NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Bergamo Cathedral

Bergamo Cathedral (Italian: Duomo di Bergamo, Cattedrale di Sant'Alessandro) is a Roman Catholic cathedral in Bergamo, Italy, dedicated to Saint Alexander of Bergamo, patron saint of the city. It is the seat of the Bishop of Bergamo. History From no later than the 9th century there were two cathedrals in Bergamo: one was the basilica of Saint Alexander, which stood on the site believed to be that of his martyrdom, and the other was dedicated to Saint Vincent, construction of which apparently began in the Lombard era, on the site of the present cathedral. Bishop Giovanni Barozzi commissioned the re-building of the cathedral of St. Vincent in the mid-15th century, for the plans of which Filarete claimed credit. In 1561 the Venetians demolished the cathedral of St. Alexander for reasons of military expediency, leaving St. Vincent's as the sole survivor. At the beginning of the 17th century Bishop Giovanni Emo unified the canons of the two old cathedrals. Finally Bishop Gregorio Barbarigo succeeded in obtaining from Pope Innocent XI the bull Exponi nobis of 18 August 1697, which established for the diocese a single chapter and a single cathedral, changing the dedication of the surviving cathedral to Saint Alexander from Saint Vincent. In 1689, the structure was refurbished to designs by Carlo Fontana. Another major renovation was undertaken in the 19th century, culminating in the completion of the Neo-classical west front in 1889. Interior The cathedral has a Latin cross ground plan with a single nave. The first side-chapel to the right contains a St. Benedict and Saints by Andrea Previtali (1524), and the first side-chapel to the left, the Madonna and child with saints by Giovan Battista Moroni (1576). The church also contains a Madonna with child with two doves by Giovanni Cariani, as well as canvases attributed to Giambettino Cignaroli and Sebastiano Ricci, including a Saints Firmus, Rusticus, and Proculus (1704). In the apse is a Martyrdom of Bishop Saint John of Bergamo (1731-1743) by Giovanni Battista Tiepolo and a Saint Alexander by Carlo Innocenzo Carloni. The main altar was designed by Filippo Juvarra. The choir area has wooden intaglio panels by Johann Karl Sanz. Baptistery Nearby stands the octagonal baptistery, constructed in 1340 by Giovanni da Campione for the Basilica of Santa Maria Maggiore. During major building works in 1650 the baptistery was dismantled, but was saved, and in 1856 reassembled in the canons' courtyard. It was moved to its present site in 1889. Inside are bas-reliefs of episodes of the Life of Christ, a statue of John the Baptist and a font of 1340 by Giovanni da Campione. Round the upper level runs a colonnade, and over it stand eight 14th-century statues representing the Virtues. Sources Bergamo Cathedral official website (in Italian) Bergamo Cathedral official website: virtual tour (in Italian) Cathedral interior Archived 2016-03-03 at the Wayback Machine (in Italian) Brief description (in Italian) Description (in Italian)
Catedral de San Alejandro (Bérgamo)

La catedral de San Alejandro​ o simplemente catedral de Bérgamo​ (en italiano: Basilica Cattedrale di S. Alessandro in Colonna) es una catedral católica en Bérgamo, Italia,​ dedicada a san Alejandro de Bérgamo, patrón de la ciudad. Es la sede del obispo de Bérgamo. Al menos desde el siglo IX hubo dos catedrales en Bérgamo: una era la basílica de san Alejandro, que se había erigido en el sitio en que se creía que había sido martirizado, y la otra estaba dedicada a san Vicente, cuya construcción aparentemente comenzó en la era longombarda, en el sitio de la actual catedral. El obispo Giovanni Barozzi encargó la reconstrucción de la catedral de san Vicente a mediados del