NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Centrale termoelettrica Edipower di Brindisi

La centrale termoelettrica A2A di Brindisi è una centrale a carbone di proprietà del Gruppo A2A che si trova a Brindisi. Composizione In una prima fase furono costruiti due gruppi da 320 MW collegati alla rete elettrica a 220 kV. Successivamente l'impianto fu ampliato con ulteriori due gruppi di pari potenza collegati alla rete a 380 kV. Nel 1979 fu decisa la riconversione a carbone conservando la possibilità di bruciare, come combustibile di supporto o in alternativa, anche l'olio combustibile denso. In precedenza la potenza installata è di 1280 MW. La centrale era equipaggiata con: 4 generatori di vapore 4 turbine a vapore 4 condensatori 4 alternatori 2 trasformatori principali 190 MVA per ognuna delle sezioni 1 e 2 1 trasformatore principale 370 MVA per ognuna delle sezioni 3 e 4 4 ciminiere metalliche alte 60 m Dal 2012 ne è stata dichiarata la dismissione dei 4 gruppi a carbone. Attualmente vengono usati i gruppi 3 e 4 come rifasatori di linea attraverso l'uso di un Condensatore rotante. L'impianto prevedeva la possibilità di funzionare sia a carbone che a olio combustibile denso, o con mix di entrambi i combustibili. Le petroliere attraccano al molo di Costa Morena dove scaricano l'olio combustibile che, tramite oleodotto, viene stoccato nei serbatoi. Il carbone invece viene scaricato dalle navi e inviato direttamente nei bunker di stoccaggio a ridosso delle caldaie, pronto per essere inviato in caldaia. Il parco di stoccaggio carbone non è utilizzabile perché non esiste l'autorizzazione all'esercizio dello stesso. Progetti Le sezioni termoelettriche 1 e 2 saranno trasformate in ciclo combinato utilizzando, per ogni sezione, un turbogas a ciclo aperto (TG) con potenza di circa 250 MW, progetto non più approvato. Gli alternatori delle sezioni 3 e 4 verranno utilizzate come aiuto nel Rifasamento della rete elettrica tramite l'uso di un Condensatore rotante. In merito, Edipower ha comunicato, tramite avviso al pubblico del 3 marzo 2003, la richiesta di pronuncia di compatibilità ambientale del Ministero dell'ambiente e della tutela del territorio.
ТЕС Ла-Спеція

ТЕС Ла-Спеція — теплова електростанція на півночі Італії у регіоні Лігурія, провінція Спеція. У 1990-х роках частково модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. У 1962-му на майданчику станції став до ладу перший конденсаційний енергоблок із паровою турбіною потужністю 320 МВт. У 1964-му ввели в експлуатацію другий блок з показником 340 МВт, а в 1967 та 1968 роках запустили ще два блоки потужністю по 600 МВт. Всі вони були розраховані на споживання вугілля, проте також могли спалювати нафту, а блок № 1 і природний газ (з 1971-го джерелом природного газу в регіоні є термінал для імпорту ЗПГ Панігаглія). У 1999-му та 2000-му перші два блоки були перетворені на значно ефективніші парогазові комбінованого циклу. Кожен з них доповнили газовою турбіною потужністю по 230 МВт, яка через котел-утилізатор живить парову турбіну, частково демобілізовану зі зменшенням потужності до 115 МВт. Як паливо ці блоки стали використовувати природний газ. Також в роботі залишили вугільний енергоблок № 3. У 2019 році оголосили про наміри спорудити на майданчику ТЕС новий газотурбінний блок потужністю понад 300 МВт. При цьому за планом вугільний блок № 3 має бути виведений з експлуатації у 2021 році. Видалення продуктів згоряння блоків конденсаційної електростанції здійснювалось за допомогою димаря висотою до 220 метрів. Зв'язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 380 кВ. Примітки
Centrale termoelettrica EniPower di Brindisi

