NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Santa Maria in Montesanto

Santa Maria in Montesanto är en kyrkobyggnad och mindre basilika i Rom, helgad åt Jungfru Maria. Kyrkan är belägen vid Piazza del Popolo i Rione Campo Marzio och tillhör församlingen Santa Maria del Popolo. Santa Maria in Montesanto bildar par med kyrkan Santa Maria dei Miracoli. De bägge kyrkornas exteriörer är likartade men invändigt är skillnaderna större. Kyrkans historia Ursprunget för de två kyrkorna kan härledas till 1600-talets restaurering av huvudingången till medeltidens och renässansens Rom från Via Flaminia – Porta del Popolo. Påve Alexander VII beställde upprustningen av området av arkitekten Carlo Rainaldi. I uppdraget ingick två kyrkor och dessa finansierades av kardinalen Girolamo Gastaldi (1616–1685), vars vapensköld finns avbildad i båda kyrkorna. Santa Maria in Montesanto byggdes på platsen för en äldre kyrka med samma namn och som administrerades av karmelitmunkar. Namnet Montesanto, italienska för ”heliga berget”, syftar på Karmelberget i Israel. Kyrkan började byggas den 15 juli 1662 och avslutades 1675, även om ytterligare påbyggnad utfördes 1679. Ursprunglig arkitekt var Carlo Rainaldi; ritningarna ändrades av Giovanni Lorenzo Bernini och slutfördes så småningom av Carlo Fontana. Helgonstatyerna på utsidan anses vara formgivna av Bernini. På 1700-talet uppfördes ett klocktorn. Interiören är elliptisk med en dodekagonal, tolvsidig, kupol. Det första kapellet till vänster är helgat åt helgonet Lucia, nästa kapell är helgat åt heliga Maria Maddalena dei Pazzi, en karmelitnunna som kanoniserades av påven Clemens X 1669. Det tredje kapellet benämns Cappella Montioni, eftersom det finansierades av familjen Montioni. År 1953 införde monsignoren Ennio Francia traditionen att i kyrkan hålla en konstnärsmässa. Varje söndag från och med den sista söndagen i oktober till den 29 juni firas en mässa där musik framförs. Mot slutet ber församlingen en särskild bön, Preghiera degli Artisti, för konstnärerna. Bilder Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version. Noter Tryckta källor Luciani, Roberto (1990) (på italienska). Santa Maria dei Miracoli e Santa Maria di Montesanto. Itinerari d'arte e di cultura — Chiese. Roma: Fratelli Palombi Editori. ISBN 88-7621-314-7 Petrocchi, Stefano. ”Santa Maria di Montesanto” (på italienska). Roma Sacra: guida alle chiese della città eterna (Roma: Cosmofilm) (1): sid. 29–34. ISSN 1126-6546. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Santa Maria in Montesanto.
Санта-Марія-ін-Монтесанто

Церква Санта-Марія-ін-Монтесанто (італ. Basilica di Santa Maria in Montesanto) належить до найвідоміших церков Рима. Побудована між 1662 та 1679 роками разом із своює близнючкою — Санта-Марія-дей-Міраколі на П'яцца-дель-Пополо. Архітекторами цих будівель, на заході від Via del Corso — Санта-Марія-дей-Міраколі і на сході Санта-Марія-ін-Монтесанто були — Карло Райнальді, Карло Фонтана та Лоренцо Берніні. Припускається також урбаністичний вплив папи Олександра VII на облаштування цього архітектурного комплексу на П'яцца дель Пополо. На противагу до круглих обрисів Санта-Марія-дей-Міраколі церква Санта-Марія-ін-Монтесанто має овальні форми центральної будови. Головний портал її також виходить на площу. Інтер'єр прикрашено вівтарем роботи Маттіа де Россі. Карло Маратта є творцем картини вівтаря третьої каплиці зліва від входу до церкви. Галерея Примітки Джерела Herbert Rosendorfer Kirchenführer Rom. Edition Leipzig 1999, ISBN 3-361-00485-3, Ст. 171. (нім.)
Петиненго

Петинѐнго (на италиански: Pettinengo; на пиемонтски: Petnengh, Петъненг) е село и община в Северна Италия, провинция Биела, регион Пиемонт. Разположено е на 703 m надморска височина. Населението на общината е 1429 души (към 2015 г.). Източници Външни препратки Уебсайт на общината
Pettinengo

