Castelseprio (arheološki park)

Castelseprio je bil v antiki kraj rimske utrdbe in pomembno lombardsko mesto v zgodnjem srednjem veku, preden je bil leta 1287 uničen in zapuščen. Danes je ohranjen kot arheološki park v sodobni občini Castelseprio, blizu sodobne istoimenske vasi. Je na severu Italije, v pokrajini Varese, približno 50 km severozahodno od Milana. Slava Castelsepria leži v zgodnjesrednjeveških freskah v apsidi majhne cerkve Santa Maria foris portas, ki so bile ponovno odkrite šele leta 1944. Te freske so izjemne redkosti in umetniškega pomena ter kažejo močan bizantinski vpliv. Datiranje fresk in izvor njihovega slikarja ali slikarjev ostajata sporna, čeprav se zdi, da je prva polovica 9. stoletja najverjetnejši datum. Leta 2011 je cerkev – in castrum s stolpom Torba – postala del skupine sedmih enot, vpisanih kot Longobardi v Italiji: kraji moči (568–774 n. št.). Leta 2006 je italijansko ministrstvo za kulturo v svoji predstavitvi Unescu zapisalo: Freske, ki krasijo osrednjo apsido cerkve Santa Maria foris portas, predstavljajo najboljši zgodnjesrednjeveški slikovni cikel po umetniški kakovosti in veljajo za edinstvene v zgodnjesrednjeveški evropski umetnosti. Zgodovina Castelseprio je nastal kot rimska utrdba, ki je bila na pomembnem križišču. V zgodnjem srednjem veku so Langobardi zasedli rimsko utrdbo in jo spremenili v utrjeno citadelo ali majhno mesto. Nekoč so tam kovali kovance – znak njenega pomena. Cerkev Santa Maria foris portas (foris portas v latinščini pomeni 'zunaj vrat'), ki vsebuje znane freske, je stala tik pred obzidjem citadele. Zgodnja posvetitev cerkve Mariji je domneva; prva dokumentirana omemba cerkve, posvečene Mariji, v Castelsepriu (za katero se domneva, da je ta), izvira iz 13. stoletja. Celotno citadelo je leta 1287 popolnoma uničil milanski nadškof Ottone Visconti, potem ko jo je zavzel, da bi preprečil, da bi jo njegovi tekmeci ponovno uporabljali. Raziskave cerkve, ki so se začele leta 1934, so leta 1944 končno odkrile znane bizantinske freske pod poznejšim ometom. Celotno območje je zdaj arheološko območje, ki vsebuje ostanke obzidja in veliko večje triladijske bazilike San Giovanni Evangelista iz 5. stoletja. Najdete lahko tudi krstilnico iz 5. do 7. stoletja, posvečeno sv. Janezu Krstniku. Ta ima dva krstilnika, morda za uporabo različnih obredov, in je osmerokotna z majhno apsido na vzhodu. Tretja cerkev San Paolo ima osrednji šesterokotni tloris in je bila zgrajena med 6. in 12. stoletjem. Od gradu je ostalo nekaj ruševin. V bližini je velik stolp, ki je bil nekoč uporabljen kot samostan. Freske Ko so leta 1944 raziskovali cerkev Santa Maria foris portas, so ugotovili, da poleg poznejših fresk vsebuje tudi zelo pomemben in prefinjen cikel fresk, ki kažejo zelo močan bizantinski vpliv. Slog Nekateri znanstveniki, vključno z Levetom, menijo, da je mogoče zaznati dve različni roki, vendar je izvor teh umetnikov negotov in predmet ugibanj. Freske so prefinjene, izrazne in samozavestne. Umetniki prilagajajo tradicionalne kompozicijske tipe določenemu kraju brez naprezanja ali nesorazmerja. Poze so naravne in ritmične, celota pa ima »veliko strast in prepričanje, intenziven odziv na človeški pomen subjekta« (Schapiro). Medtem ko so nekateri vidiki fresk, zlasti ikonografija, očitno bizantinski, se drugi morda navezujejo na krščansko umetnost Sirije ali Egipta. Freske imajo tudi pomembne vidike, ki so najbolj povezani s poznoantično umetnostjo Italije. Več stavb je uspešno skrajšanih, odnos med stavbami in figurami