NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Catedral de Urbino

La catedral de Urbino es la iglesia principal de la ciudad y la catedral de la archidiócesis de Urbino-Urbania-Sant'Angelo in Vado. La precedente, renacentista, fue destruida por un terremoto en 1789, y la reconstrucción se hizo con gusto neoclásico. Está consagrada a Santa María Asunta y, en 1950, el papa Pío XII la elevó a la categoría de basílica menor. Pertenece al Centro Histórico de Urbino, declarado Patrimonio de la Humanidad por la Unesco en 1998. Historia Fundada en 1021, en sustitución de una iglesia anterior, la catedral de Urbino tenía unas dimensiones bastante menores. Fue reconstruida el siglo XV por orden de Federico de Montefeltro, según un proyecto atribuido a Francesco di Giorgio Martini que en aquellos años era el arquitecto de confianza del duque. El edificio fue terminado en 1604. Esta obra del renacimiento se perdió a causa del terremoto del 12 de enero de 1789, con el derrumbamiento de la cúpula, que obligó a la reconstrucción de la catedral, encargando el proyecto al arquitecto romano Giuseppe Valadier. El proyecto se acabó en 1801. La fachada es obra de Camilo Morigia y fue realizada en 1782, por encargo del arzobispo Domenico Monti. Sobre el frontón hay dos estatuas: San Agustín (izquierda) y San Juan (derecha), y debajo la inscripción "STUDIORUM UNIVERSITATI FASTIGIUM", como agradecimiento a la universidad por haber financiado los trabajos de realización del tejado. El interior, muy refinado y obra de Valadier, es un bellísimo ejemplo de estilo neoclásico: planta de cruz latina, con tres naves cubiertas de bóvedas de cañón. El transepto está cubierto por una cúpula de casetones. Entre las obras de arte destacan: Los tapices de San Sebastián (1557) y Santa Cecilia (1555), en la nave derecha. La última cena de Federico Barocci (1603-1608), en la capilla del Sacramento. La Natividad de la Virgen de Carlo Cignani (1708). En las pechinas de la cúpula, los tondos de los Evangelistas con obras de artistas de escuela romana del siglo XVIII. El altar mayor, con la Virgen entre los santos protectores de Urbino, es obra de Cristoforo Unterperger. Bibliografía Negroni, F., Il Duomo di Urbino, Urbino, 1993. Enlaces externos Página de la Unesco sobre el Centro Histórico de Urbino.
Kathedraal van Urbino

De Kathedraal van Urbino (Duomo di Urbino) is een katholieke kathedraal in Urbino in de regio Marche in Italië. De kerk is gebouwd in neoclassicistische stijl en heeft een koepel. Het heeft een witte façade van Camillo Morigia met vier pilaren. Het interieur is ontworpen door Giuseppe Valadier. In de kerk bevinden zich diverse schilderijen zoals onder meer De verplaatsing van het Heilige Huis van Loreto van Claudio Ridolfi, Het Martelaarschap van de heilige Sebastiaan van Federico Barocci en De Aankondiging van Raffaello Motta. Geschiedenis De eerste kathedraal op deze plaats werd gebouwd rond het jaar 1021, deze verving een andere die buiten de stadsmuren stond. Onder beschermheerschap van graaf Federico da Montefeltro vond in de 15e eeuw een herbouw plaats, gebaseerd op een ontwerp dat wordt toegeschreven aan Francesco di Giorgio Martini. De bouw duurde tot 1604. De westzijde die gemaakt is van gesteente dat werd gedolven in Furlo, werd ontworpen door Camillo Morigia en afgemaakt in 1782. Deze werd voorzien van vijf beelden, die de drie godsdienstige deugden voorstellen (geloof, hoop en liefde) te midden van Augustinus van Hippo aan de linkerkant en Johannes Chrysostomus rechts. Op 12 januari 1789 deed een krachtige aardbeving de koepel omvallen, waardoor herbouw nodig was. Dit project werd toevertrouwd aan Giuseppe Valadier, het was gereed in 1801. De herbouw is uitgevoerd in neoklassieke stijl. Interieur Het neoklassieke interieur is uitgevoerd op een grondplan in de vorm van een latijns kruis met een middenschip tussen twee looppaden, onder een tongewelf. De kruising van het transept draagt een koepel met cassetteplafond. In het interieur bevinden zich twee doeken van Federico Barocci, St. Sebastiaan in het noordelijk gangpad, en Het Laatste Avondmaal in de kapel van het Heilig Sacrament. Voorts een Maria Hemelvaart van Carlo Maratta, en een Geboorte van Carlo Cignani. Op de pendentieven van de koepel zijn de vier evangelisten afgebeeld. Het belangrijkste altaarstuk is gemaakt door Christopher Unterberger en stelt een Madonna tussen de patroonheiligen van de stad voor. Tombe van Vergilius De humanistisch geleerde en historicus Polydorus Vergilius overleed in Urbino in 1555. Hij werd begraven in deze kathedraal in de kapel van St. Andreas, die hij zelf had geschonken. In 1631 werd zijn graf afgedekt met een gedenksteen, met een inscriptie dat "zijn roem altijd zou voortleven". Men denkt dat deze steen verloren is gegaan bij de aardbeving in 1789. Afbeeldingen
Stolnica v Urbinu