Pettinengo ist eine Gemeinde in der italienischen Provinz Biella (BI), Region Piemont. Lage und Einwohner Die 1448 Einwohner (Stand 31. Dezember 2024) zählende Gemeinde Pettinengo liegt rund 10 Kilometer nordöstlich von der Provinzhauptstadt Biella an den südlichen des Cima Sant'Eurosia (823 m). diese außergewöhnliche Panoramalage hat dem Ort den Beinamen „Balkon des Biella-Gebiets“ eingebracht. Zur Gemeinde Pettinengo gehört auch eine große und eine kleinere Verwaltungsinsel in den Bergen des oberen Valle Séssera, deren höchster Punkt die Cima di Bo (2556 m) ist. Im Norden wird es vom Sesia-Sessera-Gebirgszug und im Süden vom Dolca-Bach begrenzt. Es umfasst eine Reihe von Bergweiden, von denen einige noch in der Sommersaison genutzt werden, sowie eine zweite, kleinere Weide, die flussaufwärts von Piedicavallo im oberen Cervo-Tal liegt. Beide Exklaven grenzen an die Provinz Vercelli. Die Nachbargemeinden sind Andorno Micca, Biella, Bioglio, Callabiana, Camandona, Piedicavallo, Pila, Piode, Rassa, Ronco Biellese, Scopello, Selve Marcone, Tavigliano, Ternengo, Valle Mosso, Valle San Nicolao, Veglio und Zumaglia. Bevölkerungsentwicklung Weblinks Einzelnachweise
Pettinengo

Pettinengo is a comune (municipality) in the Province of Biella in the Italian region Piedmont, located about 60 kilometres (37 mi) northeast of Turin and about 3 kilometres (2 mi) southeast of Biella. As of 31 December 2004, it had a population of 1,567 and an area of 11.5 square kilometres (4.4 mi2). Pettinengo borders the following municipalities: Andorno Micca, Biella, Bioglio, Callabiana, Camandona, Piedicavallo, Pila, Piode, Rassa, Ronco Biellese, Scopello, Tavigliano, Ternengo, Valle Mosso, Valle San Nicolao, Veglio, Zumaglia. History From 1 January 2017 Pettinengo absorbed the neighbouring municipality of Selve Marcone. Demographic evolution References Media related to Pettinengo at Wikimedia Commons
Pettinengo

Pettinengo est une commune italienne de la province de Biella, dans la région Piémont. Administration Hameaux Azario, Fassoletto, Gurgo, Livera, Mazza, Miniggio, Molinetto, Perino, Piana, San Francesco, Selva, Selve Marcone, Trivero, Vaglio. Communes limitrophes Andorno Micca, Biella, Bioglio, Callabiana, Camandona, Piedicavallo, Pila, Piode, Rassa, Ronco Biellese, Scopello, Selve Marcone, Tavigliano, Ternengo, Valle Mosso, Valle San Nicolao, Veglio, Zumaglia. Notes et références Portail du Piémont
Pettinengo

Pettinengo (piemontiul: Pcinengh) település Olaszországban, Piemont régióban, Biella megyében. Lakosainak száma 1442 fő (2023. január 1.). Pettinengo Andorno Micca, Biella, Callabiana, Camandona, Piedicavallo, Piode, Ronco Biellese, Ternengo, Valle San Nicolao, Zumaglia, Rassa, Scopello, Veglio, Bioglio, Pila, Tavigliano és Valdilana községekkel határos. Népesség A település lakossága az elmúlt években az alábbi módon változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Pettinengo

Pettinengo is een gemeente in de Italiaanse provincie Biella (regio Piëmont) en telt 1567 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 11,5 km², de bevolkingsdichtheid is 136 inwoners per km². Demografie Pettinengo telt ongeveer 689 huishoudens. Het aantal inwoners daalde in de periode 1991-2001 met 6,1% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie Pettinengo grenst aan de volgende gemeenten: Andorno Micca, Biella, Bioglio, Callabiana, Camandona, Piedicavallo, Pila (VC), Piode (VC), Rassa (VC), Ronco Biellese, Scopello (VC), Selve Marcone, Tavigliano, Ternengo, Valle Mosso, Valle San Nicolao, Veglio, Zumaglia.
Pettinengo

