NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kraftwerk Torrevaldaliga Süd

Das Kraftwerk Torrevaldaliga Süd (italienisch Centrale termoelettrica Torrevaldaliga Sud) ist ein GuD-Kraftwerk in der Metropolitanstadt Rom, Region Latium, Italien, das am Tyrrhenischen Meer ca. 6 km nördlich der Stadt Civitavecchia liegt. Unmittelbar neben dem Kraftwerk Torrevaldaliga Süd befindet sich das Kraftwerk Torrevaldaliga Nord. Das Kraftwerk ist im Besitz von Tirreno Power und wird auch von Tirreno Power betrieben. Tirreno Power gibt für die installierte Leistung des Kraftwerks 1140 (bzw. 1200) MW an (Stand August 2023). Weitere Angaben zur maximalen Leistung des Kraftwerks sind: 1200 1390 oder 1520 MW. Die Jahreserzeugung schwankt: sie lag im Jahr 2018 bei 1,876 Mrd. kWh und 2020 bei 1,586 Mrd. kWh. Kraftwerksblöcke Das Kraftwerk besteht mit Stand 2023 aus zwei Blöcken, die in Betrieb sind. Die folgende Tabelle gibt einen Überblick: Die vier Dampfturbinen wurden ursprünglich mit Öl befeuert und zu einem späteren Zeitpunkt auf die Befeuerung mit Erdgas umgestellt; sie hatten ursprünglich eine installierte Leistung von jeweils 320 MW. Die Dampfturbinen 2 und 3 wurden zu GuD-Anlagen erweitert. Die Dampfturbine 4 (TV4) wurde am 19. Mai 2011 stillgelegt; im Oktober 2020 wurde die Erlaubnis erteilt, sie vom Netz zu nehmen. Sie soll abgerissen werden. Block TV5 Der Block TV5 besteht aus zwei Gasturbinen sowie einer nachgeschalteten Dampfturbine. An die Gasturbinen ist jeweils ein Abhitzedampferzeuger angeschlossen; die Abhitzedampferzeuger versorgen dann die Dampfturbine. Die Gasturbinen vom Typ 9F.03 wurde von General Electric (GE) geliefert. Als maximale Leistung des Blocks werden 760 (bzw. 800 oder 820) MW angegeben; für die Leistung der beiden Gasturbinen werden 250 (bzw. 265) MW und für die Leistung der Dampfturbine 270 (bzw. 320) MW angegeben. Die Jahreserzeugung schwankt: sie lag im Jahr 2018 bei 1,367 Mrd. kWh und 2020 bei 1,1 Mrd. kWh. Block TV6 Der Block TV6 besteht aus einer Gasturbine sowie einer nachgeschalteten Dampfturbine. An die Gasturbine ist ein Abhitzedampferzeuger angeschlossen, der die Dampfturbine versorgt. Die Gasturbine vom Typ 9F.03 wurde von GE geliefert. Als maximale Leistung des Blocks werden 380 (bzw. 400 oder 570) MW angegeben; für die Leistung der Gasturbine werden 250 (bzw. 265) MW und für die Leistung der Dampfturbine 135 (bzw. 320) MW angegeben. Die Jahreserzeugung schwankt: sie lag im Jahr 2018 bei 509 Mio. kWh und 2020 bei 485 Mio. kWh. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Italien Weblinks Torrevaldaliga Sud power station. Global Energy Monitor (GEM), abgerufen am 5. August 2023 (englisch). Einzelnachweise
ТЕС Торревалдаліга-Південь

ТЕС Торревалдаліга-Південь – теплова електростанція у центральній частині Італії в регіоні Лаціо, на північній околиці міста Чивітавекк'я. Модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. У 1963 році на майданчику станції ввели в експлуатацію конденсаційний блок з паровою турбіною потужністю 200 МВт. До 1974-го тут з’явились ще три блоки з показниками по 320 МВт. Первісно вони розраховувались на споживання нафти, проте у підсумку основним паливом став природний газ (так, станом на початок 