Stolnica v Urbinu (italijansko: Duomo di Urbino, Cattedrale Metropolitana di Santa Maria Assunta) je rimskokatoliška stolnica v mestu Urbino v Italiji, posvečena Marijinemu vnebovzetju. Od leta 1986 je v njej sedež nadškofa Urbino-Urbania-Sant'Angelo in Vado, prej pa je bil sedež nadškofov Urbina. Zgodovina Prva stolnica na tem mestu je bila zgrajena leta 1021, da bi nadomestila zgodnejšo, ki je bila zunaj mestnega obzidja. Pod pokroviteljstvom grofa Federica da Montefeltra je bila obnovljena v 15. stoletju na podlagi zasnove, pripisane Francescu di Giorgio Martiniju. Gradnja je bila končana šele leta 1604. Zahodno fasado je iz kamna, pridobljenega iz Furlo, zasnoval Camillo Morigia in končal leta 1782. Okrašen je bil s petimi kipi, ki predstavljajo tri teološke vrline Vere, Upanja in Ljubezen med sv. Avguštinom. na levi in sv. Janezom Zlatoustom na desni. 12. januarja 1789 je močan potres porušil kupolo in zahteval obnovo. Projekt je bil zaupan Giuseppeju Valadierju in dokončan do leta 1801 v sedanjem neoklasicističnem slogu. Po velikosti je ostala podobna prejšnji renesančni stolnici ki jo je podrl potres; v dolžino meri 64,5 m, v širino 36,8 m in v višino 50 m. Novembra 1950 jo je papež Pij XII. povzdignil v dostojanstvo manjše bazilike. Notranjost Neoklasicistična notranjost Valadierja ima tloris latinskega križa in ima osrednjo ladjo in dve stranski ladji, pod obokasto streho. Prečkanje transepta podpira impresivno kasetirano kupolo. Kar zadeva umetniška dela, stolnica vsebuje dve platni Federiga Baroccija, Sv. Boštjana v severni stranski ladji in Zadnjo večerjo v kapeli Svetega zakramenta. Obstaja tudi Marijino vnebovzetje (približno 1707) Carla Maratte in Jezusovo rojstvo (1708) Carla Cignanija. Na pendentivih kupole so upodobljeni Štirje evangelisti (18. stoletje), verjetno Domenica Corvija in Giuseppeja Cadesa. Glavna oltarna slika Christopherja Unterbergerja predstavlja Madono med mestnimi zavetniki. Grobnica Polydore Vergila Humanistični učenjak in zgodovinar Polydore Vergil je umrl v Urbinu leta 1555 in je bil pokopan v stolnici v kapeli sv. Andreja, ki jo je sam podaril. Leta 1613 je bilo dogovorjeno, da se nad njegov grob postavi spominski kamen. Ta je bil postavljen leta 1631 z napisom, da bo njegova slava »večno živela na svetu«. Vendar naj bi bil izgubljen v potresu leta 1789. Galerija Sklici Viri Negroni, F., 1993: Il Duomo di Urbino. Urbino Zunanje povezave Chiesa di Santa Maria Assunta (Urbino) su BeWeB - Beni ecclesiastici in web
Урбінський собор