La centrale EniPower è una centrale termoelettrica a ciclo combinato di che si trova a Brindisi. Composizione La costruzione di questo impianto, per il quale EniPower si avvale della collaborazione di Snamprogetti, società di ingegneria dell'Eni, comporta la realizzazione di opere di bonifica delle aree EniPower all'interno del Petrolchimico di Brindisi e la messa fuori servizio di alcuni gruppi attualmente in produzione. Grazie all'utilizzo di tecnologie più efficienti si avrà un abbattimento complessivo sia delle emissioni di ossidi di zolfo, di circa 11.000 tonnellate l'anno, che delle polveri, di circa 360 tonnellate l'anno. L'impianto di Brindisi è il quarto che Enipower inizia a costruire dopo quelli di Ferrera Erbognone, Ravenna e Mantova. Progetto Con una potenza installata di 1.330 MW, è la più potente tra quelle della Società Eni. La centrale ha tre gruppi di potenza a ciclo combinato e un gruppo costituito da quattro turbogeneratori alimentati con vapore di recupero. Produce circa 10 TWh di energia elettrica l'anno, oltre che energia termica (vapore) destinata ad uso industriale. L'alimentazione a gas naturale è garantita da un gasdotto sotterraneo lungo circa 14 km. I turbogas presentano la possibilità di alimentazione sia da gas naturale che da gas petrolchimico. L'energia elettrica che non è indirizzata alle società in loco, è immessa sulla rete nazionale attraverso elettrodotto a 380 kV. Collegamenti esterni Sito online della centrale, su enipower.eni.it.
ТЕС Бриндізі (Eni)

ТЕС Бриндізі (Eni) — теплова електростанція на півдні Італії у складі нафтохімічного комплексу, що з 1980-х років належав до групи Eni. Нафтохімічний комплекс у Бриндізі ввели в дію у 1962 році. Разом з ним стала до ладу теплова електростанція у складі щонайменше чотирьох парових турбін — двох потужністю по 20 МВт (станційні номери CTE2 та CTE3) та двох з показниками по 40 СВт (номери CTE4 та CTE5). В 1969 та 1972 роках ввели в дію другу та третю черги, кожна з яких отримала одну парову турбіну потужністю по 70 МВт (номери CTE6 та CTE11). Станом на початок 2000-х турбіни CTE2 та CTE3 вже були виведені з експлуатації. У 2005—2006 роках спорудили значно потужнішу парогазову станцію, що отримала три однотипні енергоблоки потужністю по 393 МВт, у кожному з яких одна газова турбіна потужністю 266 МВт живить через котел-утилізатор одну парову турбіну з показником 127 МВт. Загальна паливна ефективність цих блоків становить 53,2 %. Після запуску парогазової станції в 2007 році турбіни CTE4, CTE5 та CTE11 вивели з експлуатації, а CTE6 перевели в режим використання у особливій ситуації. Як паливо станція споживає відхідні гази установки парового крекінгу та природний газ, що може надходити до регіону по газопроводах Молітерно – Саннікандро – Латіано, Монтезано – Бернальда – Бриндізі та Мелендуньо – Бриндізі. Крім того, на парові турбіни надходить пар, що виникає в крекінг-печах нафтохімічного виробництва. Для видалення продуктів згоряння CTE2 та CTE3 мали димарі заввишки по 50 метрів, а CTE4, CTE5, CTE6 та CTE11 заввишки по 60 метрів. Кожен із блоків парогазової станції має димарі заввишки по 80 метрів/ Для охолодження використовують морську воду. Зв'язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
ТЕС Санта-Барбара

ТЕС Санта-Барбара – теплова електростанція у центральній частині Італії в регіоні Тоскана, провінція Ареццо. У 1957 – 1958 роках на майданчику станції ввели в експлуатацію два конденсаційні блоки, кожен з яких мав парову турбіну потужністю по 125 МВт. Вони розраховувались на споживання бурого вугілля, котре видобувалось у сусідній копальні. На початку 1990-х через вичерпання її запасів станцію перевели на спалювання нафти. В 2000-х роках старі енергоблоки були зупинені та в подальшому демонтовані (втім, кілька споруд першої ТЕС таки залишились – наприклад, будівля генераторного залу, димар та градірні). А з 2006 року на майданчику запрацював новий енергоблок, котрий використовує сучасну технологію комбінованого парогазового циклу. Він складається із однієї газової турбіни потужністю 250 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну з показником 140 МВт. Паливна ефективность цього об’єкту становить 55,7%. Паливом для парогазового блоку є природний газ, який постачається із національної газотранспортної мережі через відвід довжиною 5,8 км (надходить до регіону по газопроводу Мацара-дель-Валло – Мінербіо). Примітки
Centrale termoelettrica di Nera Montoro