Pettinengo é uma comuna italiana da região do Piemonte, província de Biella, com cerca de 1.597 habitantes. Estende-se por uma área de 11 km², tendo uma densidade populacional de 145 hab/km². Faz fronteira com Andorno Micca, Biella, Bioglio, Callabiana, Camandona, Piedicavallo, Pila (VC), Piode (VC), Rassa (VC), Ronco Biellese, Scopello (VC), Selve Marcone, Tavigliano, Ternengo, Valle Mosso, Valle San Nicolao, Veglio, Zumaglia. Demografia Referências
Петтиненго

Петтиненго (итал. Pettinengo) — коммуна в Италии, располагается в регионе Пьемонт, в провинции Бьелла. Население составляет 1554 человека (2008 г.), плотность населения составляет 141 чел./км². Занимает площадь 11 км². Почтовый индекс — 13843. Телефонный код — 015. Покровителями коммуны почитаются святой Стефан, первомученик, празднование 26 декабря, и святой апостол Иаков Старший, празднование 25 июля. Демография Динамика населения: Администрация коммуны Официальный сайт: Ссылки http://www.istat.it/ Архивная копия от 22 февраля 2011 на Wayback Machine http://www.istat.it/english/ Архивная копия от 7 декабря 2009 на Wayback Machine
Петиненго

Петиненго (итал. Pettinengo) је насеље у Италији у округу Бијела, региону Пијемонт. Према процени из 2011. у насељу је живело 1599 становника. Насеље се налази на надморској висини од 713 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 1.624 становника. Партнерски градови Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Петтіненго

Петтіненго, Петтіненґо (італ. Pettinengo, п'єм. Pcinengh) — муніципалітет в Італії, у регіоні П'ємонт, провінція Б'єлла. Петтіненго розташоване на відстані близько 540 км на північний захід від Рима, 65 км на північний схід від Турина, 5 км на південний схід від Б'єлли. Населення — 1440 осіб (2014). Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 110 іноземців з 25 країн, серед них 14 громадян країн Євросоюзу та 4 громадяни України. Сусідні муніципалітети Андорно-Мікка Б'єлла Біольйо Каллаб'яна Камандона П'єдікавалло Піла Пьоде Расса Ронко-Б'єллезе Скопелло Сельве-Марконе Тавільяно Терненго Валле-Моссо Валле-Сан-Ніколао Вельйо Цумалья Див. також Список муніципалітетів провінції Б'єлла Примітки
Església de San Michele in Foro

L'Església de San Michele in Foro (en català: Sant Miquel al Fòrum) és una església catòlica de la ciutat de Lucca, a la Toscana, a Itàlia central, construïda sobre l'antic fòrum romà. Es troba a la Piazza San Michele (plaça de Sant Miquel), sobreelevada i envoltada per columnes de marbre connectades per cadenes de metall, i està flanquejada per una filera d'edificis medievals. En aquesta plaça també hi ha una estàtua en honor de Francesco Burlamacchi. Història Al centre de l'antiga ciutat romana, on hi havia el fòrum, es va establir al segle VIII, una església dedicada a Sant Miquel, i més tard s'hi van afegir un hospital i un monestir. Aquesta església és esmentada per primera vegada l'any 795 com a fòrum (al fòrum). Va ser reconstruïda després de 1070 per voluntat del Papa Alexandre II, i va continuar fins al segle XIV. Fins a 1370 va ser la seu del Consiglio Maggiore (Consell Major), l'assemblea més important de la comuna. Aquesta església està dedicada a l'Arcàngel Miquel. Descripció Exterior L'església de Sant Miquel és una església amb planta de creu llatina fortament influenciada per l'estil romànic pisà. En aquesta església hi destaca la façana del segle xiii, on hi ha una sèrie d'escultures i incrustacions, moltes de les quals van ser reconstruïdes o refetes al segle XIX. La part inferior té una sèrie d'arcs cecs, al centre dels quals inclou el portal principal. La part superior, construïda amb gran quantitat de materials de ferro per contrarestar el vent, té quatre ordres de galeries petites. A la part superior hi ha una estàtua de marbre de l'arcàngel Miquel, de 4 m d'alçada, a l'acte de derrotar un drac amb una llança. A banda i banda hi ha dos àngels. Segons una llegenda, el dit d'un dels àngels tindria un diamant enorme. A la cantonada inferior dreta de la façana hi ha una estàtua de la Madonna salutis portus de 1480, obra de Matteo Civitali per celebrar el final de la pesta de 1476. La torre del campanar es troba al creuer dret. Interior L'interior de l'església té una nau central i dues de laterals amb absis semicircular i transsepte, la nau es recolza en arcs sobre columnes monolítiques. Des del creuer sud s'aixeca el campanar, construït entre els segles XII i XIV, amb una sèrie de finestres geminades individuals, dobles i triples. L'últim pis va ser enderrocat durant el govern de Giovanni dell'Agnello (1364-1368), Duc de Pisa. Entre les obres d'art a l'interior destaca una Verge amb el Nen de terracota de Luca della Robbia i un panell amb quatre sants de Filippo Lippi. Galeria d'imatges Referències
San Michele in Foro