siglo XV, cuyo proyecto fue encargado a Antonio di Pietro Averlino, más conocido como Filarete. En 1561 los venecianos demolieron la catedral de san Alejandro por razones de conveniencia militar, dejando a san Vicente como la única sobreviviente. A principios del siglo XVII el obispo Giovanni Emo unificó los canónigos de las dos viejas catedrales. Finalmente el obispo Gregorio Barbarigo logró obtener del papa Inocencio XI la bula Exponi nobis del 18 de agosto de 1697, que estableció para la diócesis un único capítulo y una sola catedral, cambiando la dedicación de la catedral de san Vicente a san Alejandro. En 1689, la edificación fue restaurada según proyecto de Carlo Fontana. Otra renovación importante fue emprendida en el siglo XIX, culminando con la finalización de la fachada occidental neoclásica en 1889. Galería de imágenes Véase también Anexo:Basílicas y catedrales de Italia Referencias
Cathédrale Saint-Alexandre de Bergame

La cathédrale Saint-Alexandre (italien : cattedrale di Sant'Alessandro) ou cathédrale de Bergame (italien : duomo di Bergamo) est une cathédrale catholique romaine dédiée à Alexandre de Bergame, saint-patron de la ville de Bergame en Lombardie. Elle est le siège du diocèse de Bergame. Historique Dès le IXe siècle, existaient deux cathédrales dans la ville de Bergame. L'une était la basilique Saint-Alexandre, située à l'endroit supposé de son martyre, l'autre était la cathédrale Saint-Vincent située sur le site de l'actuel édifice. En 1561, les Vénitiens détruisirent la cathédrale Saint-Alexandre. C'est finalement au XVIIe siècle qu'une bulle du pape Innocent XI établit un même chapitre et une seule cathédrale. En 1689, la structure a été rénovée par Carlo Fontana. Une autre rénovation importante entreprise au XIXe siècle, a principalement apporté la façade néo-classique (1889). Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Bergamo Cathedral » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Liste des cathédrales d'Italie Liens externes Site officiel Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Ressources relatives à l'architecture : LombardiaBeniCulturali Structurae Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de la Lombardie
Catedral de Bérgamo

A Catedral de Bérgamo (em italiano: Duomo di Bergamo, ou Cattedrale di Sant'Alessandro) é uma catedral da Igreja Católica situada na cidade de Bérgamo, na Itália, dedicada a Alexandre de Bérgamo, padroeiro local. É a sede episcopal da Diocese de Bérgamo. História Desde, no máximo, o século IX, existiam duas catedrais em Bérgamo: a basílica de Santo Alexandre, construída sobre o local tradicional de seu martírio, e a catedral de São Vicente, iniciada durante o domínio lombardo da península Itálica, no local onde hoje está a atual catedral. No século XV, o então bispo Giovanni Barozzi ordenou a reconstrução da catedral de São Vicente — projeto cuja autoria foi reivindicada pelo arquiteto florentino Filarete. Em 1561, os venezianos demoliram a catedral de Santo Alexandre por razões militares, tornando a de São Vicente a única catedral funcional da cidade. No início do século XVII, o bispo Giovanni Emo unificou os cônegos das duas igrejas em um único corpo. Finalmente, em 18 de agosto de 1697, por meio da bula papal Exponi nobis, promulgada pelo Papa Inocêncio XI, o bispo Gregorio Barbarigo oficializou a união das duas catedrais, rededicando a de São Vicente a Santo Alexandre. A estrutura foi remodelada em 1689, segundo os planos do arquiteto Carlo Fontana. Outra grande reestruturação ocorreu no século XIX, culminando na finalização da fachada ocidental em estilo neoclássico em 1889. Interior A planta da catedral segue o formato de uma cruz latina, com uma única nave, semelhante à Basílica de São Pedro. A primeira capela lateral à direita