NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chiesa di Maria Santissima Desolata

La chiesa di Maria Santissima Desolata è un luogo di culto sito in via Amedeo Maiuri nel quartiere di Bagnoli, a Napoli. Storia e descrizione Il tempio fu consacrato nel 1905, mentre la sua costruzione è riconducibile alla seconda metà del XIX secolo. Esso doveva rappresentare la nascita di nuovo quartiere partenopeo, reso abitabile in seguito alla bonifica dei territori circostanti il lago di Agnano. Dalle informazioni ricavate, interessante è la facciata della chiesa d'impronta neoclassica, caratterizzata da un pronao esastilo e un alto podio che le conferiscono l'aspetto di un tempio di età antica. Voci correlate Napoli Chiese di Napoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Maria Santissima Desolata Collegamenti esterni Sito della parrocchia, su parrocchiamssdesolata.it.
Lac de Combal

Le lac de Combal est un ancien lac valdôtain désormais comblé par les sédiments. Géographie Il se trouve dans les Alpes, en amont de la langue terminale du glacier du Miage à son débouché dans le val Vény, contre la moraine de la Visaille. Il s'est créé lorsque le glacier du Miage s'est comporté comme un barrage naturel en obstruant partiellement le lit de la Doire de Vény. Dominé par l'aiguille de Combal et le Petit Mont-Blanc dans le massif du Mont-Blanc ainsi que le mont Fortin et le mont Percé dans les Alpes grées, le site est aujourd'hui occupé par une pelouse alpine humide dans laquelle serpentent de petits cours d'eau issus des torrents du vallon de la Lex blanche et des glaciers de d'Estellette et de la Lex-Blanche. Références Voir aussi Articles connexes Lac du Miage Lac du Jardin du Miage Jardin du Miage Liens externes Portail des lacs et cours d'eau Portail des Alpes Portail de la Vallée d'Aoste
Ex Poveglia

Ex Poveglia oder Batteria Ex Poveglia (nicht zu verwechseln mit Poveglia, das weiter östlich vor dem Lido liegt) ist eine kleine Insel in der Lagune von Venedig südlich des historischen Zentrums der Stadt. Die Insel hat eine Fläche von 5.710 m² und liegt am Canale Re di Fisolo. Nördlich liegt die Insel Campana, südlich Fisolo. Auf der Insel finden sich vier Gebäudereste; sie wurde jahrzehntelang als Müllhalde benutzt. Geschichte Die Insel wurde schon gegen Ende der Republik Venedig zu einer der acht Festungen umfunktioniert, die Venedig vor Invasoren schützen sollten. Sie wurden unter den Österreichern 1858 und unter der italienischen Regierung weiter ausgebaut. Innerhalb der Festung befand sich ein Munitionslager. Die anderen Festungen waren die besagten Eilande Fisolo und Campana, dann Campalto und Trezze in der südlichen Lagune; Tessera, Carbonera, Buel del Lovo oder Batteria San Marco in der mittleren und nördlichen Lagune. Im Ersten Weltkrieg bestanden Pläne, eine Luftabwehr auf der Insel zu installieren. Die 260 m lange Umfassungsmauer ist aufgrund der starken Erosion im Norden eingebrochen. Weblinks Batteria Ex Poveglia, Website der Comune di Venezia (Memento vom 19. September 2009 im Internet Archive), archive.org, 19. September 2009 Anmerkungen
Ex Poveglia

Ex Poveglia (propriamente ex batteria Poveglia) detta anche Forte di Mezzo è un'isola (3.869 m²) della Laguna Veneta. Situata sul canale Re di Fisolo, era una delle otto Batterie che difendevano la città e per questo sede di un fortino. Una semplice installazione militare su palafitte doveva essere già presente sin dai tempi della Serenissima e fu ricostruita durante le amministrazioni austriaca e italiana. Il complesso era costituito da due costruzioni di forma semicircolare con casermetta, polveriere, profili e una scogliera artificiale a scopo difensivo. Durante il primo conflitto mondiale vi furono alloggiate delle batterie contraeree. Attualmente l'isola, di proprietà privata, è in completa decadenza Voci correlate Batterie (isole) Sistema difensivo della laguna di Venezia
Ex Poveglia