2000-х для блоку №4 нафта становила лише 25% паливної композиції). У 2005 році завершили докорінну модернізацію ТЕС, застосувавши більш ефективну технологію комбінованого парогазового циклу. На місці блоків 1 та 2 створили новий енергоблок №5 номінальною потужністю 760 МВт, котрий отримав дві газові турбіни з показниками по 265 МВт. Відпрацьовані ними гази потрапляють у два котли-утилізатори, які живлять парову турбіну зі складу колишнього блоку №2, котру переномінували на потужність у 270 МВт. Новий блок №6 з номінальним показником у 380 МВт має одну газову турбіну потужністю 265 МВт, котра через котел-утилізатор постачає парову турбіну зі складу енергоблоку №3, частково демобілізовану до рівня у 135 МВт. Модернізація дозволила досягнути паливної ефективності блоків 5 та 6 на рівні 55%. Як паливо нові блоки використовують природний газ, який надходить до регіону по трубопроводу Челлено – Чивітавекк'я. Блок №4 також повністю перевели на газ, проте станом на середину 2010-х він вже перестав враховуватись при визначенні потужності ТЕС. Конденсаційні блоки використовували димарі висотою по 120 метрів. Наразі видалення продуктів згоряння із котлів-утилізаторів відбувається за допомогою димарів висотою по 90 метрів. Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
ТЕС Торвіскоза

ТЕС Торвіскоза — теплова електростанція на північному сході Італії у регіоні Фріулі-Венеція-Джулія, провінція Удіне. Споруджена з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Введена в експлуатацію у 2006 році, станція має один блок потужністю 785 МВт. У ньому встановлена дві газові турбіни потужністю по 250 МВт, які через котли-утилізатори живлять одну парову з показником 285 МВт. Окрім виробництва електроенергії станція постачає пару для потреб сусіднього хімічного комплексу. Як паливо ТЕС споживає природний газ (неподалік від її майданчику проходять газопроводи Флайбано – Гонарс – Гориція та Равенна – Местре – Трієст). Для видалення продуктів згоряння із котлів-утилізаторів спорудили димарі висотою по 50 метрів. Зв'язок з енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
Kraftwerk Vado Ligure

Das Kraftwerk Vado Ligure (italienisch Centrale termoelettrica Vado Ligure) ist ein GuD-Kraftwerk in der Stadt Vado Ligure, Provinz Savona, Region Ligurien, Italien, das am Ligurischen Meer liegt. Das Kraftwerk ist im Besitz von Tirreno Power und wird auch von Tirreno Power betrieben. Tirreno Power gibt für die installierte Leistung des Kraftwerks 800 MW an. Weitere Angaben zur installierten Leistung des Kraftwerks sind: 780 795 oder 800 MW. Kraftwerksblöcke Das Kraftwerk besteht mit Stand August 2023 aus einem Block, der in Betrieb ist. Die folgende Tabelle gibt einen Überblick: Blöcke 1 bis 4 (alt) Die Blöcke 1 bis 4 wurden in den 1960er Jahren errichtet; sie wurden ursprünglich mit Öl befeuert. Die Blöcke 1 und 2 gingen 1970 in Betrieb und die Blöcke 3 und 4 im Jahr darauf. In den späten 1970er Jahren wurden alle vier Blöcke für die zusätzliche Befeuerung mit Kohle umgerüstet. Die Leistung der Blöcke 1 bis 4 wird mit jeweils 320 (bzw. 330) MW angegeben. Die Blöcke 1 und 2 wurden bis 2005 abgerissen, um stattdessen ein GuD-Kraftwerk errichten zu können. Der 200 m hohe Schornstein