San Michele in Foro (Svatý Michael na fóru) je římskokatolická bazilika v Lucce ve střední Itálii, postavená na místě starověkého římského fóra. Až do roku 1370 zde bylo sídlo Consiglio Maggiore (Velké rady), nejdůležitějšího orgánu města. Chrám je zasvěcen archandělu Michaelovi. Kostel je poprvé zmiňován v roce 795 jako ad foro (na fóru). Byl přestavěn po roce 1070 z rozkazu papeže Alexandra II. Pozoruhodná je fasáda ze 13. století s velkým množstvím soch a zdobných prvků, renovovaná v 19. století. Spodní část má řadu slepých arkád, v jejichž středu je hlavní portál. Horní část, postavená s využitím velkého množství železa, aby byla odolná větru, má čtyři řady malých lodžií. Na vrcholu je 4 metry vysoká socha sv. Michaela s dalšími dvěma anděly po boku. Podle legendy je na andělově prstu velký diamant. V pravém dolním rohu fasády je socha Madony z roku 1480 od Mattea Civitalia, vytvořená na oslavu konce moru z roku 1476. Interiér trojlodního kostela charakterizuje transept a půlkruhová apsida; střechu podpírají arkády na monolitických sloupech. K jižnímu transeptu přiléhá zvonice postavená ve 12. až 14. století s řadou jednoduchých, dvojitých a trojitých sloupových oken. Poslední patro bylo zbořeno během vlády Giovanniho dell'Agnella (1364–1368), dóžete z Pisy. Mezi umělecká díla v interiéru patří terakota Madona s dítětem od Lucy della Robbia a panel se čtyřmi světci od Filippina Lippiho. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku San Michele in Foro na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu San Michele in Foro na Wikimedia Commons
San Michele in Foro

San Michele in Foro is a Roman Catholic basilica church in Lucca, Tuscany, central Italy, built over the ancient Roman forum. Until 1370 it was the seat of the Consiglio Maggiore ("Major Council"), the commune's most important assembly. It is dedicated to Archangel Michael. History The church is mentioned for the first time in 795 as ad foro (in the forum). It was rebuilt after 1070 by will of Pope Alexander II. Notable is the façade, from the 13th century, with a large series of sculptures and inlays, numerous of which were remade in the 19th century. There is a description by John Ruskin of the decayed state of that façade, observed during his tour of 1845. The lower part has a series of blind arcades, the central of which includes the main portal. The upper part, built using plenty of iron materials to counter wind, has four orders of small loggias. On the summit, flanked by two other angels, is the 4 m-tall statue of St. Michael the Archangel. According to a legend, an angel's finger would have a huge diamond. On the lower right corner of the façade is a statue (1480) of the Madonna salutis portus, sculpted by Matteo Civitali to celebrate the end of the 1476 plague. The church interior has a nave and two aisles with transept and semicircular apse; the nave is supported by arcades on monolithic columns. From the southern transept rises the bell tower, built in the 12th-14th centuries, with a series of single, double and triple mullioned windows. The last floor was demolished during the rule of Giovanni dell'Agnello (1364–1368), Doge of Pisa. Interior Amongst the artworks in the interior, are a Madonna with Child terracotta by Luca della Robbia and a panel with Four Saints by Filippino Lippi. San Divino Armeno The body of a pilgrim saint, San Divino Armeno, is preserved under the high altar in the church. Born in Armenia around 1000, he embarked on a pilgrimage to Jerusalem and Rome, eventually reaching Lucca in 1050 along the Via Francigena. He died in the city during a stop of the pilgrimage to Santiago de Compostela. He died on June 3, 1050, and was initially buried outside the church. His remains were later moved to the altar inside the church. San Divino was likely declared a saint by Pope Alexander III in 1159. His body is one of Italy's oldest known mummified saints. A 2018 paleopathological study confirmed his death occurred between 1025 and 1124, consistent with historical accounts. Gallery See also Romanesque architecture Saint Michael (Roman Catholic) References External links Page with numerous sculpture details (in Italian) HD 360° Panoramic Interactive Photo of San Michele in Foro Square Made by Hans von Weissenfluh for Tuscany tourism promotion official website.
Iglesia de San Miguel en Foro