contém a pintura São Bento e os Santos (1524), de Andrea Previtali. A primeira capela à esquerda abriga A Madonna e o Menino com Santos (1576), de Giovan Battista Moroni. A igreja também conserva Madonna com Menino e dois pombos, de Giovanni Cariani, além de telas atribuídas a Giambettino Cignaroli e Sebastiano Ricci, incluindo a obra Santos Firmo, Rústico e Próculo (1704). Na abside estão as pinturas Martírio do Bispo São João de Bérgamo (1731–1743), de Giovanni Battista Tiepolo, e Santo Alexandre, de Carlo Innocenzo Carloni. O coro possui painéis entalhados em alto-relevo, obra de Johann Karl Sanz. O altar-mor foi projetado por Filippo Juvarra. Batistério Nas proximidades da catedral localiza-se o batistério, com planta octogonal, construído em 1340 pelo arquiteto Giovanni da Campione, originalmente destinado à Basílica de Santa Maria Maior. O edifício foi desmontado em 1650 durante reformas, mas reconstruído em 1856 no pátio dos cônegos e, por fim, transferido para seu local atual em 1889. Seu interior abriga baixos-relevos representando a vida de Cristo, uma estátua de João Batista e uma pia batismal projetada por Giovanni da Campione, datada de 1340. Na parte superior do batistério, oito colunas se erguem sobre estátuas que simbolizam as virtudes. Referências Veja também Website oficial da catedral (em italiano) Tour virtual oficial (em italiano) Catedral inferior (em italiano) Descrição breve (em italiano) Descrição geral (em italiano)
Chiesa di Santa Maria Assunta (Selva di Progno)

La chiesa di Santa Maria Assunta è la parrocchiale di Selva di Progno, in provincia e diocesi di Verona; fa parte del vicariato dell'Est Veronese. Storia La primitiva cappella di Selva sorse nel Basso Medioevo; di sicuro era già esistente nel Quattrocento. La prima pietra della nuova parrocchiale venne posta nel 1862; l'edificio, che andò a inglobare l'antica chiesetta, destinata poi a cappella feriale, fu portato a compimento l'anno successivo. Nel 1924 venne costruita la sagrestia, in posizione simmetrica alla cappella feriale; la consacrazione fu impartita nel 1932 dal vescovo Girolamo Cardinale. Descrizione Esterno La facciata a capanna della chiesa, rivolta a sudovest, è scandita da quattro lesene corinzie, poggianti su un alto basamento e sorreggenti il fregio liscio e il frontone con cornice dentellata; al centro è collocato il portale d'ingresso, sormontato dal timpano triangolare e da un grande arco a tutto sesto in rilievo, mentre ai lati si aprono due nicchie ospitanti altrettante statue. Annesso alla parrocchiale è il campanile in pietra a base quadrata, la cui cella presenta una bifora per lato ed è coronata da una guglia piramidale poggiante sul tamburo ottagonale. Interno L'interno dell'edificio si compone di un'unica navata, sulla quale si affacciano le cappelle laterali e le cui pareti sono scandite da lesene sorreggenti la cornice, sopra la quale si imposta la volta a botte lunettata; al termine dell'aula si apre attraverso un arco trionfale il presbiterio, rialzato di tre scalini, coperto da una cupola su pennacchi e chiuso dall'abside semicircolare. Qui sono conservate diverse opere di pregio, tra le quali i dipinti a tempera raffiguranti l'Assunzione della Madonna al centro della volta, Dio Padre contornato da Angeli sulla cupola, i Quattro Evangelisti sui pennacchi e Gesù Cristo in trono con Santi sul catino absidale. Note Voci correlate Selva di Progno Parrocchie della diocesi di Verona Diocesi di Verona Regione ecclesiastica Triveneto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Maria Assunta Collegamenti esterni Parrocchia di SANTA MARIA ASSUNTA, su parrocchiemap.it. URL consultato il 21 agosto 2021. Parrocchia di Selva di Progno, Verona, su siusa.archivi.beniculturali.it. URL consultato il 21 agosto 2021.