Катедральний собор міста Урбіно (італ. Duomo di Urbino) — сакральна споруда з довгою історію. Отримала 1950 року від Папи римського титул Мала базиліка. Історія Маленьке містечко Урбіно залишило помітний слід в історії Італії і історії мистецтв. В добу кватроченто місто зусиллями папи римського та полководця і першого герцога Федеріго да Монтефельтро було перетворене на один із центрів відродження. В Урбіно в різні часи працювали Донато Браманте і Рафаель Санті, що принесли в папський Рим вітер змін і дихання високого Відродження. Первісно тут була невелика церква поза фортечними стінами міста. Церкву замінив собор у 1021 році. Його план був помітно меншим за сучасний і повернутий до нинішньої споруди на 90 градусів. Собор перебудували за замовою герцога Федеріго да Монтефельтро, бо на той час поряд вже існувала споруда середньовічного замку, а храм розглядався і як міський, і як князівський. Замову на перебудову отримав архітектор з міста Сієна Франческо ді Джорджо Мартіні (1439–1501). Будівництво припинялося, остаточно Собор добудували в 1604 році. XVIII століття Урбіно розташоване в сейсмічно небезпечній зоні. Землетрус, що відбувся в місті 18 січня 1782 року, поруйнував і собор, де обвалився купол. До цього в 1782 році був створений новий мармуровий фасад собору за проектом Камілло Моріджа за ініціативи архієпископа Домініка Монті. Фасад виконано в стилі класицизму. Пілястри головного фасаду вінчає трикутний фронтон з написом. Стилістично стриманий фасад прикрашають п'ять скульптур: на фронтоні алегорії Благодійності, Надії та Релігії, біля паперті — праворуч Іван Золотоустий, ліворуч святий Августин. Стилістика класицизму, монохромна і холоднувата, притаманна і декору купола та головній наві собору. Для італійців, втомлених тіснявою міст з середньовічною забудовою і пишним декором численних храмів, ця стилістика — приклад світськості і відпочинку для очей. Архітектуру собору і його класицистичний декор розробив архітектор Джузеппе Валадьє (1762–1839). Скарби мистецтва З доби відродження між великими соборами пішло змагання за залучення до декорування храму найкращих або престижних майстрів. Йшла прихована боротьба, аби придбати проект, що створив папський канцелярист і теоретик архітектури Леон-Баттіста Альберті. Завжди находив замовників архітектор Донато Браманте, останнім серед замовників був папа римський. Точилася боротьба за відомих художників. Низка храмів Італії століттями пишалась відомими образами, створеними Джотто, Рафаелем Санті, Джованні Белліні, Тіціаном, Паоло Веронезе, Караваджо. Вірянам і гостям храму з гордістю демонстрували то окреме «Оплакування Христа», то «Вознесіння Богородиці», то «Преображення». Власні зразки мистецтва має і Урбінський собор Вознесіння Богородиці. Окрім інтер'єра в стилі класицизм тут показують каплицю в стилі бароко. Храм прикрашають також твори Федеріго Барочі, Карло Маратті, Карло Чіньяні тощо. Фасади собору Інтер'єри Дзвіниця Див. також Лучано да Лаурана Донато Браманте Рафаель Санті Джузеппе Валадьє Бароко Класицизм Релігійний живопис Джерела Negroni, F., 1993: Il Duomo di Urbino. Urbino Посилання
Abadia de Novalaise

