NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Spiazzo

Spiazzo ist eine italienische Gemeinde (comune) mit 1278 Einwohnern (Stand 31. Dezember 2024) in der Provinz Trient, Region Trentino-Südtirol. Geographie Die Gemeinde liegt etwa 30 Kilometer westnordwestlich von Trient am Fluss Sarca im Val Redena in den Inneren Judikarien. Sie gehört der Talgemeinschaft Comunità delle Giudicarie an. Im Westen grenzt das in der Adamellogruppe liegende Gemeindegebiet an die Provinz Brescia in der Lombardei. Geschichte Der Legende nach soll in Spiazzo Vigilius von Trient um 405 den Märtyrertod gefunden haben. Die nach ihm geweihte Pfarrkirche von Spiazzo wurde an der Stelle des angeblichen Martyriums errichtet. Verkehr Durch die Gemeinde führt die Strada Statale 239 di Campiglio von Dimaro nach Tione di Trento. Einzelnachweise Weblinks
Spiazzo

Spiazzo is a comune (municipality) in Trentino in the northern Italian region Trentino-Alto Adige/Südtirol, located about 30 kilometres (19 mi) west of Trento. As of 31 December 2004, it had a population of 1,164 and an area of 70.6 square kilometres (27.3 mi2). Spiazzo borders the following municipalities: Ponte di Legno, Vermiglio, Giustino, Strembo, Saviore dell'Adamello, Caderzone, Massimeno, Daone, Bocenago, Pelugo and Montagne. Demographic evolution References
Spiazzo

Spiazzo est une commune italienne d'environ 1 300 habitants située dans la province autonome de Trente dans la région du Trentin-Haut-Adige dans le nord-est de l'Italie. Géographie Spiazzo est situé dans le val Rendena et son territoire est traversé par la rivière Sarca entre le massif de l'Adamello-Presanella à l'ouest et le massif de Brenta à l'est. Histoire Économie Culture Administration Hameaux Communes limitrophes Les communes limitrophes sont Bocenago, Caderzone, Giustino, Massimeno, Pelugo, Ponte di Legno, Saviore dell'Adamello, Strembo, Tre Ville, Valdaone et Vermiglio. Jumelages Galerie de photos Voir aussi Liens externes Site officiel Notes et références Portail du Trentin-Haut-Adige
Spiazzo

Spiazzo település Olaszországban, Trento megyében. Lakosainak száma 1269 fő (2023. január 1.). Spiazzo Bocenago, Valdaone, Giustino, Massimeno, Tre Ville, Pelugo, Ponte di Legno, Saviore dell’Adamello, Strembo, Vermiglio és Caderzone községekkel határos. Népesség A település népességének változása: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Spiazzo

Spiazzo is een gemeente in de Italiaanse provincie Trente (regio Trentino-Zuid-Tirol) en telt 1164 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 70,6 km², de bevolkingsdichtheid is 16 inwoners per km². Demografie Spiazzo telt ongeveer 509 huishoudens. Het aantal inwoners steeg in de periode 1991-2001 met 0,9% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie Spiazzo grenst aan de volgende gemeenten: Ponte di Legno (BS), Vermiglio, Giustino, Strembo, Saviore dell'Adamello (BS), Caderzone, Massimeno, Daone, Bocenago, Pelugo, Montagne.
Spiazzo

Spiazzo – miejscowość i gmina we Włoszech, położona w dolinie Val Rendena, w regionie Trydent-Górna Adyga, w prowincji Trydent. Według danych na rok 2004 gminę zamieszkiwały 1122 osoby, 16 os./km². W miejscowości znajduje się sanktuarium Madonna della Corona wbudowane w ścianę skalną. Przypisy Bibliografia Źródło danych: Istituto Nazionale di Statistica
Spiazzo

Spiazzo é uma comuna italiana da região do Trentino-Alto Ádige, província de Trento, com cerca de 1.122 habitantes. Estende-se por uma área de 70 km², tendo uma densidade populacional de 16 hab/km². Faz divisa com Bocenago, Caderzone Terme, Giustino, Massimeno, Pelugo, Ponte di Legno (BS), Saviore dell'Adamello (BS), Strembo, Tre Ville, Valdaone e Vermiglio. Referências
Spiazzo