der beiden Blöcke 1 und 2 wurde von 2017 bis 2018 abgerissen. Die Blöcke 3 und 4 wurden im März 2014 wegen angeblicher Gesundheitsschädigung der Bevölkerung beschlagnahmt. Im Juni 2016 gab der Vorstand von Tirreno Power bekannt, dass sie endgültig stillgelegt werden. Mit ihrem Abriss wurde 2022 begonnen. Block 1 (neu) Der neue Block 1 wurde an Stelle der alten Blöcke 1 und 2 von 2005 bis 2007 errichtet; er ging am 9. Juli 2007 in Betrieb. Der Block besteht aus zwei Gasturbinen sowie einer nachgeschalteten Dampfturbine. An die Gasturbinen ist jeweils ein Abhitzedampferzeuger angeschlossen; die Abhitzedampferzeuger versorgen dann die Dampfturbine. Die beiden Gasturbinen vom Typ V94.3A2 wurden von Ansaldo Energia geliefert. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Italien Weblinks Vado Ligure power station. Global Energy Monitor (GEM), abgerufen am 18. August 2023 (englisch). Anmerkungen Einzelnachweise
Centrale termoelettrica di Vado Ligure

La centrale termoelettrica di Vado Ligure è un impianto a ciclo combinato gestita da Tirreno Power alimentato unicamente a gas naturale. Storia Realizzata dall'Enel tra la fine degli anni '60 e i primi anni '70 tra Vado Ligure e Quiliano, fu inizialmente dotata di quattro sezioni termoelettriche a vapore da 330 MW denominate Sezioni 1,2,3,4 alimentate ad olio combustibile e carbone, trasportato tramite navi carboniere, scaricato dal molo a loro dedicato e trasferito per mezzo di un nastro trasportatore attraverso un carbodotto (conosciuto localmente come "tubo blu") per essere quindi stoccato nel parco carbonile (mai coperto). Nel 2003 la centrale di Vado viene acquistata da Tirreno Power iniziando la trasformazione a ciclo combinato. Tra il 2005 e il 2007 viene costruita ed entra in servizio la Sezione 5, ossia l’unità da 790 MW a ciclo combinato alimentata a gas naturale e dotata di due turbine a gas e una turbina a vapore di tipo tradizionale. Nel 2016, la proprietà decide di fermare definitivamente le ultime due unità produttive a carbone e di avviare, sulle aree ad esse precedentemente destinate, un'iniziativa di reindustrializzazione con alienazioni e cessioni delle aree dismesse che, dopo il dissequestro vede, nel 2020, lo smontaggio del carbodotto e su una parte di queste, il nuovo casello autostradale di Bossarino per i mezzi pesanti diretti alla piattaforma multifunzionale del porto. Note Bibliografia Giovanni Borrello, All'ombra delle ciminiere, Genova, Frilli, 2011, ISBN 978-88-7563-684-5. Consiglio Nazionale delle Ricerche, Mortalità e ricoveri associati alle emissioni delle centrali a carbone: riflettori su Vado Ligure, 3 settembre 2019. Martina Forti, Un caso nazionale di inquinamento e silenzi colpevoli a Vado Ligure, in Internazionale, 7 novembre 2015. Lorenzo Bagnoli, Tirreno Power, processo al carbone, in Irpi Media, 16 luglio 2021. Voci correlate Centrale termoelettrica a ciclo combinato Decarbonizzazione Interporto di Vado Porto di Vado Ligure Tirreno Power Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Centrale termoelettrica di Vado Ligure Collegamenti esterni Sito ufficiale, su centralevadoligure.it. Che cosa deve insegnare il caso di Vado Ligure sull’elettricità da carbone, su startmag.it.