Ex Poveglia [eks povèlja] ali Forte di Mezzo [fòrte di mèdzo], je otok v Beneški laguni v Jadranskem morju. Upravno spada pod italijansko deželo Benečija (pokrajina Benetke). Ob koncu štirinajstega stoletja, ko je bila Beneška republika v vojni z Genoveško republiko, je zgradila na tem mestu utrdbo na koleh, prvo od osmih v laguni, imenovano Batteria. Otoček se je nahajal približno na pol poti med lagunskimi vrati Malamocco in Benetkami in skoraj na sredini plovnega kanala. Posadka je bila nameščena pri nekoliko oddaljenem otoku Poveglia, kjer je bila v ta namen zgrajena vojašnica Ottagono, zato je utrdba dobila ime Ex Poveglia, torej Iz Poveglie, ker so odondot prihajali vojaki. Zaradi strateške lege otočka se je uveljavilo tudi ime Forte di Mezzo, kar pomeni utrdba na sredini. Sestavljena je bila iz dveh polkrožnih zgradb, smodnišnice in skromnega bivalnega prostora. Otok je bil v obrambne namene popolnoma utrjen in obkrožen s skalami. Po propadu Beneške republike je bil zapuščen, a za časa prve svetovne vojne so Avstrijci namestili na njem protiletalsko artilerijo. Danes je otok v zasebni lasti, a zapuščen in razpada. Glej tudi Otočne utrdbe Beneške lagune Viri Lessico Universale Italiano Treccani 1968-1986
La Cura

Bei La Cura handelt es sich um eine kleine, etwa dreieckige Insel in der nördlichen Lagune von Venedig. Sie hat eine Fläche von 0,0813 km² oder etwas mehr als 8 ha und liegt nordöstlich von Torcello. Geschichte Die Insel war Teil der spätantik-frühmittelalterlichen Stadt Costanziaco, genauer von Costanziaco Minore, von der archäologische Untersuchungen Überreste ab dem 7. Jahrhundert zu Tage förderten, aber auch Befunde aus römischer Zeit. Im Westen der Insel fand sich eine römische Öllampe, dazu zahlreiche weitere Überreste der Antike. Einige Holzpfähle im Süden der Insel ließen sich in die Zeit zwischen 695 und 935 datieren. An dem flachen Kanal, der von West nach Ost die Insel teilt, fanden sich weitere Pfähle aus der Zeit zwischen 990 und 1150, dazu byzantinische Tonware, tesserae für die Herstellung antiker Mosaike, Amphoren, in Byzanz bearbeitete Marmorblöcke, Tafelgeschirr und Keramik. Archäologisch ließ sich auch das Kloster SS. Giovanni e Paolo im Osten der Insel nachweisen, doch ließen sich keine Grabungen, sondern nur Sondagen durchführen, die auf die entsprechenden Mauerverläufe verwiesen. Südlich der Insel fanden sich Reste von Pfaden und im Jahr 1978 ein Turm mit einer Fläche von 7 mal 7 m. Am Südrand der Insel fand man im selben Jahr Reste eines Hauses, dessen Wände 50 cm dick waren, und die, was in der Lagune beinahe einmalig ist, partiell noch mehr als einen Meter aufragten. Es handelte sich um die Überreste der Gemeindekirche, die in einem Dokument vom 2. September 1284 beschrieben ist. La Cura beherbergte zwei Kirchen, die den Heiligen Sergio e Bacco (Bakchos und Sergios) und S. Matteo (Matthäus) geweiht waren. Mit dem ansteigenden Meeresspiegel wurde der Zentralort nach und nach entvölkert und um 1450 endgültig aufgegeben. Aus den Inseln wurden vielfach sogenannte Valli da Pesca, flache, ständig oder meist unter Wasser liegende Gebiete, die für den Fang von Meerestieren geeignet waren. Auf der Insel entstanden Bauernhäuser und eine Cavana, eine Liege- und Reparaturstelle für Boote. Noch Mitte des 18. Jahrhunderts bestanden einzelne Höfe auf der Insel, wie aus einer Ansicht von Tommaso Scalfurotto aus dem Jahr 1755 hervorgeht. 1999 war die Insel menschenleer. Literatur Ernesto Canal: Archeologia della laguna di Venezia, Venedig 2015, S. 346–351. Weblinks La Cura, Website der Comune di Venezia (Memento vom 19. September 2009 im Internet Archive), archive.org, 18. September 2009 Anmerkungen
La Cura (isola)