L'abadia de la Novalaise és una abadia benedictina situada al municipi italià de Novalesa (en francès Novalaise), a la regió de Piemont, limítrof de França. Història Aquesta abadia fou fundada el 30 de gener de 726 als peus del Mont Cenis, per Abbó de Provença, rector de la Mauriena i de Susa i futur patrici de Provença. La rica abadia dels sants Pietro i Andrea va conèixer un renom molt gran renom durant l'dinastia carolíngia en què acull més de cinc-cents monjos. Un dels seus pares abats, Eldradi, originari del petit poble d'Ambel, al Delfinat, ha estat canonitzat. Incendiada el 906 per bandes sarraïnes, va esdevenir després un dels centres culturals més importants de l'edat mitjana. Fou reconstruïda el 1710 i restaurada el 1890. Els seus murs són tanmateix els murs originals. Els frescos del segle xi que adornen les seves quatre capelles estan ben conservats. El 1973 el monestir va tornar als benedictins de la Congregació de Sant Jordi. Notes Enllaços externs (italià) lloc web de l'abadia de Novalese
Palacio de San Carlo (Ciudad del Vaticano)

El Palazzo San Carlo es un palacio situado en la Plaza Santa Marta de la Ciudad del Vaticano que fue construido en 1932 en el sitio del edificio del Hospital de las Hermanas de San Carlo Borromeo y diseñado por el arquitecto Giuseppe Momo.​ Alberga la sede de la Autoridad de Supervisión e Información Financiera.​ En el palacio también residen varios eclesiásticos, entre ellos el cardenal Tarcisio Bertone. Referencias
Palais San Carlo

Le Palazzo San Carlo est un palais situé sur la Piazza di Santa Marta dans la Cité du Vatican, construit en 1932 sur le site de l'ancien hôpital des Sœurs missionnaires de saint Charles Borromée et conçu par l'architecte Giuseppe Momo. Il abrite le siège de l'Autorité de surveillance financière et d'information. Plusieurs prélats résident également dans le palais, dont le cardinal Tarcisio Bertone. Le Palais San Carlo abrite actuellement des bureaux et des appartements meublés sous le nom de « Saint Siège », ainsi que les réserves de films et la salle de cinéma de 54 places de la Filmoteca Vaticana. Références Voir aussi Articles connexes Géographie du Vatican Résidence Sainte-Marthe Liens externes Portail du Vatican Portail de Rome Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du catholicisme
Palazzo San Carlo (Città del Vaticano)

Il Palazzo San Carlo è un palazzo sito in Piazza di Santa Marta nella Città del Vaticano che fu costruito nel 1932 sul sito dell'edificio dell'Ospedale delle Suore di San Carlo Borromeo su progetto dell'architetto Giuseppe Momo. Ospita la sede dell'Autorità di supervisione e informazione finanziaria. Nel palazzo risiedono anche diversi ecclesiastici tra cui il cardinale Tarcisio Bertone. Note Voci correlate Geografia della Città del Vaticano Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palazzo San Carlo
Palazzo San Carlo

Palazzo San Carlo é um palácio localizado na Piazza di Santa Marta, no Vaticano, e que foi construído em 1932 no local onde ficava o antigo edifício do Ospedeale delle Suore di San Carlo Borromeo pelo arquiteto Giuseppe Momo. Atualmente abriga escritórios e apartamentos de serviço da Santa Sé. Referências
Ferrari