pa je učinkoviteje urejen kot v večini bizantinskega slikarstva. Slika je narejena z nenavadno svobodo v primerjavi z večino bizantinskih del; prav ta značilnost se nanaša na veliko zgodnejša dela iz pozne antike, kot so slike, najdene v rimskih katakombah. Nekateri umetnostni zgodovinarji menijo, da slog izvira iz aleksandrijske tradicije, iz katere ni ostalo nobene druge slike podobnega obsega. John Beckwith je nekoliko manj navdušen kot nekateri umetnostni zgodovinarji in freske opisuje kot »popolnoma kompetentne« in vredne primerjave z deli iz 7. stoletja v Rimu. Menil je, da »gube draperije ... kompleksna vrsta oglatih grebenov, poudarjenih s poudarki ... ustvarjajo izrazito kovinski vtis in izdajajo prepisovalca, ki na moteč način napoveduje manire desetega stoletja«. Motivi Bizantinske freske so okoli ukrivljene stene apside in notranje površine loka med apsido in glavnim delom cerkve. Stanje fresk je spremenljivo; nekateri deli so dobro ohranjeni, drugi pa popolnoma manjkajo ali so komaj vidni. Velik del poslikane površine je bil preluknjan, da bi zagotovil ključ za kasnejše ometanje (glej spodnje območje na sredini prizora Predstavitve). Motivi manjkajočih ali fragmentiranih prizorov so predmet nekaterih znanstvenih polemik, saj nekateri pisci predlagajo, da so ti prizori sestavljali cikel o življenju Device Marije, drugi pa o življenju Kristusa; ti prizori so opisani spodaj. Freske so v treh registrih, srednji register pa prekinjajo tri obokana okna. Predstavljajo cikel Kristusovega rojstva in so morda predstavljale tudi zgodnje vidike Marijinega ali Kristusovega življenja. Spodnji register ima dekorativni friz, pod katerim je v sredini nekaj ostankov, ki prikazujejo poslikane karnise in verske simbole. Ta register morda ni vseboval figur. Zgornji in srednji register vsebujeta pripovedne slike. Cikel je bil morda del večje sheme dekoracije, ki je nekoč vključevala zunanjo stran oboka in druge stene cerkve. Zgornji register pripovedi: 1) Nad glavnim lokom, na strani, obrnjeni navznoter proti apsidi, namesto v telesu cerkve, je Hetoimazija ali Božji prestol s simboli na njem, v rondelu, z nadangelom na obeh straneh, ki leti v 'zmagoviti' pozi. Nato na ukrivljeni steni apside, od leve proti desni, piše: 2) Oznanjenje in Obiskovanje - desna stran nepopolna manjkajoči rondel, ki je morda vseboval Marijin doprsni kip 3) Sojenje z grenko vodo - leva stran nepopolna 4) Doprsni kip Kristusa Pantokratorja v rondelu nad osrednjim oknom vzhodne apside. Pod oknom v najnižjem registru so sledi poslikane eksedre, ki vsebuje evangelij na blazini. 5) Sanje svetega Jožefa manjkajoči rondel, ki je morda vseboval doprsni kip Janeza Krstnika. 6) Potovanje v Betlehem - nepopolno na desni Srednji register Na ukrivljeni steni, branje od desne proti levi: 7) Rojstvo in Oznanjenje pastirjem 8) Jezusovo darovanje v templju Fragmentarni ostanki dveh fresk, ki bi lahko bile: 9) Beg v Egipt ali (v Marijini interpretaciji) Rojstvo Device Marije 10) Pokol nedolžnih ali (v Marijini interpretaciji) Darovanje Device Marije v templju Na obeh notranjih straneh apsidalnega loka: 11) Čaščenje Treh kraljev, na notranji strani desne strani loka 12) na notranji strani leve strani loka - ostanki morda iz Sanje modrecev ali (v Marijini interpretaciji) Zavrnitev Joakimovih darov v templju Kronološko zaporedje Alternativna kronološka zaporedja desetih pripovednih prizorov bi potekala takole: Kristusovo rojstvo: 2, 5, 3, 6, 7, 8, 11, 12, 9, 10 Marijino življenje: 12, 9, 10, 2, 5, 3, 6, 7, 8, 11 