ТЕС Вадо-Лігуре

ТЕС Вадо-Лігуре – теплова електростанція на північному заході Італії у регіоні Лігурія, провінція Савона. Модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. У 1971 – 1972 роках на майданчику станції ввели в експлуатацію чотири конденсаційні блоки, кожен з яких мав потужність у 320 МВт. Вони розраховувались на споживання нафти, проте в кінці того ж десятиліття внаслідок стрімкого зростання цін на неї були модернізовані під використання вугілля. Станом на початок 2000-х через нові ліміти на викиди шкідливих речовин два перші блоки вже не мали ліцензії на виробництво електроенергії. З урахуванням цього в 2007 році станцію частково модернізували, застосувавши більш ефективну технологію комбінованого парогазового циклу. Для створення такого блоку, котрий отримав номер 5, використали парову турбіну блоку №1, переноміновану до показника у 267 МВт. Тепер вона отримувала живлення від двох котлів-утилізаторів, куди надходили відпрацьовані гази двох нових газових турбін, кожна з яких мала потужність у 264 МВт. Після модернізації загальна паливна ефективність блоку №5 досягнула 57%. Як паливо новий генеруючий об’єкт став використовувати природний газ (надходить до регіону по трубопроводах Алессандрія – Генуя та Кортемаджоре – Генуя). Що стосується вугільних блоків 3 та 4, то станом на середину 2010-х вони були законсервовані та перестали враховуватись при визначенні потужності ТЕС. Конденсаційні блоки використовували два димарі висотою по 200 метрів. Наразі видалення продуктів згоряння із котлів-утилізаторів через два димарі висотою по 90 метрів. Для охолодження використовується морська вода, котра відбирається із Генуезької затоки за допомогою чотирьох трубопроводів та відповідної кількості насосів, а повертається в море через бетонний відвідний тунель. Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
Chiesa di San Daniele (Povegliano)

La chiesa di San Daniele è la parrocchiale di Povegliano, in provincia e diocesi di Treviso; fa parte del vicariato di Nervesa. Storia Non si sa quando sorse la primitiva chiesa poveglianese, poi elevata a pieve, originariamente dedicata alla Beata Vergine Maria, ma si ipotizza in epoca paleocristiana, tra il IV e il VI secolo. Nel Basso Medioevo la pieve fu beneficaria di varie donazioni, tra cui una del 1399 di cui si legge nel testamento di tale Bartolomeo di Vendramin, e una del 1418. Successivamente al Concilio di Trento la chiesa venne interessata da alcuni interventi di rinnovamento, in occasione dei quali si provvide a restaurare il campanile e ad ampliare la navata; alla fine del Seicento l'edificio fu nuovamente ingrandito su iniziativa del pievano Melchior Novello. A giugno 1918, uno degli ultimi mesi di guerra, la chiesa venne gravemente danneggiata dagli eventi bellici; i lavori di ricostruzione e di ripristino furono condotti tra la primavera e l'autunno del 1923. Tra gli anni settanta e anni ottanta si provvide ad eseguire l'adeguamento litrugico secondo le norme postconciliari, in occasione del quale si procedette ad installare l'altare rivolto verso l'assemblea e l'ambone. Descrizione Esterno La facciata a capanna della chiesa, rivolta a occidente e scandita da quattro lesene ioniche sorreggenti il frontone dentellato in cui s'apre un oculo, presenta al centro il portale d'ingresso, sormontato dal timpano triangolare spezzato e da una lapide dedicatoria con la scritta "DOM B. M. V. DIVOQUE DANIELI DICATUM". Accanto alla parrocchiale si erge il campanile a pianta quadrata, la cui cella presenta su ogni lato una bifora ed è coronata dalla cupola a cipolla poggiante sul tamburo a base ottagonale. Interno L'interno dell'edificio si compone di un'unica navata, sulla quale si affacciano le cappelle laterali introdotte da archi a tutto sesto e le cui pareti, suddivise in due registri, sono scandite da paraste sorreggenti la trabeazione modanata e aggettante sopra la quale si imposta l'ordine superiore, caratterizzato dalle finestre; al termine dell'aula si sviluppa il presbiterio, rialzato di alcuni gradini e chiuso dall'abside semicircolare. Nella chiesa è presente un organo a canne a due manuali restaurato nel 1986 composto dal primo manuale risalente alla fine del 700. Note Voci correlate Povegliano Parrocchie della diocesi di Treviso Diocesi di Treviso Regione ecclesiastica Triveneto Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Daniele Collegamenti esterni Chiesa di S. Daniele, su orarimesse.pmap.it. URL consultato il 1º luglio 2023. Chiesa di San Daniele, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Santuario del Beato Angelo