Spiazzo este o comună din provincia Trento, regiunea Trentino-Alto Adige, Italia, cu o populație de 1.269 locuitori (1 ianuarie 2023) și o suprafață de 71,07 km². Demografie Spiazzo - evoluția demografică Date: Recensăminte sau birourile de statistică - grafică realizată de Wikipedia Referințe Legături externe Comunele Italiei
Спьяццо

Спьяццо (итал. Spiazzo) — коммуна в Италии, располагается в провинции Тренто области Трентино-Альто-Адидже. Население составляет 1225 человек (2008 г.), плотность населения составляет 17 чел./км². Занимает площадь 70 км². Почтовый индекс — 38088. Телефонный код — 0465. Покровителем коммуны почитается святой Вигилий из Тренто, празднование 26 июня. Демография Динамика населения: Администрация коммуны Официальный сайт: Примечания Ссылки Национальный институт статистики (итал.) Национальный институт статистики (англ.)
Спијацо (Тренто)

Спијацо (итал. Spiazzo) је насеље у Италији у округу Тренто, региону Трентино-Јужни Тирол. Према процени из 2011. у насељу је живело 1243 становника. Насеље се налази на надморској висини од 651 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 1.315 становника. Партнерски градови Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Сп'яццо

Сп'яццо (італ. Spiazzo) — муніципалітет в Італії, у регіоні Трентіно-Альто-Адідже, провінція Тренто. Сп'яццо розташований на відстані близько 490 км на північ від Рима, 30 км на захід від Тренто. Населення — 1275 осіб (2014). Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 119 іноземців з 22 країн, серед них 42 громадяни країн Євросоюзу та 4 громадяни України. Сусідні муніципалітети Боченаго Кадерцоне-Терме Даоне Джустіно Массімено Тре-Вілле Пелуго Понте-ді-Леньо Савіоре-делл'Адамелло Стрембо Вермільйо Див. також Список муніципалітетів провінції Тренто Примітки
Abbey of San Galgano

The Abbey of Saint Galgano was a Cistercian Monastery founded in the valley of the river Merse between the towns of Chiusdino and Monticiano, in the province of Siena, region of Tuscany, Italy. Presently, the roofless walls of the Gothic style 13th-century Abbey church still stand. Nearby are the chapel or Eremo or Rotonda di Montesiepi (1185), the tomb of Saint Galgano and the purported site of his death in 1181, a sword said to have been driven into a stone by Galgano, and a chapel with frescoes by Ambrogio Lorenzetti. History The abbey formed around the site of the former hermitage of Galgano Guidotti (San Galgano), and construction of the church began around 1220, and was completed some six decades later. The abbey grew in wealth and became allied with the Republic of Siena. Monks from the abbey routinely served as Camarlinghi di Biccherna, i.e. high magistrates of the main financial institution of the republic. However within a century, the republic failed to protect it from roving condottieri, and John Hawkwood and his men despoiled the monastery beginning in 1363. By the end of the 14th century, only the abbot remained in the monastery. The abbey stayed impoverished and kept decaying for nearly four centuries. Cardinal Giuseppe Maria Feroni was abbot from 1765 to 1767. In 1786, the campanile fell, taking with it the roof of the church. The ruins were looted. Some restorations occurred in the 19th and 20th centuries, but the church remains a ruin. The long tall nave with its windows and an apse rose window still stand. The abbey's chapter house and part of the scriptorium also remain. The Rotonda chapel was restored in 1924 and retains its peculiar medieval shape, similar to earlier Ancient Roman mausoleums. Popular culture The abbey was the location where parts of Andrei Tarkovsky's 1983 film Nostalghia were shot. Gallery See also High medieval domes References External links Media related to San Galgano Abbey at Wikimedia Commons
Abadia de San Galgano

A abadia de San Galgano é uma abadia cisterciense, situada na comuna de Chiusdino, província de Siena, a cerca de 25 km desta cidade italiana. A abadia fica num local ermo e encontra-se em ruínas, reduzida às suas paredes e muros. Ver também Galgano Guidotti Referências Ligações externas «Abadia de San Galgano» «Página oficial da Confraternita di San Galgano di Chiusdino». (em italiano) «Sítio sobre a vida, os lugares e a memória de San Galgano da Chiusdino»
Abbaye de Praglia