La Iglesia de San Miguel en Foro (en italiano: Chiesa di San Michele in Foro) es una iglesia católica de la ciudad de Lucca, Toscana, Italia central, construida sobre el antiguo foro romano. Se encuentra en la plaza de San Miguel (Piazza San Michele), sobreelevada rodeada por columnas de mármol conectadas por cadenas de metal y está flanqueada por una hilera de edificios medievales. En esta plaza se encuentra también una estatua en honor de Francisco Burlamacchi. Historia En el centro de la antigua ciudad romana, donde se hallaba el foro, se estableció en el siglo VIII, una iglesia dedicada a San Miguel, que se adjunta a un hospital y un monasterio. Esta iglesia es mencionada por primera vez en el año 795 como as foro (en el foro). Fue reconstruida después de 1070 por voluntad del Papa Alejandro II, y continuó hasta el siglo XIV. Hasta 1370 fue la sede del Consiglio Maggiore (Consejo Mayor), la asamblea más importante de la comuna. Esta iglesia está dedicada al Arcángel Miguel. Descripción Exterior La iglesia de San Miguel es una iglesia con planta de cruz latina fuertemente influenciado por el estilo románico pisano. En esta iglesia se destaca la fachada del siglo XIII, donde hay una serie de esculturas e incrustaciones, muchas de las cuales fueron reconstruidas o rehechas en el siglo XIX. La parte inferior tiene una serie de arcos ciegos, en el centro de los cuales incluye el portal principal. La parte superior, construida con gran cantidad de materiales de hierro para contrarrestar el viento, tiene cuatro órdenes de galerías pequeñas. En la parte superior hay una estatua de mármol del arcángel Miguel, de 4 m de altura, en el acto de derrotar a un dragón con una lanza. A ambos lados hay dos ángeles. Según una leyenda, los dedos de uno de los ángeles tendría un enorme diamante. En la esquina inferior derecha de la fachada se encuentra una estatua de la Madonna salutis portus de 1480, obra de Matteo Civitali para celebrar el final de la plaga de 1476. La torre del campanario se encuentran en el crucero derecho. Interior El interior de la iglesia tiene una nave central y dos laterales con ábside semicircular y transepto, la nave se apoya en arcos sobre columnas monolíticas. Desde el crucero sur se levanta el campanario, construido entre los siglos XII y XIV, con una serie de ventanas geminadas individuales, dobles y triples. El último piso fue demolido durante el gobierno de Giovanni dell'Agnello (1364-1368), Duque de Pisa. Entre las obras de arte en el interior se destaca una Virgen con el Niño de terracota de Luca della Robbia y un panel con cuatro santos de Filippino Lippi. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Miguel en Foro. http://web.rete.toscana.it/Fede/luogo.jsp?identificativo=2823&lingua=italiano http://www.hvweb.net/it/foto360/toscana/ Vista panorámica interactiva de 360° de alta definición de la Plaza San Miguel. Galería de imágenes
Kerk San Michele in Foro