Il santuario del Beato Angelo è un edificio di culto situato nel comune di Furci, in provincia di Chieti ed arcidiocesi di Chieti-Vasto. Si trova a Furci in piazza Beato Angelo, nella parte moderna del paese. Nel 1808 le reliquie del beato Angelo furono traslate da Napoli a Furci, presso la parrocchia di San Sabino, rimasero sino al 1990, quando furono collocate nel nuovo santuario nella parte moderna di Furci, sorta già nel 1968 e benedetta da papa Paolo VI. Nel 1993 la chiesa, semplice parrocchia suffraganea a quella di San Sabino, viene eletta a santuario da parte dell'arcivescovo di Chieti-Vasto monsignor Antonio Valentini. Il santuario fu costruito in uno stile molto semplice, a pianta ellittica, con un nartece in cemento armato per l'ingresso, con tettoia, e cupola superiore senza tamburo. L'interno è molto sobrio, con decorazioni in pietra solo presso l'altare maggiore centrale, a fare da contrasto con la sobrietà delle pareti. La navata fu realizzata a spese del devoto Giuseppe Cianciosi. L'altare contiene l'urna con il corpo del beato Angelo, la statua è rivestita di abito agostiniano, foderata di ermesino celeste, con lastre di vetro ai tre lati. Si conserva anche la lapide originale della prima sepoltura del Beato Angelo nel convento di Sant'Agostino a Napoli. La casa natale del Beato Angelo si trova nella parte nord del paese antico, in via Casa Beato Angelo; l'originale non esiste più, già dal XIV secolo fu trasformata in chiesa, ma a causa delle frane fu ricostruita varie volte. Oggi si presenta in stile molto semplice, a pianta rettangolare in pietra concia, con facciata piana a sommità a tetto spiovente, senza finestre, con portale centrale di ingresso. L'interno a navata ubica è intonacato di bianco con la nicchia della statua processionale; presso la cripta si conserva la nicchia dove avrebbe vissuto il santo quando esisteva la casa paterna. Collegamenti esterni Santuario del Beato Angelo, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa di San Rocco (Mozzagrogna)

La chiesa di San Rocco è la parrocchiale di Mozzagrogna, in provincia di Chieti e arcidiocesi di Lanciano-Ortona; fa parte della zona pastorale Lanciano 2. Storia Il 15 agosto 1505, mentre imperversava un'epidemia di peste, si tenne un'assemblea durante la quale venne dato l'incarico a dei deputati eletti ad hoc di reperire i fondi necessari per l'edificazione di una cappella dedicata a san Rocco. Questo luogo di culto fu interessato da un ampliamento nel 1619, allorché si provvide a dotarlo anche di un alloggio per il curato; da una descrizione del 1671 si apprende che l'altare maggiore era dotato del tabernacolo e che l'altare laterale di San Rocco era impreziosito da un dipinto. La parrocchiale venne riedificata ex novo nel 1771 con un impianto a tre navate; questo edificio presentava inoltre una cupola ed era abbellito da alcune opere realizzate dal pittore Salvini. Un nuovo rimaneggiamento fu condotto nel 1820. Nel 1943, durante la seconda guerra mondiale, la chiesa fu danneggiata in maniera gravissima dai bombardamenti anglo-americani, tanto che al termine del conflitto rimanevano in piedi solo i pilastri e una porzione della facciata. Negli anni successivi si rese dunque necessario ricostruire pressoché per intero il luogo di culto, poi terminato nel decennio successivo. Tra il 1966 e il 1968 si procedette all'esecuzione di alcuni lavori volti a risolvere dei problemi di infiltrazione di umidità, mentre nel 1995 venne eseguito un intervento di manutenzione che interessò l'esterno della chiesa. Tra il 2005 e il 2008 sia