NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ноеполі

Ноеполі (італ. Noepoli) — муніципалітет в Італії, у регіоні Базиліката, провінція Потенца. Ноеполі розташоване на відстані близько 390 км на південний схід від Рима, 80 км на південний схід від Потенци. Населення — 898 осіб (2014). Щорічний фестиваль відбувається 6 серпня. Покровитель — Madonna di Costantinopoli. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 29 іноземців з 8 країн, серед них 21 громадянин країн Євросоюзу та 1 громадянин України. Сусідні муніципалітети Черсозімо К'яромонте Колобраро Сан-Костантіно-Альбанезе Сан-Джорджо-Лукано Сан-Паоло-Альбанезе Сенізе Вальсінні Див. також Список муніципалітетів провінції Потенца Примітки
Palazzo Dario

The Palazzo Dario, known as Ca' Dario, is a palace located between the Palazzo Barbaro Wolkoff and the narrow Rio delle Torreselle on the Grand Canal in the sestiere of Dorsoduro, of the city of Venice, Italy. The palace was built in the Venetian Gothic style and was renovated in Renaissance style. History The palace was remodelled after 1486 by a follower of Pietro Lombardo for the patrician Giovanni Dario, Secretary to the Venetian Senate, diplomat, and merchant. After Dario's death in 1494, it passed to his daughter, Marietta, who was married to Vincenzo Barbaro, the son of Giacomo Barbaro and owner of the neighboring Palazzo Barbaro Wolkoff. Marietta's sons received possession of the house in 1522. Before that time, the Senate rented it on occasion as a residence for Turkish diplomats. The land-side of Palazzo Dario rises on a small square shaded by trees, the Campiello Barbaro, named in honor of the patrician Barbaro family who lived there. The English art critic John Ruskin was particularly entranced with and wrote about the palace's Gothic marble-encrusted oculi. The corner treatments of the palace resemble those found in the Palazzo Priuli a San Severo. The rear facade of the palace on the Campiello Barbaro has Gothic arches of the fifth order. A large project of renovation was undertaken at the end of the 19th century, when the palace belonged to the Countess de la Baume-Pluvinel, a French aristocrat and writer under the name of "Laurent Evrard". She was pleased to surround herself with French and Venetian writers, one of whom, Henri de Régnier, is commemorated by an inscription on the garden wall, saying "In questa casa antica dei Dario, Henri de Regnier—poeta di Francia—venezianamente visse e scrisse—anni 1899–1901". The Countess is responsible for the staircase, the external chimneys, the majolica stoves, and the fine carvings (vaguely reminiscent of the Scuola di San Rocco) in the dining room on the second piano nobile, looking down to the garden, as well as a great deal of stabilization and replacement of marble on the facade. In 1908 the painter Claude Monet created impressionist depictions of Palazzo Dario, including canvases at the Art Institute of Chicago and the National Museum of Art of Wales. In 2025 the palace, empty, and mostly derelict until freshly renovated, sometimes referred to as "Venice's cursed palace" after the deaths, sometimes violent, of at least seven owners and guests, was seeking a buyer at an asking price thought to be €20,000,000. Gallery See also Kit Lambert, producer and manager of The Who, who owned the Palazzo in the early 1970s. References Sources Dario Palace. Venice. JC-R Net retrieved 3 October 2007 Norwich, John Julius (1989). A History of Venice. New York, Vintage Books ISBN 0-679-72197-5 Buckley, Jonathan. "The Rough Guide to Venice & the Veneto" retrieved 3 October 2007 Tiepolo, Maria Francesca. 2002. "I Greci nella Cancelleria veneziana: Giovanni Dario", I Greci a Venezia: Atti del convegno internazionale di studio, 5–7 November 1998. Venice. 257–314. External links High resolution image of Palazzo Dario
Ca' Dario