La Cura è un'isola della Laguna Veneta. Era parte dell'antica città di Costanziaco e vi sorgevano le chiese dei S.S. Sergio e Bacco e di S. Matteo. Con la decadenza e la scomparsa del centro, la località fu usata come valle da pesca e zona agricola e vi furono costruiti dei rustici e una cavana (ricovero per l'attracco delle barche), oggi ridotti a ruderi. Sull'isola sono stati condotti scavi archeologici che hanno portato alla luce tracce dell'antico insediamento (VII secolo). Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su La Cura
La Cura

Otok La Cura [la kura]), je otok v Beneški laguni v Jadranskem morju. Upravno spada pod italijansko deželo Benečija (pokrajina Benetke). Od 7. do 16. stoletja je bil otok del mesta Costanziaco, ki je bilo zapuščeno zaradi pogrezanja. Pred pogrezom je bila večina stavb porušena in material je bil odpeljan ter ponovno uporabljen za gradnje na drugih otokih. Vendar je kljub temu ostalo veliko prič o bivšem mestu, zato je danes otok La Cura važno zgodovinsko nahajališče. Razen obdobnih raziskovalcev in študentov je otok neobljuden. Viri Istituto Nazionale di Statistica Lessico Universale Italiano Treccani 1968-1986
Chiesa di San Vigilio (Cevo)

La chiesa di San Vigilio è la parrocchiale di Cevo, in provincia e diocesi di Brescia; fa parte della zona pastorale dell'Alta Val Camonica. Storia Descrizione Esterno La facciata della chiesa, rivolta a occidente e rivestita in pietra, presenta centralmente il portale d'ingresso, sormontato da un coronamento mistilineo, mentre sopra si apre una finestra rettangolare; ai lati vi sono due piccole ali laterali intonacate. Annesso alla parrocchiale è il campanile a base quadrata, la cui cella presenta su ogni lato una monofora a tutto sesto ed è coronata dal tetto a quattro falde, agli angoli del quale si innalzano quattro merli in stile guelfo. Interno L'interno dell'edificio è composto da un'unica navata di forma rettangolare, sulla quale si affacciano le cappelle laterali, introdotte da archi a tutto sesto, e le cui pareti sono scandite da paraste sorreggenti la cornice aggettante e modanata sopra la quale s'imposta la volta a botte; al termine dell'aula si sviluppa il presbiterio, rialzato di alcuni gradini e chiuso dall'abside. Note Voci correlate Diocesi di Brescia Regione ecclesiastica Lombardia Cevo Parrocchie della diocesi di Brescia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Vigilio Collegamenti esterni Chiesa di San Vigilio, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Parrocchia di S. VIGILIO, su parrocchiemap.it. URL consultato il 1º febbraio 2023.
Rocca Calascio

Rocca Calascio je horská pevnost v provincii L'Aquila v oblasti Abruzzo v Itálii. Svou polohou 1 460 metrů nad mořem je Rocca Calascio nejvýše položenou pevností v Apeninách. Historie Výstavba pevnosti započala v 10. století, kdy vznikla samostatná pozorovací věž. Ve 13. století bylo vybudováno obezděné nádvoří se čtyřmi válcovými věžemi v každém rohu s vyšší centrální věží uprostřed. Spodní polovina pevnosti byla vystavěna z výrazně větších kamenů než jeho horní část, zřejmě aby se zaručila její neproniknutelnost. Pevnost byla postavena čistě pro vojenské účely – měla ubytovat vojenské jednotky, nejednalo se tedy o šlechtické sídlo. Stála nad pláněmi u města Naveli, na jednom z nejvyšších bodů v bývalém baronství Carapelle. Sílu pevnosti nikdy neotestovala žádná bitva. Byla ovšem silně poškozena v listopadu 1461, kdy ji zasáhlo zemětřesení, které mělo sílu přibližně 7,0 – 8,0 Mw. Zatímco město Calascio, které se nachází pod pevností bylo obnoveno, samotná pevnost se obnovy nedočkala. Rocca Calascio se nachází v národním parku Gran Sasso e Monti della Laga na vysoké pláni Campo Imperatore. V nižší poloze blízko pevnosti se nachází kostel Santa Maria della Pietà, který byl postaven v 17. století. Film Pevnost Rocca Calascio se objevila ve filmu Jestřábí žena z roku 1985. Také se zde natáčely záběry pro filmy Jméno růže (1986) a Američan (2010). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Rocca Calascio na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Rocca Calascio na Wikimedia Commons
Rocca Calascio