Kostel Santa Maria delle Piante

Kostel Santa Maria delle Piante (latinsky Sanctae Mariae in Palmis), známý také pod jménem Kostel "Domine Quo Vadis", je barokní sakrální stavba, nacházející se na jižním okraji Říma. Malý kostel ležící na staré appijské cestě je proslulý především tím, že byl postaven na místě, kde se podle církevní tradice setkal svatý Petr se zmrtvýchvstalým Ježíšem Kristem. Původ názvu Petrovi, utíkajícímu před pronásledováním z Říma, se na tomto místě údajně zjevil Kristus. Podle apokryfních Skutků Petrových se překvapený Peter zeptal Ježíše: "Kam jdeš, Pane?" Ježíš mu odpověděl: "Jdu do Říma, abych byl znovu ukřižován." Latinské "Domine Quo vadis? " (" Pane, kam jdeš? ") se stalo neoficiálním pojmenováním kostela. Stavební dějiny a popis Místo, na kterém současný kostel stojí, má dávnou tradici, sahající do antických dob. Nacházelo se zde totiž prostranství (campus) zasvěcené mytologickému božstvu zvanému Rediculus, pod jehož ochranu je utíkali všichni pocestní a prosili ho o šťastný návrat. Jeho pomoc očekávali hlavní ti, kteří se vydávali na dlouhou či nebezpečnou cestu. Po úspěšném návratu se zde nezapomněli zastavit, aby poděkovali za ochranu během cesty. V 9. století zde na památku události, setkání Ježíše s Petrem, postavili první křesťanský kostel. Do jeho interiéru byla zakomponována deska ukazující otisk dvou chodidel (dodnes, i když pouze v kopii, je nejcennějším artefaktem kostela – originál je uložen v kapli relikvií v nedaleké bazilice San Sebastiano fuori le mura). Kostel do dnešní podoby přestavěl kardinál Francesco Barberini, synovec papeže Urbana VIII., V roce 1637. Kostel spravují řeholníci Kongregace svatého archanděla Michala, jejichž klášter, pocházející ze 17. století, se přimyká ke kostelu. Význam kostela pro dějiny křesťanství zdůraznil i papež Jan Pavel II. (Kostel navštívil 22. března 1982), který ho označil jako "místo, které má zvláštní význam v historii Říma a v dějinách církve." Přes portál v hladkém průčelí, lemovaném po stranách dvojicí pilastrů a zakončeném tympanónem s barberiniovským erbem, se návštěvník dostane do jednolodního prostoru. Až do roku 1845 se nad portálem nacházel nápis, ozřejmujíci tradici tohoto místa: "Zastav své kroky poutníče a navštiv tento posvátný chrám, ve kterém najdeš stopy našeho Pána Ježíše Krista, když se setkal se svatým Petrem, který unikal z vězení. " Nápis současně vyzýval kolemjdoucí, aby přispěli almužnou na " vosk a oleje ". Nápis jako nevhodný dal odstranit papež Řehoř XVI. Nad hlavním oltářem je umístěn obraz nazvaný Madonna del Transito lemovaný po stranách nástěnnými malbami Ukřižování Ježíše Krista a Ukřižování svatého Petra. V lunetě nad oltářem je freska s výjevem setkání Ježíše Krista a Petra. Zajímavým uměleckým doplňkem je bronzová busta polského spisovatele Henryka Sienkiewicze, autora slavného historického románu Quo vadis. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Kostol Santa Maria delle Piante na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Santa Maria delle Piante na Wikimedia Commons Domine Quo Vadis - dostupné online
Santa Maria in Palmis

Santa Maria in Palmis (auch: Santa Maria delle Piante, lat.: Sanctae Mariae in Palmis, besser bekannt unter dem Namen Domine Quo Vadis?) ist eine kleine Kirche im Süden Roms im XI. Munizipium Appia Antica im Quartier Appio-Latino. Sie befindet sich ungefähr 800 m von der Porta San Sebastiano entfernt an der Gabelung der Via Appia Antica und der Via Ardeatina. Die Kirche gehört heute der Kongregation vom Heiligen Erzengel Michael. Geschichte Die Kirche wurde im 9. Jahrhundert an der Stelle erbaut, an der laut der apokryphen Apostelgeschichte des Petrus (Petrusakten) der aus Rom flüchtende Petrus auf Christus traf. Der Apostel fragte Jesus, wohin er gehe (Domine, quo vadis? – Herr, wohin gehst Du?). Er antwortete ihm mit „Venio Romam iterum crucifigi“ (Ich komme nach Rom, um erneut gekreuzigt zu werden). Daraufhin kehrte Petrus beschämt nach Rom zurück, um sein Martyrium zu erleiden. 