De kerk San Michele in Foro is een kerk gelegen aan de Piazza San Michele in Pisaans-romaanse stijl in Lucca in Italië op de plaats waar vroeger het Romeinse forum was gesitueerd. Ze staat vooral bekend om de rijkbewerkte façade of voorgevel. Het gebouw beschikt over verschillende soorten en kleuren marmer die gebruikt zijn in onder meer de façade. Mede door het gebruik van marmer aan de buitenkant en de voorgevel wordt deze kerk door veel Toscanen beschouwd als een van de mooiste kerken van de regio Toscane. In 1070 is men, in opdracht van Paus Alexander II - die vier jaar bisschop van Lucca was, met de bouw begonnen. Deze werd echter nooit voltooid: doordat er te veel geld aan de gevel van de kerk was besteed, bleef er voor de rest van de kerk niet veel meer over. Exterieur De kerk heeft kleine loggia's, zuilengangen en gedraaide zuilen op de gevel. Boven een rij van zeven blinde bogen verheffen zich vier dwerggalerijen, twee over de hele breedte van de gevel, de twee bovenste alleen over het middenstuk. De zones boven de bogen zijn versierd met dier- en bladmotieven van ingelegd marmer. Er zijn hoofdjes boven de zuiltjes. Sommige hoofden, zoals die van Garibaldi en Cavour, zijn toegevoegd tijdens een restauratie in de 19e eeuw. Bovenop staat een beeld van de aartsengel Michaël. Interieur Het interieur is in sobere Romaanse stijl. Er is een triomfboog in het schip. Boven het altaar is een wit terracottaschilderij van een Madonna met kind van Andrea della Robbia. Ook is er een houten beschilderd kruis uit de 12e eeuw. In de rechterkruisbeuk hangt een schilderij van Filippino Lippi met een afbeelding van de heiligen Rochus, Sebastiaan en Hiëronymus met de heilige Helena.
Igreja de São Miguel no Fórum

A Igreja de São Miguel no Fórum (em italiano: San Michele in Foro), é uma igreja românica de Lucca, na Itália. História e arte Os primeiros registros sobre a igreja, situada no coração do antigo fórum da cidade romana de Luca, datam do século VIII. Em 845 foi doada ao conde Agano, e no final do século X seu patrimônio foi enriquecido com terras e casas de seu entorno. Também foram anexados mais tarde um hospital e um mosteiro. A presente construção é produto de uma reforma ordenada pelo Papa Alexandre II, entre 1061 e 1073, sendo um primoroso exemplo do primeiro estilo românico desenvolvido em Lucca. A autoria do projeto é incerta, mas pode ter sido de Guidetto da Como. As obras continuaram no século XII, completando o corpo do edifício, onde aparece influência da arquitetura de Pisa. Neste período foi erguido também o campanário. A parte superior da fachada data do século XIV, quando as obras foram interrompidas, possivelmente por falta de recursos. A fachada apresenta um verticalismo típico do gótico, mas sua decoração ainda é românica. Destacam-se no topo um grupo de estátuas de São Miguel e anjos, e no canto direito do corpo da igreja, uma estátua da Virgem Maria com o Menino Jesus, de Matteo Civitali. A fachada abunda em motivos decorativos típicos da cultura Lucchese, incluindo plantas, animais, figuras humanas e signos zodiacais, e as colunetas são de formas muito variadas. No início do século XVI a nave foi coberta interiormente com abóbadas por Francesco Marti, ocultando o vigamento de madeira aparente do telhado, e no processo se perderam afrescos do século XIII. Em 1828, por decreto do Duque de Lucca, Carlo Lodovico di Borbone, a fachada recebeu acréscimos em pinturas e rebocos, e em 1837 o interior foi restaurado, removendo-se o reboco que cobria a pedra. Em 1859 novas intervenções na fachada, levadas a cabo por Giuseppe Pardini, alteraram diversas características originais, removendo cabeças em relevo antigas e adicionando outras com retratos de personagens modernos, e algumas colunas também foram alteradas ou refeitas com resultados estéticos discutíveis. Nos anos 50 e 60 novas restaurações tentaram recuperar o aspecto primitivo da fachada, adulterado no século XIX. O interior tem uma planta basilical, com três naves, transepto e abside. Mede 48 m de comprimento, 32 m de largura no transepto, e 19 m de altura. Suas várias capelas exibem uma quantidade de obras de arte, incluindo de mestres como Andrea della Robbia, Matteo Civitali e Filippino Lippi. Referências