Die Rocca Calascio ist die Ruine einer Höhenburg in der italienischen Gemeinde Calascio in der Provinz L’Aquila. Sie erhebt sich im Inneren der Abruzzen und ist die mit 1.460 m höchstgelegene Burganlage der Apenninen. Die Burg geht auf das 11. Jahrhundert zurück, es soll aber bereits im 10. Jahrhundert hier ein Wachturm errichtet worden sein. Später wurde die Anlage zu einer kleinen, aber starken Festung ausgebaut, die allerdings nie belagert worden ist. In den Jahren 1461 und 1703 wurde die Anlage bei sehr schweren Erdbeben stark beschädigt. Während der Ort Calascio, der unterhalb der Festung liegt, wieder aufgebaut wurde, geschah dies bei der Festung nicht. Rocca Calascio war Drehort für Szenen im Film Der Tag des Falken von Richard Donner. Literatur Stuart Haines: Walking in Abruzzo. Cicerone, Milnthorpe 2011, ISBN 978-1-85284-576-6, S. 79 (online). Weblinks Rocca Calascio auf icastelli.it (italienisch) (Memento vom 6. April 2010 im Internet Archive) Einzelnachweise
Castle of Rocca Calascio

The Castle of Rocca Calascio is a mountaintop fortress or rocca in the municipality of Calascio, in the Province of L'Aquila, Abruzzo, Italy. At an elevation of around 1,460 metres (4,790 ft), the castle is the highest fortress in the Apennines. Built of stone and masonry exclusively for military purposes and intended only to accommodate troops and never as a residence for nobles, the fortress overlooks the Plain of Navelli at one of the highest points in the ancient Barony of Carapelle. Construction of the fortress started in the tenth century as a single watchtower. A walled courtyard with four cylindrical towers at the corners around a taller inner tower was added in the thirteenth century. The lower half of the fortress is built with distinctively larger stones than its upper half. It is believed that this feature was to make its base impenetrable to invaders. The fortress was never tested in battle. However, it was badly damaged in November 1461 by the 1461 L'Aquila earthquake with an estimated magnitude of 7 to 8 on the Richter Scale. While the town of Calascio, which lies below the fortress, was rebuilt, the fortress was not. The Castle of Rocca Calascio lies within the Gran Sasso e Monti della Laga National Park and alongside the high plain of Campo Imperatore. It has also been added to the Windows Spotlight image collection for the lock screen of Windows PC's Santa Maria della Pietà Near the fortress, at a slightly lower elevation, is Santa Maria della Pietà, an octagonal church built in the seventeenth century. In media The Castle of Rocca Calascio was the location for several scenes in the Richard Donner film Ladyhawke. Sequences for The Name of the Rose and The American were also filmed here. Gallery References External links
Rocca Calascio

Rocca Calascio (en español "Roca de Calascio") es una fortaleza que se encuentra cerca de la ciudad italiana de Calascio (en la Provincia de L'Aquila, región Abruzos). ​ Historia Situado a una altitud de 1.460 metros, la fortaleza es la más alta de fortificación de los Apeninos. Se encuentra ubicado en el Parque nacional del Gran Sasso y Montes de la Laga, al borde de Campo Imperatore. El castillo nunca fue objeto de lucha, pero fue dañado por un terremoto en noviembre de 1703.​ En 1985 fue la localización para la película Ladyhawke. La progresiva despoblación de Calascio que se inició a finales del siglo XIX ha provocado que de 1900 habitantes existentes en el año 1860 se pasase a 299 en 1892. Características La fortaleza fue construida en piedra y tiene un propósito puramente militar para dar cobijo a las tropas. Su construcción se inició en el siglo X, con una simple torre de observación. En el siglo XIII se añadieron las murallas con cuatro torres cilíndricas alrededor del edificio original. En las inmediaciones del castillo se halla la Iglesia de Santa Maria della Pietà, construida por los pastores de la zona en el año 1400 Referencias Bibliografía Latini, Marialuce (2000). «Calascio, Roccacalascio (AQ) - La rocca». En Carsa Edizioni, ed. Guida ai Castelli d'Abruzzo (en italiano). Pescara. pp. 67-69. ISBN 88-85854-87-7. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Rocca Calascio.
Château de Rocca Calascio