Ферари (итал. Ferrari) италијански је произвођач луксузних спортских аутомобила са седиштем у Маранелу. Основао га је Енцо Ферари 1929. године, као Скудерија Ферари. Компанија је спонзорисала возаче и произвођаче тркачких аутомобила, пре уласка у производњу уличних аутомобила као Ферари 1947. године. Фијат је 1969. године стекао 50% власништва, а 2008. повећао на 85%, који још увек држи. Током своје историје, компанија је постала позната по учешћу на тркама, посебно у Формули 1, где има велики успех. Ферари друмска возила се обично гледају као симбол брзине, луксуза и богатства. Октобра 2014. године, компанија Фијат Крајслер је саопштила да ће одвојити своју филијалу Ферари у посебну компанију, односно да ће део акција ставити на продају. По плану, 3. јануара 2016. године Ферари је и званично одвојен од Фијат Крајслер групације и постаје самостална компанија. Према саопштењу ФЦА, 10 одсто акција излази на тржиште на јавну понуду, 80% акција задржава Фијат Крајслер, с намером да их расподели акционарима, а преостали 10 одсто акција остаје у власништву породице Ферари, односно Пјера Ферарија, сина оснивача Енца Ферарија. Након лансирања, акције Ферарија се налазе на Њујоршкој берзи, под ознаком „RACE”. Слично својој бившој матичној компанији, ФЦА која послује из Торина и Детроита, Ферари NV холдинг компанија је номинално основана у Холандији, али ће произвођач аутомобила наставити своје пословање у Маранелу у Италији. Референце Спољашње везе Званичан сајт Радио-телевизија Републике Српске: Ферари из 1957. продат за 4 милиона фунти, 17. 5. 2012. (језик: српски)
Урбино

Урбино (на италиански: Urbino) е град в Италия. Градът e в списъка на ЮНЕСКО за Световното културно наследство. Население 15 566 жители към 28 февруари 2009 г. География Урбино е в област (регион) Марке на провинция Пезаро и Урбино, Централна Италия. Има жп гара. На около 40 km на изток от Урбино се намира провинциалният център град Пезаро. История През III век Урбино е под римско владичество. Получава статут на град през 568 г. От 1474 г. до 1626 г. е столица на едноименното херцогство (Херцогство Урбино, съществувало между XI и XVII век). През този период е прочут художествен център. Впоследствие влиза в състава на Кралство Италия. Архитектурни забележителности Университетът в Урбино - основан през 1506 г. Херцогският дворец (сега картинна галерия) Катедралата Църквата „Сан Донато“ Църквата „Сан Доменико“ Църквата „Сан Франческо“ Църквата „Сан Бернардино“ Икономика Основни отрасли в икономиката на Урбино са туризмът и селското стопанство. Спорт През 1998 г. в Урбино финишира в 1-вия етап от Колоездачната обиколка на Италия. Победител е Жан-Франсоа Бернар. Личности Родени Федерико Барочи (1528 – 1612), художник Рафаело Санцио (1483 – 1520), художник Валентино Роси (р.1979), мотоциклетист Полидор Върджил (1470 – 1555), английски историк Папа Клементе XI (живял - 1649 – 1721) Починали Федерико Барочи (1528 – 1612) художник Побратимени градове Блоа, Франция от 2003 г. Фотогалерия Източници Външни препратки Официален сайт на град Урбино
Urbino

Urbino er en by i regionen Marche i Italien, med omkring 13.734(2023) indbyggere og ligger på en bakketop i 485 meters højde. Byen stammer fra romersk tid og havde sin storhedstid i 1400-tallet, hvor hertug Federico di Montefeltro bl.a. lod opføre det store hertugpalads, Palazzo Ducale. Paladset indeholder bl.a. en imponerende kunstsamling med værker af bl.a. Rafael, Giovanni Bellini, Luca Signorelli og Piero della Francesca. I 1626 blev byen en del af pavestaten, og dens betydning aftog. Bl.a. blev et meget stort og rigt bibliotek overført til Vatikanets bibliotek. Byens gamle centrum er særdeles velbevaret. Rafael blev født i Urbino i 1483 og hans barndomshjem kan besøges. I huset er en del malerier, bl.a. to af Rafael selv. Den 8 dobbelte MotoGP verdensmester Valentino Rossi er også fra denne by. Urbino blev i 1998 optaget på UNESCOs verdensarvsliste.
Urbino