La centrale termoelettrica di Nera Montoro è un impianto specializzato per la produzione di energia elettrica. È situata a Nera Montoro, frazione di Narni, vicino alla città di Terni. La centrale elettrica di tipo a ciclo combinato cogenerativo, sfrutta i combustibili fossili (ovvero: petrolio, gas e carbone) per produrre energia elettrica, con una potenza maggiore di 50 MW. L'energia prodotta dalla centrale viene interamente inviata al Gestore dei Servizi Energetici. Il vapore prodotto viene invece inviato agli stabilimenti di Nuova Terni Industrie Chimiche e Alcantara S.p.A.. La centrale occupa nel complesso un'area di 8.000 m2 (di cui 3.676 m2 coperti). Storia 1997: costruzione della centrale; inizialmente la centrale termoelettrica di Nera Montoro è stata di proprietà della Sondel Spa (successivamente denominata Termica Narni); 2001: la centrale termoelettrica di Nera Montoro ha ottenuto la certificazione UNI EN ISO 14001 per il settore della produzione di energia elettrica e vapore; 2003: la centrale passa sotto la proprietà di Edison Spa; marzo 2005: adesione all'EMAS (Eco-Management and Audit Scheme); 2008: grazie ad un accordo siglato a fine 2007, assieme ad altri 6 impianti la centrale è stata ceduta a Cofathec Servizi, società facente parte del gruppo GDF Suez. 2010: dal primo dicembre 2010 la ragione sociale di Cofathec Energia cambia in Cofely Italia a seguito della fusione con il Gruppo Elyo. Note Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia
Kraftwerk Torrevaldaliga Nord

Das Kraftwerk Torrevaldaliga Nord (italienisch Centrale termoelettrica Torrevaldaliga Nord) ist ein Kohlekraftwerk in der Metropolitanstadt Rom, Region Latium, Italien, das am Tyrrhenischen Meer ca. 7 km nördlich der Stadt Civitavecchia liegt. Es ist im Besitz von Enel und wird auch von Enel betrieben. Unmittelbar neben dem Kraftwerk Torrevaldaliga Nord befindet sich das Kraftwerk Torrevaldaliga Süd. Das mit Öl befeuerte Kraftwerk wurde in den 1980er Jahren errichtet und hatte eine installierte Leistung von 2640 MW; ab 2003 wurde es in ein Kohlekraftwerk umgebaut. Mit Stand August 2023 beträgt die installierte Leistung des Kraftwerks 1980 MW. Kraftwerksblöcke Das Kraftwerk besteht mit Stand 2023 aus drei Blöcken, die in Betrieb sind. Die folgende Tabelle gibt einen Überblick: Die vier ursprünglich errichteten Blöcke wurden mit Öl befeuert und hatten eine installierte Leistung von jeweils 660 MW. Der Block 1 wurde abgerissen und die Blöcke 2 bis 4 wurden umgebaut und durch drei mit Kohle befeuerte Blöcke ersetzt. Die Dampfkessel der drei neuen Blöcke wurden von Ansaldo-Hitachi geliefert, die Turbinen von Mitsubishi Heavy Industries und die Generatoren von Ansaldo. Die Generatoren leisten jeweils 750 MVA; in der Schaltanlage wird die Generatorspannung von 20 kV mittels Leistungstransformatoren auf 400 kV hochgespannt. Sonstiges Die Kosten für den Umbau des Kraftwerks werden mit 2 Mrd. EUR angegeben. Das Kraftwerk benötigt ca. 4,5 Mio. Tonnen Kohle pro Jahr. Zur Überwachung des Kraftwerks setzt Enel Drohnen ein. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Italien Weblinks Torrevaldaliga Nord power station. Global Energy Monitor (GEM), abgerufen am 6. August 2023 (englisch). Einzelnachweise
Kraftwerk Turbigo