1637 ließ Kardinal Francesco Barberini die Kapelle in der heutigen barocken Form neu errichten. Diese Stelle an der Via Appia markiert nach römischer Tradition den Ort, dem sich ein Soldat Hannibals im Zweiten Punischen Krieg am nächsten der Stadt Rom genähert hatte. Gebäude und Innenraum Die einschiffige Kirche wurde im 9. Jahrhundert errichtet und 1637 komplett im Auftrag von Francesco Barberini umgestaltet. Im Innenraum der Kirche befindet sich in der Nähe des Hauptportals die Kopie eines Steins (Original in San Sebastiano alle Catacombe) mit Fußabdrücken, die der Legende nach von Jesus Christus stammen. Daher auch der Beiname in palmis vom lateinischen palma für Fußfläche, genauso wie delle piante, das die gleiche Bedeutung auf Italienisch hat. Tatsächlich handelt es sich bei dem Stein um eine Votivtafel für eine glückliche Rückkehr, die vermutlich aus dem Tempel des Deus Rediculus (Der Gott der Umkehr) stammt, der in der Nähe der Kirche stand. In der Kirche befindet sich ein Denkmal für Henryk Sienkiewicz, den Autor des Romans Quo Vadis. Siehe auch Domine, quo vadis? Quo vadis? Weblinks Beschreibung bei www.romasegreta.it (italienisch) Die Kirche bei www.romeartlover.it (englisch) Einzelnachweise
Santa Maria in Palmis

Santa Maria in Palmis (Italian: Chiesa di Santa Maria delle Piante; Latin: Sanctae Mariae in Palmis), also known as Chiesa del Domine Quo Vadis, is a small church southeast of Rome. It is located about some 800 m from Porta San Sebastiano, where the Via Ardeatina branches off the Appian Way, on the site where, according to the apocryphal Acts of Peter, Saint Peter met the risen Christ while Peter was fleeing persecution in Rome. According to the tradition, Peter asked him, "Lord, where are you going?" (Latin: Domine, quo vadis?). Christ answered, "I am going to Rome to be crucified again" (Latin: Eo Romam iterum crucifigi). History There has been a sanctuary on the spot since the ninth century, but the current church is from 1637. The current façade was added in the 17th century. It has been supposed that the sanctuary might have been even more ancient, perhaps a Christian adaptation of an already existing temple: the church is in fact located in front of the sacred campus dedicated to Rediculus, the Roman "God of the Return". This campus hosted a sanctuary for the cult of the deity that received devotion by travellers before their departure, especially those going to face long and dangerous journeys to far-off places like Egypt, Greece or the East. Those travellers upon their safe return also stopped to thank the god for the happy outcome of their journey. The presence of the Apostle Peter in this area, where he is supposed to have lived, appears to be confirmed in an epigraph in the Catacombs of Saint Sebastian that reads Domus Petri (English: House of Peter). An epigram by Pope Damasus I (366–384) in honor of Peter and Paul reads: "You that are looking for the names of Peter and Paul, you must know that the saints have lived here." The two footprints on a marble slab at the center of the church — nowadays a copy of the original, which is kept in the nearby Basilica of San Sebastiano fuori le mura — are popularly believed to be a miraculous sign left by Jesus. The official name of the church alludes to these footprints: palmis refers to the soles of Jesus' feet. An inscription above the front door on the church's façade formerly read "Stop your walking, traveller, and enter this sacred temple in which you will find the footprint of our Lord Jesus Christ when He met with St. Peter who escaped from the prison. An alms for the wax and the oil is recommended in order to free some spirits from Purgatory." Pope Gregory XVI found the advertising tone of this inscription so inappropriate that he ordered its removal in 1845. There is also a modern column with a bust of Henryk Sienkiewicz, the Polish author of the famous historical fiction novel Quo Vadis: A Narrative of the Time of Nero (1896). It is said that Sienkiewicz was inspired to write his novel while sitting in this church. The church is currently administered by priests of the Congregation of Saint Michael the Archangel. See also Quo vadis Saint Peter's tomb References External links Media related to Santa Maria in Palmis (Rome) at Wikimedia Commons Official website