L’abbaye de Praglia est un monastère bénédictin situé dans la campagne padouane, au pied du mont Lonzina ( Monts Euganéens ) dans la commune de Teolo, près d'Abano Terme. Il abrite actuellement la Bibliothèque nationale, un monument national italien. La communauté compte actuellement 49 moines. L'église abbatiale de Santa Maria Assunta a été élevée par le pape Pie XII en février 1954 à la dignité de basilique mineure. Histoire Fondée en 1080, elle était à l'origine connue sous le nom de Pratalia (de prato, le pré) et a joué pendant longtemps un rôle fondamental dans l'économie agricole de la campagne padouane. En 1124, l'abbaye est rattachée au monastère bénédictin de Polirone, puis devint autonome en 1304. À partir de 1469, l'abbaye est complètement reconstruite. En 1490, s'ajoute à l'édifice la Chiesa dell'Assunta (l'église de l'Assomption), construite selon les plans de Tullio Lombardo (puis radicalement transformée par Andrea Moroni). En 1810, l'abbaye fait partie des suppressions napoléoniennes qui frappent de nombreuses églises de la région. Le "Polyptyque de Praglia", œuvre des peintres de la Renaissance Giovanni d'Alemagna et Antonio Vivarin, est alors transféré à la Pinacoteca di Brera . En 1834, l'abbaye est restaurée par Francesco I, empereur d'Autriche, puis en 1904, le lieu de culte est restitué aux bénédictins. Aujourd'hui, la bibliothèque de l'abbaye, qui compte 120 000 volumes, s'est spécialisée dans la restauration de livres anciens. Intérieur L'abside a été construite vers 1530 par Domenico Campagnola. À l'intérieur des murs, le monastère est divisé en quatre cloîtres, surnommés le cloître double, le cloître botanique, le cloître suspendu et le cloître rustique (où étaient stockés les outils de travail agricole). Le cloître botanique, où étaient cultivées les plantes, est bordé d'une alternance de colonnes de marbre rouge et de pierre blanche. Le cloître suspendu avait, lui, pour but de récolter l'eau de pluie dans une grande citerne, grâce à l'inclinaison du terrain. Le cloître se trouve donc surélevé pour laisser place à la citerne. De là, on accède aux principales salles du monastère : l'église, le réfectoire, l'ancienne bibliothèque et la salle capitulaire. Notes Autres projets Liens externes Site officiel de l'Abbaye de Praglia Portail de l’architecture chrétienne Portail du monachisme Portail du catholicisme Portail de la Vénétie
Абатство Пралья

