà di famiglia e il primo ottiene proprio l'area dove sorgerà poi l'edificio palladiano. Analizzando l'edificio realizzato, appaiono diversi elementi che rendono possibile una datazione dell'idea agli anni settanta, considerando i molti punti di contatto ad esempio con palazzo Barbaran da Porto, sia nel disegno della parte inferiore della facciata sia nella grande loggia a doppio ordine sul cortile. Il fianco invece potrebbe essere opera di Vincenzo Scamozzi, considerando la sua affinità con palazzo Trissino al Duomo. Anche il profondo atrio, sostanzialmente indifferente alla griglia degli ordini, potrebbe essere scamozziano ed è interessante notare che, mentre la stanze alla sua destra entrando risultano chiaramente riutilizzare murature preesistenti piuttosto irregolari, quelle alla sua sinistra sono perfettamente regolari, evidentemente frutto di nuove fondazioni. Il palazzo fu acquistato nel 1835 da Lelio Bonin Longare. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo Thiene Bonin Longare Collegamenti esterni Palazzo Thiene Bonin Longare, in Mediateca, Palladio Museum. (fonte per la prima revisione di questa voce)
Palazzo Thiene Bonin Longare

O Palazzo Thiene Bonin Longare é um palácio de Vicenza projectado por Andrea Palladio, presumivelmente, em 1572 e edificado por Vincenzo Scamozzi depois da morte do mestre. O palácio, juntamente com as outras obras arquitectónicas de Palladio em Vicenza, está incluído na lista do Património da Humanidade da UNESCO como parte do sítio Cidade de Vicenza e Villas de Palladio no Véneto. Actualmente é sede da Confindustria Vicenza. História e arquitectura Na história do palácio que Francesco Thiene mandou realizar na propriedade de família situada na extremidade ocidental da Strada Maggiore (o actual Corso Palladio) junto do Castello subsistem mais dúvidas que certezes, a começar pela data da construção. Aquando da morte de Palladio, o edifício ainda não estava realizado: na Pianta Angelica de 1580 ainda só aparecem, de facto, as velhas casas e o jardim. De um documento de 1586 resulta pelo menos o início do estaleiro e seguramente em 1593, aquando da morte do cliente, Francesco Thiene, o palácio tinha pelo menos um terço construído. Enea Thiene, que herdou os bens do seu tio Francesco, levou o edifício à conclusão, provavelmente entre as primeiras décadas do século XVII. O palácio foi adquirido em 1835 por Lelio Bonin Longare. No seu tratado L'idea della architettura universale (editado em Venezia em 1615), Vincenzo Scamozzi escreve que terá levado ao cumprimento as obras do edifício com base no projecto de outros (sem especificar de quem se trata) com algumas variações em relação ao original (do qual não esclarece a identidade). O arquitecto não nomeado por Scamozzi é seguramente Andrea Palladio, uma vez que existem duas folhas autografadas que se referem ao palácio para Francesco Thiene: nestas, estão traçadas duas variantes de planimetria, substancialmente próximas das do edifício actual, e um esboço para a fachada, muito diferente daquela depois realizada. Não é claro quando Palladio terá formulado as próprias ideias para o palácio, mas é credível que isso terá acontecido em 1572, ano em que Francesco Thiene e o seu tio Orazio dividem as propriedades de família e o primeiro obtém a própria área onde depois surgirá o edifício palladiano. Analisando o edifício realizado, aparecem diversos elementos que tornam possível a datação da ideia na década de 1570, considerando os muitos pontos de contacto com, por exemplo, o Palazzo Barbaran da Porto, tanto no desenho da parte inferior da fachada como na grande loggia com dupla ordem no pátio. O flanco, por outro lado, poderá ser obra de Vincenzo Scamozzi, considerando a sua afinidade com o Palazzo Trissino ao Duomo. Também o profundo átrio, substancialmente indiferente à grelha das ordens, poderá ser scamozziano e é interessante notar que enquanto as salas à sua direita quando se entra reutilizam claramente a preexistente alvenaria bastante irregular, aquelas à sua esquerda são perfeitamente regulares, sendo evidentemente fruto de novas fundações. Ligações externas Informações sobre o Palazzo Thiene Bonin Longare[ligação inativa]
Palais Valmarana

Le Palais Valmarana est une résidence urbaine sise Corso Fogazzaro, 16, à Vicence, en Vénétie, conçue par l'architecte Andrea Palladio (1508 - 1580). Les villas de Palladio en Vénétie, ainsi que le centre historique de la ville de Vicence ont été inscrits sur la liste du patrimoine mondial de l'UNESCO en 1994, avec une extension deux années plus tard. Galerie Sources Palazzo Valamarana Braga, site officiel. (it + en) Palais Valmarana, CISA Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Renaissance Portail du patrimoine mondial Portail de la Vénétie
Палаццо Вальмарана

Палаццо Вальмарана (итал. Palazzo Valmarana) — палаццо (городской дворец), построенный по проекту выдающегося итальянского архитектора Андреа Палладио в 1565 году в городе Виченца северо-итальянской области Венето, на улице Корсо Фогадзаро. Выдающийся памятник архитектуры позднего Итальянского Возрождения. С 1994 года вместе с другими постройками Палладио включён в список Всемирного наследия ЮНЕСКО «Города Виченца и Палладиевых вилл Венето» (Città di Vicenza e Ville Palladiane del Veneto). История Дворец построен для Изабеллы Ногарола Вальмарана. Знатная семья Вальмарана владела землями, на которых построен дворец, с конца XV века. Сложность планировки палаццо объясняется необычной местностью и остатками стен предыдущих построек. Во время Второй мировой войны, 18 марта 1945 года, здание сильно пострадало от бомбардировки союзной авиации. Была разрушена кровли, часть верхнего этажа и большая часть главного зала на первом этаже. Однако фасад остался нетронутым и до сих пор является одним из редких примеров, сохранивших первоначальную штукатурку и мраморную облицовку. В 1960 году разрушенное здание было продано семьей Вальмарана Витторио Луиджи Брага Роза, который провёл обширную реставрацию, восстановив части, разрушенные во время войны, и обогатив здание произведениями искусства из других разрушенных зданий, среди которых были картины Джулио Карпиони. Архитектура Фасад Палаццо Вальмарана — одно из самых необычных и в то же время характерных творений Андреа Палладио. Впервые в здании, поднятые на цокольном этаже коринфские пилястры большого ордера (охватывающие второй и третий этажи), сочетаются с малыми пилястрами второго этажа и горельефными фигурами воинов на углах. В такой оригинальной композиции безусловно сказалось внимательное изучение Палладио древнеримских памятников. Оригинален кортиле (двор) палаццо с колоннадой ионического ордера. Архитектуру Палаццо Вальмарана на протяжении столетий изучали во многих архитектурных академиях, она вошла в учебники архитектуры. Фасад палаццо, как и иные примеры использования большого ордера на фасадах зданий, оказал влияние на многие постройки других архитекторов, среди которых Мраморный дворец Антонио Ринальди в Санкт-Петербурге (1768) и, отчасти, Дом на Моховой в Москве архитектора И. В. Жолтовского (1932—1934). Примечания