V Marijini različici so trije manjkajoči prizori na začetku zgodbe in ne na koncu. Nobeno zaporedje ne sledi doslednemu kronološkemu zaporedju na steni. Jožefove (prve) sanje in preizkušnja z grenko vodo s kronološko med oznanjenjem in obiskovanjem. Jezusovo darovanje v templju bi se moralo po Levitiku zgoditi štirideseti dan po rojstvu. Čas obiska Treh kraljev v evangelijih ni omenjen, apokrifni spisi pa ga postavljajo med sedem dni in dve leti po rojstvu. Vzhodna cerkev in v gotskem obdobju tudi zahodna cerkev, vsaj v umetnosti, ga postavlja zelo kmalu po rojstvu, tako da so Trije kralji, tako kot pastirji, vključeni v same jaslice. Vendar pa je zahodna cerkev na ta datum prihod Treh kraljev umestila pozneje, zagotovo pa pred beg v Egipt in pokol nedolžnih. Nekaj ​​odstopanja od kronologije, ki bi omogočilo poudarjanje tematskih ali tipoloških povezav, je pogosta značilnost srednjeveških slikovnih ciklov. Marijina interpretacija Nekateri učenjaki, zlasti P.D. Leveto, cikel razlagajo kot marijanski torej kot del Marijinega življenja, namesto da bi posebej predstavljal tiste prizore, povezane z rojstvom. Dokaz za to razlago je prisotnost redko upodobljenega prizora Sojenja z grenko vodo. S to razlago bi imeli trije manjkajoči pripovedni prizori drugačno vsebino, samo zaporedje pa bi bilo drugače urejeno, tako da bi se premikalo od leve strani loka do prvih dveh prizorov spodnjega registra, skozi zgornji register in nato do spodnjih desnih prizorov ter končalo s prizorom modrecev na nasprotni strani loka. V tej predlagani ureditvi sta prizora rojstva in daritve v Marijinem templju vizualno uravnotežena, medtem ko se daritev in sojenje z vodo nad njo nanašata na Marijino devištvo. Uravnotežena sta tudi prizora daritev na obeh straneh obokane stene; v obeh primerih so figure postavljene tako, da darujejo stran od praznega obokanega prostora, da bi vizualna pozornost ostala osredotočena znotraj apside. Datiranje Leta 1950, kmalu po prvem odkritju fresk, je anketa med znanstveniki, ki so se udeležili konference v Castelsepriu, pokazala grobo razdelitev med datumi v 7. in 10. stoletju, čeprav se skrajni razpon predlaganih datumov razteza od 6. do 14. stoletja – skoraj brez primere razpon v srednjeveški umetnostni zgodovini. Od takrat se je razpon možnih datumov znatno zožil. Radiokarbonsko datiranje lesa in termoluminiscenčno datiranje strešnikov kažeta, da je bila cerkev zgrajena v začetku do sredine 9. stoletja. Čeprav zagotavlja dokaj zanesljivo datiranje cerkvene strukture, je to lahko le terminus post quem za freske, ki so bile morda dodane kasneje. Vendar pa groba obdelava notranjega kamnitega zidu mnoge znanstvenike navaja k prepričanju, da so bile freske dodane kot del prvotnega gradbenega programa. Terminus ante quem je pomenilo odkritje grafitov, vrezanih v omet freske, ki beležijo številna duhovniška imenovanja, najstarejši od njih pa je datiran (po imenu predsedujočega milanskega nadškofa) najkasneje v leto 948. Mnogi pisci menijo, da je moral po poslikavi cikla preteči določen čas, preden bi duhovščina s slikami ravnala na tak način. Mnogi umetnostni zgodovinarji so opozorili na povezavo med freskami in dvema tesno povezanima rokopisoma in sicer z Jozuevo rolo (Vatikanska knjižnica, Ms palatine gr. 431) in Pariškim psalterjem (Bibliothèque nationale de France Ms Grec. 139).