Абатство Пралья (італ. Abbazia di Praglia) — бенедиктинський монастир у муніципалітеті Теоло, провінція Падуя, Італія. Розташований у підніжжі пагорба Лондзіна (в 12 км від Падуї). Заснований графською родиною Мальтраверсо на початку XII століття. При абатстві діє центр реставрації книг, один із найсучасніших в Італії, що займається порятунком цінних рукописів, що постраждали в результаті повені у Флоренції у листопаді 1966 року. Абатом Пральї є дом Норберто Вілла, а спільнота нараховує бл. 50 монахів. В 1954 році головний храм абатства Санта-Марія-Асунта був піднесений папою Пієм ХІІ до гідності малої базиліки. Історія Заснований як Санта-Марія-ді-Праталея («на галявині») у підніжжя пагорба Лондзіна або делле Аре (в 12 км від Падуї по віа-Теоло) графською родиною Мальтраверсо на самому початку XII століття. На прохання абата Ісільберто Таді папа Римський Калікст II об'єднав Санта-Марія-ді-Пралья впливовим абатством Сан-Бенедетто-По, під чиєю егідою (1123) і духовним патронатом евганеський монастир продовжував процвітати. Феодали, єпископи, імператори і римські папи століттями збільшували земельну власність монастиря Санта-Марія-ді-Пралья, який став великим феодальним володінням. Важка демографічна і духовна криза другої половини XIV століття — загальна для всієї Європи — стала причиною занепаду монастиря Пралья, але у 1448 році він був об'єднаний із Сан-Бенедетто-По, у реформовану бенедиктинську Конгрегацію Св. Юстини, що фактично знову відродило старе абатство. У 1460 році розпочалася повна реконструкція церкви і монастиря, і лише квадратна середньовічна дзвіниця залишилася без змін. 1810 абатство було скасоване і знову відроджене 1834 за австрійського імператора Франца ІІ; знову припинила діяльність 1867, аж поки 1904 року не було остаточно передане в користування бенедиктинцям. Опис Головним архітектором при відновленні будівель Пральї був Тулліо Ломбардо (1455–1532), якому належить проект базиліки (1490), величної будівлі на високій терасі. Строгість церковного подвір'я і пізньоальбертинського фасаду контрастує з інтер'єром базиліки, де пілястри підтримують широкі бокові арки нефів: центральний неф вкритий єдиним бочарним склепінням (див. базиліку Сант-Андреа у Мантуї), а бічні нефи — рядом невеликих глухих куполів. Над середохрестям піднімається високий купол із декоративним барабаном, розписаним фресками Джованні Баттістою Дзелотті (1526–1578) приблизно у 1550 році. Тулліо Ломбардо звів також висячий внутрішній дворик, легку інтерпритацію альбертинського стилю: успішним є задум панорамної лоджії. Під висячим внутрішнім двориком знаходиться монументальна трапезна, світла і простора, із різьбленими дерев'яними сидіннями XVIII століття із високими спинками і повчальними висловами. Великий подвійний внутрішній дворик (на сході), розпочатий у 1460 році — став початком відродження абатства у період Ренесансу. Література «Падуя: внутри и снаружи». — Storti Edizioni, 2010. — c. 114–115. (рос.) Посилання Офіційний сайт [Архівовано 7 лютого 2015 у Wayback Machine.] (італ.) Віртуальний тур [Архівовано 29 вересня 2015 у Wayback Machine.] на офіційному сайті абатства (італ.)
Abbazia della Cervara

Die Cervara Abtei oder Kloster San Girolamo in Monte di Portofino ist ein ehemaliger Klosterkomplex. Von dort aus hat man einen Ausblick auf die Küste des Golf von Tigullio in der Metropolitanstadt Genua. Die Abtei, heute im Privatbesitz, ist von der Hauptstraße von Santa Margherita Ligure in der Ortschaft Portofino erreichbar. Weblinks La Cervara - Offizielle Homepage (italienisch)
Abbaye de la Cervara

L'abbaye de la Cervara est un complexe monastique datant du XIVe siècle, surplombant la mer, situé dans la ville métropolitaine de Gênes, en Ligurie. Situation L'abbaye de la Cervara surplombe la côte des Dauphins, dans le plus large du golfe du Tigullio. Propriété privée aujourd'hui, l'abbaye est accessible depuis la route principale menant de Santa Margherita Ligure vers le village de Portofino, avec un embranchement qui mène directement à l'édifice religieux. Historique L'édifice a été construit en 1361 par Ottone Lanfranco, un prêtre de l'église Santo Stefano de Gênes, sur un terrain, propriété des moines chartreux et dédié à saint Jérôme. Vers l'an 1420, le pape Eugène IV concède le monastère aux bénédictins de Monte Cassino qui l'ont restauré. Le monastère devient un bastion de la diffusion de la culture flamande en Ligurie, avec des œuvres comme que le polyptyque de la Cervara (1506), de Gérard David et une Adoration des mages, un triptyque de Pieter Coecke van Aelst. En 1546, le monastère, élevé au rang d'abbaye, est fortifié afin de faire face aux incursions des pirates d'Afrique du Nord. À la fin du XVIIIe siècle, après la conquête française de l'Italie, l'abbaye est supprimée et mise à sac. Le polyptyque de Cervara a été démembré et vendu par morceaux. Quatre panneaux se trouvent dans la Galerie du Palazzo Bianco à Gênes, alors que les trois autres sont au Metropolitan Museum of Art de New York et au Musée du Louvre à Paris. En 1804 le monastère est acheté par les trappistes français qui l'abandonnent en 1811. En 1901, l'ordre des Chartreux l’achète pour servir de maison de refuge aux religieux de la chartreuse de Montrieux et de Mougères expulsés de France. En 1936, les chartreux la quitte pour retourner à la Chartreuse de Mougères. Après plusieurs changements de propriétaires, il est actuellement la propriété d'un collectionneur privé. En 1912, il fut déclaré monument national. La décoration de marbre est le fruit d'une restauration du XVIIIe siècle. Le verger des moines est maintenant remplacé par un jardin à l'italienne de style Renaissance. Pendant son histoire, l'abbaye de Cervara a abrité de nombreux hommes célèbres comme le pape Grégoire IX, Maximilien d'Autriche et François Ier de France qui a été emmené ici en 1525 comme prisonnier après sa défaite à la bataille de Pavie. Notes et références Bibliographie (it) R. Zanussi, San Colombano d'Irlanda Abate d'Europa, Pontegobbo (it) Giovanni Ferrero, frammento di un legame millenario, Gênes - Bobbio, 2003 (it) A. Maestri, Il culto di San Colombano in Italia, Archivio storico di Lodi, 1939 (it) Archivum Bobiense, Bobbio, Rivista annuale degli Archivi storici Bobiensi, 1979-2008 Voir aussi Articles connexes Chartreuse de la Cervara Liens externes Site officiel Site des grands jardins italiens Page spécifique du site de la Soprintendenza per i Beni Architettonici e per il Paesaggio della Liguria Site de la commune de Santa Margherita Ligure Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Ligurie Portail du monachisme
Abadia de la Cervara