Das Kraftwerk Turbigo (italienisch Centrale termoelettrica di Turbigo) ist ein Gas-und-Dampf-Kombikraftwerk in der Gemeinde Turbigo, Metropolitanstadt Mailand, Region Lombardei, Italien, das am Naviglio Grande liegt. Es ist im Besitz von Iren und wird auch von Iren betrieben. Der Eigentümer Iren gibt für die installierte Leistung des Kraftwerks 1285 MW an (Stand August 2023). Weitere Angaben zur maximalen Leistung des Kraftwerks sind: 1280 1334 oder 1730 MW. Kraftwerksblöcke Das Kraftwerk besteht mit Stand 2023 aus zwei Blöcken, die in Betrieb sind. Die folgende Tabelle gibt einen Überblick: Die vier Dampfturbinen wurden ursprünglich mit Öl befeuert und zu einem späteren Zeitpunkt auf die Befeuerung mit Erdgas umgestellt. Block TL400 Der Block TL400 besteht aus einer Gasturbine sowie einer nachgeschalteten Dampfturbine; er ging im August 2022 in Betrieb. An die Gasturbine ist ein Abhitzedampferzeuger angeschlossen, der die Dampfturbine versorgt. Die Gasturbine vom Typ AE94.3A wurde von Ansaldo Energia geliefert. Die bereits stillgelegte Dampfturbine TL3 wurde während der Erweiterung reaktiviert und durch die Gasturbine zu einer GuD-Anlage umgebaut. Als maximale Leistung des Blocks werden 430 MW angegeben; für die Leistung der Gasturbine werden 264 MW und für die Leistung der Dampfturbine 320 MW angegeben. Block TL800 Der Block TL800 besteht aus zwei Gasturbinen sowie einer nachgeschalteten Dampfturbine; er ging 2008 in Betrieb. An die Gasturbinen ist jeweils ein Abhitzedampferzeuger angeschlossen; die Abhitzedampferzeuger versorgen dann die Dampfturbine. Die beiden Gasturbinen vom Typ SGT5-4000F wurden von Siemens geliefert. Laut einigen Quellen wurde die bereits stillgelegte Dampfturbine Nr. 4 reaktiviert; laut anderen Quellen wurde die Dampfturbine vom Typ SST5-3000 von Siemens geliefert. Als maximale Leistung des Blocks werden 800 (bzw. 850 855 858 oder 904) MW angegeben; für die Leistung der beiden Gasturbinen werden 264 (bzw. 287) MW und für die Leistung der Dampfturbine 330 MW angegeben. Die Jahreserzeugung schwankt: sie lag im Jahr 2022 bei 943 Mio. kWh und 2020 bei 2,706 Mrd. kWh. Sonstiges Der Auftragswert für die Errichtung von Block 2 des Kraftwerks wird mit 180 Mio. EUR angegeben. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Italien Weblinks Turbigo power station. Global Energy Monitor (GEM), abgerufen am 5. August 2023 (englisch). Anmerkungen Einzelnachweise
ТЕС Турбіго-Леванте