Église Santa Maria in Palmis

L'église Santa Maria in Palmis ou église Domine Quo Vadis est une église romaine, située dans le quartier Appio-Latino sur la via Appia, au croisement de la via Ardeatina. Historique L'église est construite au XVIIe siècle sur le site d'une chapelle remontant au IXe siècle érigée sur le lieu de la vision de saint Pierre, rapportée dans les actes de Pierre, lors de laquelle, fuyant Rome et les persécutions de Néron, il rencontre Jésus à qui il demande « Domine Quo vadis ? » (« Seigneur où vas-tu ? ») et qui lui répond « Venio Romam iterum crucifigi » (« Je vais à Rome me faire crucifier de nouveau »), comprenant ainsi qu'il doit retourner dans la ville et affronter son martyre. L'église héberge la Congrégation de Saint Michel Archange. Architecture et décorations L'église abrite une plaque de marbre blanc qui est une copie de celle de la basilique Saint-Sébastien-hors-les-Murs voisine, présentant l'empreinte de deux pieds que la tradition populaire associe à ceux de Pierre (et quelquefois à Jésus) et que le pape Innocent III a décrétée vraie. Elle a été incluse dans le Decretali di Gregorio IX, livre IV, tit. 17, cap. Per Venerabilem[réf. nécessaire]. Annexes Bibliographie Articles connexes Quo vadis Pierre (apôtre) Liens externes Site officiel Notes et références Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Rome
Santa Maria in Palmis-templom

A Santa Maria in Palmis-templom (olaszul: Chiesa di Santa Maria in Palmis, illetve: Chiesa del Domine Quo Vadis?) egy kis templom Róma délkeleti részén, A Via Appia Antica és a Via Ardeatina elágazásánál, körülbelül 800 méterre délre a Porta San Sebastianótól. A templom ma a Szent-Mihály Arkangyal Kongregáció tulajdonában van. Története A templom a legenda szerint azon a helyen épült, ahol az apokrif Péter apostol cselekedetei elmondása szerint a Rómából menekülő Péter apostol Jézussal találkozott és megkérdezte, hogy hová megy; (Domine, quo vadis - Uram, hová mész?). Krisztus erre az felelte „Eo Romam iterum crucifigi“ (Rómába megyek, hogy újra keresztre feszítsenek). Erre Péter megszégyenülten visszatért Rómába, és mártírhalált halt. Római hagyomány szerint a Via Appián ez volt az a pont, ameddig a Második pun háborúban Hannibál katonái eljutottak. Az épület Az egyhajós templom eredetileg a 9. században épült és 1637-ben Francesco Barberini megbízásából teljesen átalakították. A főbejárat közelében található annak a kőnek a másolata (eredeti a San Sebastiano alle Catacombeben), amely a legenda szerint Krisztus lábnyomát hordozza. Valószínűleg azonban egy ókori hálaadományról lehet szó, amelyet a hazatérés ismeretlen istenének adományoztak egy láblenyomat formájában egy az ókorban a közelben található templomban.[2] A templomban emléket állítottak a lengyel Henryk Sienkiewicz írónak, a Quo vadis című regény szerzőjének. Források Claudio Rendina, Le Chiese di Roma, Newton & Compton Editori, Roma 2007, ISBN 978-88-541-0931-5 A. Manodopi, Quartiere IX. Appio Latino, in AA.VV, I quartieri di Roma, Newton & Compton Editori, Roma 2006 Külső hivatkozások Halsey, F. R. (1898-02-05). "Historians of Nero's Time". New York Times: pp. BR95. http://query.nytimes.com/mem/archive-free/pdf?res=9506E7D61039E433A25756C0A9649C94699ED7CF. Hozzáférés ideje: 2009-01-02. http://www.casttv.com/video/f987ap1/the-many-faces-of-ursus-ed-fury-dan-vadis-alan-steel-video Archiválva 2012. február 23-i dátummal a Wayback Machine-ben