Le château de Rocca Calascio est une forteresse située à Calascio, dans les Abruzzes en Italie. Situé à une altitude de 1 460 mètres, le château est la plus haute forteresse des Apennins. Il est construit en pierres de maçonnerie dans un but uniquement militaire pour cantonner des troupes. Il se trouve dans le parc national du Gran Sasso e Monti della Laga en bordure du Campo Imperatore. Historique Sa construction a débuté au Xe siècle avec une simple tour d'observation. Le mur d'enceinte avec quatre tours cylindriques a été rajouté au XIIIe siècle autour de la construction originelle. Le château n'a jamais eu à subir de bataille, il a subi des dégradations à la suite d'un séisme en novembre 1461. Cinéma Le château a servi de cadre en 1985 aux films Le nom de la rose et Ladyhawke, la femme de la nuit[réf. souhaitée]. Galerie Bibliographie (it) Marialuce Latini, Guida ai Castelli d'Abruzzo, Pescara, Carsa Edizioni, 2000 (ISBN 88-85854-87-7), « Calascio, Roccacalascio (AQ) - La rocca », p. 67–69 Références Articles connexes Liste des châteaux italiens par région Liens externes Guide et que faire dans cette région [1] (it) « Rocca Calascio », Regione Abruzzo (consulté le 6 janvier 2015) Venez visiter un des 15 plus beaux châteaux du monde (voir article National Géographic) Portail de l’histoire militaire Portail des châteaux Portail des Abruzzes Portail de la protection du patrimoine Portail du haut Moyen Âge
Rocca Calascio

A Rocca Calascio (Castelo de Calascio) localiza-se na cidade de Calascio, província de L'Aquila, na região de Abruzos (Itália). No castelo foi realizado o filme de 1985 Ladyhawke. Referências Bibliografia Latini, Marialuce (2000). «Calascio, Roccacalascio (AQ) - La rocca». In: Carsa Edizioni. Guida ai Castelli d'Abruzzo (em italiano). Pescara: [s.n.] pp. 67–69. ISBN 88-85854-87-7
Rocca Malatestiana

The Rocca Malatestiana ("Malatestian Stronghold") is a fortress in Cesena, Italy. The current structure is the third fortress built on the site, near the remains of two earlier ones dating to the late Roman and medieval periods. One of the most imposing fortresses in Romagna, it features a courtyard and two main towers, known as the "Male" and the "Female". The "Female" tower houses the Museum of Agriculture, which presents rural life in Romagna across different eras, while the "Male" tower contains a permanent exhibition of Malatestian ceramics. See also List of castles in Italy
Kostel svatého Štěpána (Vatikán)

Kostel svatého Štěpána Etiopanů (San Stefano degli Abissini) je malý románský kostel, nejstarší stojící svatyně Vatikánu a zároveň národní kostel Etiopie. Bohoslužby jsou vedeny podle koptské liturgie. Historie Kostel byl postaven v 5. století za papeže Lva Velikého (440 – 461), snad na místě pohanského chrámu bohyně Vesty. Již tehdy byl zasvěcen svatému Štěpánu. Poprvé byl přestavěn za Hadriána I. (772 – 795). Základy současné stavby pocházejí z 9. století, kdy ji nechal z původního materiálu znovu vystavět papež Lev IV. (847 – 855). Další přestavba se odehrála v roce 1159, za papeže Alexandra III. (1159 – 1181). V témže roce byla v blízkosti kostela zřízena také ubytovna pro poutníky z Etiopie. Sixtus IV. (1471 – 1484) nechal chrám v roce 1479 opravit a přenechal jej koptským mnichům. Od té doby je připomíná i název kostelíka (Abbisini – Habešský). Stavba byla naposledy přestavěna v roce 1706 za Klementa XI. (1700 – 1721), podle návrhu římského architekta Antonia Valeri. Tehdy byla ke stavbě přidána sakristie a došlo k rekonstrukci oltáře. Zcela novou podobu získala také fasáda. Při opravě však byla stavba zmenšena. Pozdější opravy proběhly ještě v letech 1927 – 1928 podle návrhu Gustava Giovannoni, kdy byly mnohé novější prvky odstraněny. Některé z nich byly umístěny v interiéru. Popis Fasáda je barokní, z počátku 18. století. Štít nad vchodem nese místo erbu lasturu – symbol poutníků, pro které byl kostel zbudován. Zachován zůstal bohatě zdobený románský vchod z 12. století s rostlinným ornamentem, obklopujícím středový vlys beránka a kříže. Mramorové rámy oken pochází z úprav ve 20. letech 20. století, jsou ale napodobeninami podobných rámů v jiných románských stavbách. Na rozdíl od původních předloh jsou zasklené. Kostel má jedinou loď, boční kaple byly odděleny ve 12. století. Současné obvodové zdi hlavní lodi jsou z 18. století, korintské sloupy, podpírající architráv podél zdí jsou však původní. Loď je proti původnímu stavu zmenšená, ale apsida je zachována v původní velikosti a podobě. Presbytář s apsidou jsou od lodi odděleny obloukem, podpíraným dvěma velkými mramorovými sloupy. Vnitřek presbytáře byl přestavěn, i když s použitím původních architektonických prvků. Bohaté fresky v apsidě byly při pozdějších úpravách odstraněny a zůstalo jen hrubé, neomítnuté zdivo. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Štěpána na Wikimedia Commons Literatura Collins, P. Michael 2009: Vatikán. Denzler, Georg – Jöckle, Clemens 2007: Vatikán – význam, dějiny, umění. Sopouch, Jaromír – Sopouchová, Hana 1991: Za památkami Říma a Vatikánu. Pecold, Lumír 1992: Vatikán.
Santo Stefano degli Abissini