A Abadia de la Cervara, ou abadia de São Jerônimo no Monte Portofino, é um mosteiro italiano com vista para o mar. Ela tem vista para a Costa dos Golfinhos, no Golfo de Tigullio na província de Génova. A abadia, agora propriedade privada, é acessível a partir da estrada principal que conduz a partir de Santa Margherita Ligure, na aldeia de Portofino, com um desvio que leva diretamente ao templo religioso. História Origem do nome Na Idade Média, este lugar foi chamado Silvaria (de Silvas, a palavra latina que significa "floresta"), assim como todos os trechos de costa com vista para o Golfo de Tigullio que desce para o mar de Portofino, pois estava cheio de vegetação. O termo "Silvaria" foi mais tarde italianizado para Cervara. Descrição O edifício foi construído em 1361, idealizado por Otto Lanfranco, capelão da Abadia de Santo Estevão e monge em Génova, e após a autorização dada pelo monges colombinos, tornaram-se os proprietários da terra, em março de 1360. Em poucos anos, o mosteiro colombino foi construído, com o nome de São Jerônimo. Ligações externas La Cervara - Página oficial (em italiano)
Abbazia di San Liberatore a Maiella

San Liberatore a Maiella ist ein ehemaliges Kloster in Italien. Es liegt abgeschieden in der Gemeinde Serramonacesca (Provinz Pescara) in den Abruzzen. An dieser Stelle gab es seit dem 9. Jahrhundert Vorgängerbauten, von denen allerdings keinerlei Spuren erhalten sind. Das Kloster war ein Priorat von Montecassino, die urkundliche Überlieferung ist im dortigen Archiv aufbewahrt. Geschichte Zu Beginn des 11. Jahrhunderts entstand der gegenwärtige Bau. Er wird als eines der schönsten mittelalterlichen Architekturensembles der Abruzzen bezeichnet. Der Campanile aus dem 11. Jahrhundert ist der älteste in den Abruzzen. Die Kirche ist ein einzigartiger Bau, dessen Reichtum und Monumentalität in dieser Abgeschiedenheit überrascht, und der zugleich eine so vollkommene Regelmäßigkeit in Grundriss und Gestaltung aufweist, wie man sie in der Provinz selten findet. Die Fassade wurde verschiedentlich restauriert. Die Fenster entstanden erst im 16. Jahrhundert. Die ursprüngliche Struktur der Fassade ist nicht mehr rekonstruierbar. Erhalten sind lediglich die Portale. Literatur Roger Willemsen: Die Abruzzen. Das Bergland im Herzen Italiens. Kunst, Kultur und Geschichte. Köln 1990, S. 111 Le carte di S. Liberatore alla Maiella conservate nell’archivio di Montecassino, vol. I. Introduzione storica, paleografica e archivistica. Edizione dei documenti più antichi (†798-1000) e regesti di quelli posteriori di età medievale (1005-1500), a cura di Mariano Dell’Omo. Prefazione di Luigi Pellegrini, Montecassino 2003 (Miscellanea Cassinese 84). Le carte di S. Liberatore alla Maiella conservate nell’archivio di Montecassino, vol. II. I regesti di età moderna (1501-1735) con un’aggiunta sui “signa” dei notai nelle carte di S. Liberatore dal 950 al 1735, a cura di Mariano Dell’Omo, Montecassino 2006 (Miscellanea Cassinese 85). Weblinks Abbazia di San Liberatore a Majella (italienisch) "
San Liberatore a Maiella