ТЕС Турбіго-Леванте – теплова електростанція на півночі Італії у регіоні Ломбардія, метрополійне місто Мілан. Модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Перша електростанція у Турбіго з’явилась ще в 1928 році. Вона мала потужність у 35 МВт та була розрахована на спалювання вугілля. В 1960-му та 1964-му замість неї запустили ТЕС Турбіго-Поненте (Захід) із двома конденсаційними енергоблоками потужністю 70 МВт та 75 МВт (законсервована у 1985-му та остаточно виведена з експлуатації в 1992-му). А з 1967-го почалась робота ТЕС Турбіго-Леванте (Схід), на якій спершу запрацював один конденсаційний енергоблок з паровою турбіною потужністю 250 МВт. У 1970-му до нього додались ще три блоки з показниками 320 МВт і 330 МВт (два). Як паливо станція Турбіго-Леванте використовувала мазут. У 1990-х роках на майданчику змонтували 4 газові турбіни потужністю по 125 МВт, розраховані на спалювання природного газу. Через котли-утилізатори вони були пов’язані із конденсаційними блоками, що створювало схему комбінованого парогазового циклу. Втім, враховуючи співвідношення потужності парових та газових турбін, останні виконували лише допоміжну функцію, тоді як основну частину необхідної для продукування пару енергії отримували у головних котлах блоків 1 – 4. В 2003-му блоки 1 та 2 законсервували, а у 2013-му отримали дозвіл на їх демонтаж. В 2008-му станція пройшла через серйозну модернізацію, під час якої спорудили повноцінний парогазовий енергоблок потужністю 850 МВт. Для цього змонтували дві газові турбіни по 264 МВт, які через котли-утилізатори живлять стару парову турбіну зі складу блоку №4. В роботі також залишили парову турбіну блоку №3. При цьому станція була повністю переведена на природний газ (повз Новару проходить потужний газопровід Пассо-Грієс – Мортара). У 2013-му через низький попит на електроенергію став на консервацію блок №3. А в 2020-му уклали угоду на створення ще одного парогазового блоку потужністю 430 МВт, для якого компанія Ansaldo має постачити газову турбіну, котел-утилізатор та генератори. Видалення продуктів згоряння конденсаційних блоків відбувалось за допомогою димарів висотою до 150 метрів. Котли-утилізатори введених у 2008-му нових газових турбін блоку 4 з’єднані із димарями висотою по 120 метрів. Зв’язок із енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 380 кВ. Примітки
Centro Nazionale di Adroterapia Oncologica

Il Centro Nazionale di Adroterapia Oncologica (in acronimo CNAO) è un centro ospedaliero e di ricerca dedicato alla terapia adronica con sede a Pavia, in Italia. Descrizione I membri fondatori della Fondazione CNAO sono: il Policlinico di Milano, il Policlinico San Matteo di Pavia, l’Istituto Nazionale dei Tumori di Milano, l’Istituto Neurologico Besta di Milano, l’Istituto Europeo di Oncologia di Milano e la Fondazione TERA di Novara. Ai fondatori si sono aggiunti i partecipanti istituzionali: il Ministero della Salute italiano, l'INFN (Istituto Nazionale di Fisica Nucleare), l'Università di Pavia, l'Università Statale di Milano, il Politecnico di Milano, il Comune di Pavia e la Fondazione Cariplo. Il Centro si trova accanto al Policlinico San Matteo di Pavia e la sua inaugurazione è avvenuta il 15 febbraio del 2010; uno tra i più importanti artefici della realizzazione del progetto è stato il professor Ugo Amaldi, fisico nucleare del CERN ed accademico. Nell'ottobre 2011 sono incominciati i trattamenti su pazienti volontari, selezionati dal Ministero della Salute. Il CNAO ha come obiettivo il trattamento clinico e l'assistenza medica diretta, con prestazioni di carattere ospedaliero ed ambulatoriale (non sono quindi previsti servizi di assistenza in regime di ricovero), di pazienti affetti da tumori solidi non curabili chirurgicamente e/o con la radioterapia tradizionale, mediante l'adroterapia, cioè l'irradiazione con fasci di protoni e ioni carbonio. Allo stesso tempo, il Centro effettua ricerca scientifica per individuare strumenti sempre più efficaci nella lotta contro il cancro. A livello tecnologico il CNAO si avvale di un sincrotrone di 25 metri di diametro, in grado di accelerare sia protoni sia ioni di carbonio; le particelle vengono prodotte in due sorgenti, pre-accelerate da un acceleratore lineare ed inviate ad una linea di iniezione per il trasferimento nell'anello del sincrotrone, dove vengono ulteriormente accelerate ed estratte a energie sino a 250 MeV per i protoni e 480 MeV/u per gli ioni carbonio. La struttura è dotata di tre sale di terapia, una delle quali dotata di un sistema di trattamento con fascio sia orizzontale sia verticale. In funzione del tipo di particelle utilizzate (protoni o ioni carbonio) e della loro energia, possono essere irradiati tumori a profondità fino a circa 32 cm per protoni e 27 cm per ioni carbonio. Il CNAO è stato il primo centro dedicato all'adroterapia in Italia, dove rimane tuttora l'unico in grado di offrire la terapia a base di ioni carbonio (mentre quella a base di protoni attualmente viene offerta anche in altri tre centri in Italia, l'Istituto Europeo di Oncologia di Milano, il Centro di Protonterapia di Trento e il Centro CATANA di Catania); con la sua attivazione, l'Italia è diventata il quarto Paese al mondo a dotarsi di strutture per questa tipologia di trattamento. Note Voci correlate Terapia adronica Acceleratore di particelle Collegamenti esterni Il sito ufficiale del CNAO, su cnao.it.
Centro Sportivo Saini