Santo Stefano degli Abissini ist ein kleines Kirchengebäude in der Vatikanstadt, das nach dem Heiligen Stephanus benannt wurde. Das Bauwerk befindet sich in den Vatikanischen Gärten in direkter Nachbarschaft zum Petersdom. Es ist 35 Meter lang, 20 Meter breit und 10 Meter hoch (Kirchenschiff). Geschichte Das Kirchengebäude wurde im 5. Jahrhundert unter der Herrschaft von Papst Leo I. auf den Ruinen eines Tempels zu Ehren der heidnischen Göttin Vesta erbaut und Santo Stefano Maggiore geweiht. Im Jahre 816 wurde das Gebäude neu errichtet und 1159 sowie im 17. Jahrhundert grundlegend umgestaltet. Die Fassade wurde im frühen 18. Jahrhundert umgestaltet, die Inschrift auf der Frontfassade lautet „S. STEPHANO PROTOMARTYRI“. Es ist das älteste noch vorhandene Kirchengebäude in der Vatikanstadt. Unter Papst Sixtus IV. wurde die Kirche im Jahre 1479 an die Mönche der Äthiopisch-Katholischen Kirche übergeben. Heute wird sie von den Seminaristen und Priestern des Päpstlichen Äthiopischen Kollegs betreut. Die Gottesdienste werden überwiegend nach dem Alexandrinischen Ritus abgehalten. Siehe auch Liste der Kirchengebäude des Vatikans Literatur Olivia Adankpo-Labadie: Accueillir et contrôler les pèlerins éthiopiens à Rome aux XVe et XVIe siècles. In: Mélanges de l’École française de Rome – Moyen Âge 131,2 (2019) 437-445. Weblinks www.romanchurches.wikia.com Churches of Rome Wiki, Eintrag Santo Stefano degli Abissini Einzelnachweise
Iglesia de San Esteban de los abisinios

La Iglesia de San Esteban de los abisinios (en italiano: Chiesa di Santo Stefano degli Abissinii) es una iglesia católica ubicada en la Ciudad del Vaticano.​ La iglesia está dedicada a Esteban el protomártir y es la iglesia nacional de Etiopía. La liturgia se celebra según el rito alejandrino de la Iglesia católica etíope. Es la iglesia más antigua que sobrevive en el Vaticano.​ La iglesia fue construida por el Papa León I (c. 400-461), y llamada "Santo Stefano Maggiore". Se encuentra sobre las ruinas de un templo pagano dedicado a Vesta. Originalmente fue construida como un edificio circular con veinte columnas corintias, que es un plan común para un templo de Vesta. Fue reconstruido en 1159 bajo el Papa Alejandro III, quien también construyó un monasterio para los monjes etíopes junto a ella. En 1479, el Papa Sixto IV restauró la iglesia y la asignó a los monjes coptos en la ciudad. Véase también Iglesia católica etiópica Iglesia católica copta Referencias