San Liberatore a Maiella is an abbey and church in the territory of Serramonacesca, in the province of Pescara, region of Abruzzo, Italy. History The origin of the abbey is traditionally linked to Charlemagne, who is portrayed in a fresco fragment within the church. The 9th century edifice was rebuilt a first time from 1007 by the Benedictine monk St. Theobald. It was meant to be dedicated to St. Liberator, but it is probably dedicated to Jesus the Liberator instead. The current edifice, however, is that rebuilt starting from 1080 by Desiderius, abbot of Montecassino. The church remained in a decaying state until it was restored in 1967-1971. Architecture The abbey has a white façade with balanced volumes, flanked by a square-plan bell tower with three floors, having (starting from the lowest) single, double and triple mullioned windows. The façade has vertical relief in Lombard-Romanesque styles. The interior is on the basilica plan with a nave and two aisles, divided by seven round arcades with triangular piers. The triumphal arches (the central one is now missing) led to the presbytery. The arches are supported by cruciform pilasters which end with notable decorations, in a style similar to that of the nave's walls. The ceiling has wooden trusses. In the left aisles are the former accesses to the cloister and the monastery residential quarters, represented by two decorated doors. One has in its tympanum the typical flower motif of the Abruzzese Romanesque style. The nave's pavement has a rare pavement geometrical decoration which dates from c. 1200. The apse has frescoes from various ages, once united but now, after their restoration, separated: the one portraying Theobald in from the 16th century, while the second, with traces of saints' figures, is from the 12th century. The ambo has a square shape, and is similar to those in the San Clemente Abbey of Casauria and in that of San Pelino at Corfinio. References This article is a translation of the corresponding Italian article on it.wikipedia.org. See references given there.
Chiesa di San Pantaleo (Martis)

La chiesa di San Pantaleo è un luogo di culto sconsacrato situato poco fuori dall'abitato di Martis, nella Sardegna settentrionale. La chiesa, sino al 1920 consacrata al culto cattolico, versa in condizioni strutturali precarie a causa del cedimento della collina che la ospita e che ne ha comportato l'abbandono. Nonostante un intervento di riqualificazione effettuato tra il 1988 e il 1989, una parte del tetto è crollata. Edificata in forme romaniche ma con influenze gotico-aragonesi, la chiesa ha subito diversi interventi e rimaneggiamenti. Venne eretta tra il 1300 e il 1325 con un'unica navata a cui nel XV secolo furono aggiunte due navate laterali. Massicci pilastri a sezione cruciforme sostengono ciò che resta della copertura a botte; l'aula termina con il presbiterio di forma rettangolare. La facciata è segnata da un ampio portale sormontato da un grande rosone. Galleria d'immagini Bibliografia Manlio Brigaglia, Salvatore Tola (a cura di), Dizionario storico-geografico dei comuni della Sardegna, Sassari, Carlo Delfino editore, 2009, ISBN 88-7138-430-X. Francesco Floris (a cura di), Enciclopedia della Sardegna, Sassari, Newton&Compton editore, 2007. Chiesa di San Pantaleo, su comune.martis.ss.it. URL consultato il 26 giugno 2017. Altri progetti Wikimedia Commons contiene altre immagini della chiesa di San Pantaleo
Chiesa del Santo Bambino di Praga

La chiesa del Santo Bambino di Praga è un edificio religioso situato ad Ozieri, centro abitato della Sardegna settentrionale. Consacrata al culto cattolico, è sede dell'omonima parrocchia e fa parte della diocesi di Ozieri. Altri progetti Wikimedia Commons contiene altre immagini della chiesa del Santo Bambino di Praga Collegamenti esterni Santo Bambino di Praga, su carmelitanicentroitalia.it. URL consultato il 26 giugno 2017.