Il centro sportivo Saini è un centro sportivo polifunzionale di Milano attualmente chiuso per ristrutturazione. Descrizione Il centro si estende per 160 000 m² all'interno del parco Forlanini nel Municipio 3 in via Arcangelo Corelli 136; venne costruito nel 1975 ed è l'impianto comunale più grande della città. Vi gioca qui le proprie partite casalinghe l'Ares Milano di baseball (Serie A-2). La FIN Lombardia vi svolge le gare di nuoto sincronizzato e partite di pallanuoto. Il centro ospita un largo ventaglio di attività: atletica, rugby, tennis, sci di fondo, tiro con l'arco, rollerblade, nuoto, pallacanestro, ginnastica, pallavolo e beach volley, hockey su prato, tuffi, subacquea, baseball e softball, calcio e calcetto, ginnastica in acqua, arti marziali, scherma e football americano. Durante il periodo estivo il centro si trasforma in un centro balneare. Il centro è raggiungibile grazie alla linea di autobus urbani nº 38. Il centro, precedentemente gestito da Milano Sport, è stato assegnato dal Comune di Milano alla Università Statale di Milano che vi insedierà la Facoltà di Scienze Motorie. I lavori di ristrutturazione sono stati avviati a gennaio 2025 e durerranno due anni. Nel frattempo il Centro è chiuso. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centro sportivo Saini Collegamenti esterni Sito ufficiale, su milanosport.it.
Centro Svizzero

The Centro Svizzero (English: Swiss Center) is an early skyscraper and a landmark in Milan, Italy. Built in 1949-51 to replace the Hotel Cavour, it was Milan's highest building until 1954, when it was overtaken by the so-called "Breda Tower". The tower is situated at Via Palestro 2-4, near the center of Milan, and has a height of 20 stories (80 m). Its construction by architects Armin Meili and Giovanni Romano was initiated by the Swiss Association of Milan as a replacement of their former headquarters that were destroyed by a 1943 bombing raid. Nowadays, it also houses among others the Swiss General Consulate, the Swiss Institute of Culture and the Swiss Chamber of Commerce, as well as offices of Switzerland Tourism and Swiss TV and Radio. The building is owned by the Swiss Federal Authorities. References "Schweizer Wahrzeichen in Mailand soll bleiben" (in German). Swissinfo. 2007-04-19. Skyscraper page entry External links The center's website
Centro Svizzero

El Centro Svizzero es un edificio de Milán en Italia situado en el nº 2 de la via Palestro. Historia La construcción del edificio fue establecida luego a la destrución de la primera sede del Schweizer Verein de Milán durante el bombardeo del 14 de febrero de 1943. Un concurso privado convocado en el 1947 fue ganado por el diseño desarrollado por los arquitectos Armin Meili y Giovanni Romano. Los trabajos comenzaron en el 1949 y fueron acabados en el 1952.​ Descripción La torre del complejo tiene 80 metros de altura.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Centro Svizzero.
Centro Svizzero

Le Centro Svizzero est un gratte-ciel de Milan en Italie. Histoire La construction du bâtiment est entreprise après la destruction du premier siège du Schweizer Verein de Milan lors du bombardement du 14 février 1943. Les travaux de construction du nouveau bâtiment, conçu par les architectes Armin Meili et Giovanni Romano, commencent en 1949 avec la pose de la première pierre et sont achevés en 1952 avec l'inauguration de la tour du complexe. Description Le complexe du gratte-ciel se compose d'un corps de bâtiment plus baisse et d'une tour de 80 mètres de hauteur. Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des gratte-ciel Portail de Milan