Urbino város Olaszországban, Marche régióban, Rómától 290 km-re északra, Firenzétől 110 km-re keletre. Története A települést az umberek alapították. Az évszázadok során számos nép uralta, így az etruszkok, a gallok, a kelták. A Kr. e. 3. századtól római fennhatóság alatt állt. A 9. században egyházi birtok lett, majd a 12. században a Montefeltro-család kezébe került. Nevezetességek Dózse Palota A város legvirágzóbb korszaka a 15. század vége és a 16. század eleje volt. Ekkor hozta létre az Urbinói Hercegséget Federico da Montefeltro, akit a hercegi székben halála után fia, Guidobaldo követett. Ekkor épült az udvari építészek, a dalmát Luciano Laurana és Francesco di Giorgio Martini vezetésével az egyik legszebb itáliai reneszánsz palota, a Dózsepalota. A palota ma Marche Nemzeti Galériának (Galleria Nazionale delle Marche) ad otthont: ez a környék leggazdagabb, az itáliai festészet különböző iskoláit bemutató képtára, olyan festők képeivel, mint Raffaello, Piero della Francesca, Tiziano vagy Paolo Uccello. A festmények mellett figyelmet érdemel a termek szobrászati és ornamentális díszítése. A herceg dolgozószobájának egész falát beépített intarziás szekrények fedik, továbbá perspektivikus képek, allegorikus alakok, díszes kandallók, faberakások, mennyezeti stukkók díszítik a szobákat. Raffaello háza A Via Raffaello 57. szám alatt található, és a korabeli berendezés mellett Raffaello egy freskója is megtekinthető itt. Dóm Az Urbinói dóm építését Federico da Montefeltro rendelte meg a Dózsepalota mellé. A feladatot Francesco di Giorgio Martinire bízta, és a templomot 1534-ben szentelték fel. 1789-ben restaurálták, homlokzatát Carlo Morigia tervezte. Lépcsősorát 1859-ben építették hozzá. Belsejében Federico Barocci és Carlo Maratta oltárképei tekinthetők meg. Albornoz erőd 1367 és 1371 között épült. Urbino legmagasabb pontján (485 méter), pazar kilátás nyílik innen a városra, és a környező dombokra. Urbino óvárosa 1998 óta a világörökség része. Máig őrzi reneszánsz arculatát, keskeny utcáival azt a benyomást kelti, mintha a városban a középkorban megállt volna az idő. 1483-ban itt született Raffaello, a reneszánsz egyik legnagyobb festője. Egyeteme A város egyetemét 1506-ban alapították. Az egyetem egyike a legfontosabbaknak Olaszországban, és több hallgatója van, mint ahány lakosa a városnak (2006-ban 17 731 volt). Galéria Jegyzetek Források Fajth Tibor: Itália (Budapest, 1973) Magyar nagylexikon XIX: Kiegészítő kötet (A–Z). Főszerk. Bárány Lászlóné. Budapest: Magyar Nagylexikon. 2004. 856. o. ISBN 963-9257-21-4 Világjárók lexikona (Budapest, 1998) ISBN 963-8475-28-5
Urbino

Urbino é uma comuna italiana da região das Marcas, Província de Pesaro e Urbino, com cerca de 15.128 habitantes. Estende-se por uma área de 228 km², tendo uma densidade populacional de 66 hab/km². Faz fronteira com Acqualagna, Auditore, Colbordolo, Fermignano, Fossombrone, Isola del Piano, Lunano, Mondaino (RN), Montecalvo in Foglia, Monteciccardo, Montefelcino, Montelabbate, Peglio, Petriano, Piandimeleto, Sant'Angelo in Vado, Sassocorvaro, Tavoleto, Urbania. O centro histórico de Urbino, dominado pelo Palazzo Ducale e pela catedral, está classificado, desde 1998, como Património Mundial da Humanidade pela UNESCO. Era conhecida como Urvino (em latim: Urvinum) durante o período romano. Personagens ligadas a Urbino Rafael Sanzio (1483-1520), pintor renascentista Papa Clemente XI (1649-1721) que pontificou de 1700 a 1721 Fernando Aiuti (1935), medico imunologista, fundador da Associação Anlaids Valentino Rossi (1979), piloto de motovelocidade Ver também Ducado de Urbino Imagens Referências
Urbino