[1] Vendar pa je datiranje obeh rokopisov prav tako sporno. Umetnostna zgodovinarja Kurt Weitzmann in Meyer Schapiro sta se strinjala, da je umetniška kakovost fresk boljša od kakovosti obeh rokopisov. Kurt Weitzmann je dal prednost datumu malo pred letom 945 in domneval povezavo s poroko med lombardsko princeso in bizantinskim princem, ki se je zgodila leta 944. Za umetnika je dal prednost neznanemu konstantinopelskemu umetniku, izšolanemu v isti delavnici kot umetnika obeh rokopisov, ki je bil na obisku v povezavi s poroko. Schapiro je dal prednost datumu med 7. in 9. stoletjem, leta 1957 pa se je odločil za 8. stoletje. Večina novejših piscev, ki se opirajo na analizo zgoraj omenjenega lesa in strešnikov, daje prednost prvi polovici 9. stoletja. Nekateri pisci menijo, da so delo morda izdelali grški begunci, ki so se dolgo naselili v Italiji ali Italijani, ki so jih izobraževali taki umetniki. Drugi menijo, da so za delo odgovorni umetniki, ki so prišli sveže iz bizantinskega sveta. Vidiki del Skoraj vsak vidik fresk, od oblačil do obravnave nimba ali avreole okoli dojenčka Kristusa, je bil podrobno analiziran in primerjan z drugimi deli. Nekaj ​​primerov: Napisi, ki poimenujejo različne figure, so v latinščini in latinici, vendar je babica pri rojstvu Jezusa poimenovana kot EMEA, pri čemer je E (H v grški abecedi). V bizantinskem obdobju je pogosto najti grške napise, ki poimenujejo figure na slikah, ki vsebujejo določeni člen. Grška oblika napisa bi bila: H MAIA. Obravnava arhitekturnih elementov v slikah je bila primerjana s helenizirajočimi deli, izdelanimi za muslimanske mecene v 8. stoletju, v Veliki mošeji v Damasku in drugod. Legenda o dvomljivi babici, katere ovenela roka je čudežno ozdravljena, prikazana v prizoru rojstva Jezusa, se verjetno pojavlja le v umetnosti Zahoda v tem obdobju. Preizkušnja grenke vode je sicer v zahodni ikonografiji izjemno redka in to je ena najnovejših redkih bizantinskih upodobitev. Legenda izvira iz apokrifnega Jakobovega protoevangelija in se v popolnoma razviti zgodbi pojavi po Jožefovih sanjah, v katerih angel pomiri Jožefa, ki je vznemirjen, ko odkrije Marijino nosečnost, saj ve, da ni spal z njo. V legendi nosečnost opazijo tudi drugi in da bi ovrgli govorice in obtožbe, duhovniki templja (kjer je bila Marija prej tempeljska služkinja) par prisilijo, da se podvrže preizkušnji pitja grenke vode – njuna reakcija na to bo dokazala ali ovrgla njuno nedolžnost. Seveda je paru uspelo. Ideja preizkušnje očitno temelji na 4. Mojzesovi knjigi 4 Mz 5,11 in naprej. Legenda je bila del nekaterih zahodnih srednjeveških verskih dram, v katerih so obrekovalci nato pili vodo, kar je imelo grozljive posledice. Primer je rokopis serije N-town Pageant v Britanski knjižnici v Londonu (BL MS Cotton Vespasian D.8), ki izvira iz sredine 15. stoletja in izvira iz vzhodnega Midlandsa v Angliji. Sklici Viri Beckwith, John, Early Christian and Byzantine Art, Penguin History of Art (now Yale), 2nd edn. 1979, ISBN 0-14-056033-5 The Frescoes of Castelseprio (1952 & 1957) in Meyer Schapiro, Selected Papers, volume 3, Late Antique, Early Christian and Mediaeval Art, pp 67–142, 1980, Chatto & Windus, London, ISBN 0-7011-2514-4, originally in The Art Bulletin, June 1952 and Dec 1957. P.D. Leveto, The Marian theme of the frescoes in S. Maria at Castelseprio, PD Leveto Art Bulletin 72 (1990), 393-413 (JSTOR) Zunanje povezave Official site — one page in English, but Italian version is very full, with maps, history, bibliography etc. For fresco pictures, click "I monumenti", then "Il ciclo di pitture" on the menu band below. PD Leveto article in JStor (subscription only beyond first page, which itself has useful information).