la parrocchiale che il campanile furono risanati e ritinteggiati. Descrizione Esterno La facciata della chiesa, rivolta a sudovest, è suddivisa da una cornice marcapiano in due registri: quello inf, più largo, presenta centralmente il portale d'ingresso, sormontato da un frontoncino curvilineo, mentre quello superiore è caratterizzato da una finestra e coronato dal timpano di forma semicircolare, entro il quale s'apre una finestrella. Annesso alla parrocchiale è il campanile a base quadrata, la cui cella presenta su ogni lato una monofora a tutto sesto ed è coronata dalla guglia piramidale. Interno L'interno dell'edificio si compone di un'unica navata, sulla quale si affacciano le cappelle laterali, tra di loro intercomunicanti, e le cui pareti sono scandite da lesene e pilastri, sopra cui si imposta la volta a botte lunettata; al termine dell'aula si sviluppa il presbiterio, rialzato di alcuni gradini, ospitante l'altare rivolto verso l'assemblea e chiuso dall'abside, abbellita dagli affreschi raffiguranti l'Ascensione della Vergine e la Maiestas Domini. Note Voci correlate Mozzagrogna Arcidiocesi di Lanciano-Ortona Regione ecclesiastica Abruzzo-Molise Collegamenti esterni PARROCCHIA DI S. ROCCO - MOZZAGROGNA, su iclesia.com. URL consultato il 4 aprile 2025. Chiesa di San Rocco, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa di San Bartolomeo Apostolo (Frassinelle Polesine)

La chiesa di San Bartolomeo Apostolo è la parrocchiale di Frassinelle Polesine, in provincia di Rovigo e diocesi di Adria-Rovigo; fa parte del vicariato di Crespino-Polesella. Storia La prima citazione di un luogo di culto a Villae Frassanellae dedicato a san Bartolomeo risale al 1536 ed è contenuta nei Memorabilia del vicario Ferretti, dai quali s'apprende che esso dipendeva dalla fabbriceria veneziana di San Marco; nel 1549 il vicario Stanga, durante la sua visita, annotò che la chiesa era dotata di tre altari. Nella relazione della visita del 1604 del vicario Peroto si legge che l'edificio si componeva di due navate, di cui la principale conclusa da presbiterio e coro e la laterale dotata del battistero; nel 1647 lo stesso risultava ospitare cinque altari. L'alluvione del Po del 1951 danneggiò la chiesa, lasciandola comunque in piedi; tuttavia, in un secondo momento i tecnici decisero la demolizione della struttura e la sua riedificazione dalle fondamenta. Così, venne costruita la nuova parrocchiale neoromanica, disegnata dall'ingegner Gianni Pellegrineschi e consacrata il 12 novembre 1955 dal vescovo di Adria Guido Maria Mazzocco. Negli anni settanta, in ossequio alle norme postconciliari, la parrocchiale fu interessata dall'intervento di adeguamento liturgico mediante l'aggiunta dell'altare rivolto verso l'assemblea. Descrizione Esterno La facciata a salienti in mattoni della chiesa, rivolta a nordovest e preceduta dal portico sorretto da pilastri, si compone di tre corpi: quello centrale presenta il portale d'ingresso e quattro strette finestre a tutto sesto, mentre le due ali laterali sono leggermente arretrate. Annesso alla parrocchiale è il campanile a base quadrata, la cui cella presenta su ogni lato una bifora. Ospita un concerto di 4 campane a battaglio cadente- Dati tecnici: 1:La3 2:Si3 3:Reb4 4:Re4 Le campane sono state fuse tra il 1950 e il 1956 dalla Fonderia Colbachini di Padova Interno L'interno dell'edificio è separato da colonne sorreggenti degli archi a tutto sesto in mattoni in tre navate, di cui la centrale coperta dal soffitto piano e le laterali dalle capriate lignee; al termine dell'aula si sviluppa il presbiterio, delimitato da balaustre, rialzato di tre gradini e chiuso dalla parete di fondo piatta. Note Voci correlate Parrocchie della diocesi di Adria-Rovigo Diocesi di Adria-Rovigo Frassinelle Polesine Regione ecclesiastica Triveneto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Bartolomeo Apostolo Collegamenti esterni Parrocchia di S. Bartolomeo, su diocesiadriarovigo.it. URL consultato il 15 luglio 2024. Chiesa di San Bartolomeo Apostolo, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.