Urbino este o comună din provincia Pesaro e Urbino, regiunea Marche, Italia, cu o populație de 15.466 de locuitori și o suprafață de 226,5 km².Acesta este unul din centrele epocii Renașterii, având una din cele mai frumoase curți si o universitate construită. Demografie Urbino - evoluția demografică Date: Recensăminte sau birourile de statistică - grafică realizată de Wikipedia Referințe Legături externe Comunele Italiei
Urbino

Urbino är en stad och kommun i provinsen Pesaro e Urbino i regionen Marche i Italien, på ett utsprång av Toskanska Apenninerna, nära Metaurodalen. Kommunen hade 14 361 invånare (2018). Staden är ett ärkebiskopssäte, samt har universitet (grundlagt 1506). 1998 sattes Urbinos historiska centrum upp på Unescos världsarvslista. Den mest iögonfallande byggnaden är det forna hertigliga slottet för hertigdömet Urbino (påbörjat 1468 av en dalmatinsk arkitekt, Luciano da Laurana, fullbordat 1482 av florentinaren Baccio Pintelli), vilket är det fullständigaste till vår tid bevarade exemplet på en italiensk härskarboning från förrenässansens tid. Nu innehåller det bland annat stadsarkivet. Det anspråkslösa hus där Rafael föddes (1483), tillhör "Accademia Raffaello" och utgör ett slags museum, där gravyrer av Rafaels arbeten visas. Teatern är en av de äldsta i Italien; där uppfördes den första italienska komedin, "Calandria", av kardinal Bibbiena. 1897 restes en minnesvård över Rafael. Förr tillverkades majolika i Urbino och i det 6 kilometer därifrån belägna Fermingnano, vid Metauro. Staden, romarnas Urvinum Metaurense i Umbrien, medeltidens Urbinum, tillhörde sedan 756 Kyrkostaten, men var ett hertigdöme i vilket hertigarna under långa perioder regerade tämligen självständigt. Som hertigdöme angränsade det till Adriatiska havet, Marche, Republiken Florens, och Kyrkostaten. Dess förste hertig var Oddantonio da Montefeltro, som utsågs till positionen av påven år 1443, och vars förfäder varit grevar i Urbino. Staden nådde sin högsta blomstring under dennes efterträdare Federigo III da Montefeltro (1444-1482), som upphöjdes till hertig av Urbino av påven 1474, och var entusiastisk mecenat till konst och litteratur, och hans son Guidobaldo da Montefeltro (1482-1508), som följde hans föredöme. En ryktbar skildring av hovet i Urbino under Guidobaldo lämnade greve Baldassare Castiglione i Cortegiano, idealet av en hovman. Vid sin död testamenterade Guidobaldo sina besittningar till sin systerson Francesco Maria I della Rovere, påven Julius II:s brorson och ögonsten, varefter Urbino styrdes av släkten della Rovere till 1631, då det med underlydande städer, Pesaro, Fano, Fossombrone, Gubbio, Castel Durante och Cagli samt omkring 300 byar förenades med Kyrkostaten, som det tillhörde som påvliga legat (Legazione del Ducato di Urbino och senare Legazione di Urbino) till 1860, då det införlivades i kungadömet Italien. Det är även hemstaden för fotbollsspelaren Stefano Sensi som spelar för Inter och det italienska landslaget. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från Nordisk familjebok, Urbino, 1904–1926. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Urbino. UNESCO World Heritage Centre - Historic Centre of Urbino Urbino in Rete (italienska)