Het Ca' Dario is een palazzo in de wijk Dorsoduro in Venetië aan het Canal Grande. Geschiedenis Het paleis werd rond 1487 gebouwd voor Giovanni Dario. Het werd ontworpen door Pietro Lombardo. Lombardo stamde uit een Lombardische architectenfamilie, die na haar verhuizing naar Venetië de belangstelling voor met marmer beklede gevels deed groeien. De marmeren gevels, die zeer kostbaar zijn, waren een teken van rijkdom. De gevel van Ca' Dario vertoont renaissancistische kenmerken. Trivia In 1908 is het paleis geschilderd door de beroemde schilder Claude Monet tijdens zijn verblijf in Venetië. De Amerikaanse schrijver Henry James vergeleek het stadspaleis met een kaartenhuis dat elk moment in kon storten, vanwege de scheefstaande zuiltjes.
Ка-Дарио

Ка-Дарио (итал. Ca' Dario), или Палаццо Дарио (Palazzo Dario) — дворец в Венеции, в районе Дорсодуро. Одной стороной выходит на Гранд-канал, другой — на площадь Барбаро. Рядом расположен Палаццо Барбаро Волкофф, напротив — пристань Санта-Мария де Гильо. Дворец построен в 1487 году, представляет собой образец архитектуры Ренессанса. Выделяется мозаичный фасад из цветного мрамора. История Дворец был построен в 1487 году последователем Пьетро Ломбардо для знатного горожанина Джиованни Дарио (Giovanni Dario), секретаря венецианского Сената, торговца и дипломата. После смерти Дарио в 1494 году, владельцем дворца стала его дочь Мариетта (Marietta), которая вышла замуж за Винченцо Барбаро, владельца расположенного неподалёку Палаццо Барбаро. После этого дворец перешёл к детям Мариетты в 1522 году. Некоторое время перед этим Сенат арендовал дворец для турецких дипломатов. Среди владельцев особняка был французский поэт Анри де Ренье, который жил здесь в конце XIX века. Также дворец знаменит тем, что здесь проходило одно из бракосочетаний известного кинорежиссёра Вуди Аллена. В культуре Дворец имеет дурную славу проклятого дома. Владельцы особняка не раз подвергались насилию, становились банкротами или самоубийцами. Последняя смерть произошла в 1993 году, когда застрелился один из богатейших итальянских промышленников после разразившегося коррупционного скандала, Рауль Гардини, который в то время был владельцем особняка, но застрелился он во дворце Belgioioso в Милане. В 2005 году немецкая писательница Петра Рески выпустила книгу-бестселлер «Палаццо Дарио» («Palazzo Dario») с иронично-детективным сюжетом. См. также Список дворцов Венеции Галерея Ссылки Венеция: Ка' Дарио (Ca' Dario) Примечания
Ка-Даріо

Ка-Даріо або Палаццо Даріо (італ. Ca' Dario, Palazzo Dario) — палац у Венеції, в районі Дорсодуро. Однією стороною виходить на Гранд-канал, іншою — на площу Барбаро. Навпроти палацу розташовується пристань Санта-Марія-де-Гільйо. Палац являє собою прекрасний зразок архітектури Ренесансу. Мозаїчний фасад з кольорового мармуру притягає увагу. Палац був побудований в 1487 році. Серед власників маєтку був французький поет Анрі де Рен'є, який жив тут в кінці XIX століття. Також палац відомий тим, що тут відбувалося одне з одружень відомого кінорежисера Вуді Аллена. Палац має погану славу проклятого будинку. Власники особняка не раз зазнавали насильства, ставали банкрутами або самовбивцями. Остання смерть відбулася в 1993 році, коли тут застрелився один з багатих італійських промисловців після корупційного скандалу. У 2005 році німецька письменниця Петра Реске випустила книгу-бестселер «Палаццо Даріо».
Chiesa di San Nicola di Bari (Loiri Porto San Paolo)

La chiesa di San Nicola di Bari è un edificio religioso situato a Loiri Porto San Paolo, centro abitato della Sardegna nord-orientale. Consacrata al culto cattolico è sede dell'omonima parrocchia e fa parte della diocesi di Tempio-Ampurias. Edificio a pianta rettangolare con facciata in blocchi di granito a vista a doppio spiovente con campaniletto a vela apicale. Il portale architravato e lunettato presenta al di sopra un bassorilievo in cotto raffigurante una scena della vita del santo. Altri progetti Wikimedia Commons contiene altre immagini della chiesa di San Nicola Collegamenti esterni Chiesa di San Nicola di Bari, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Сан Мартино д'Агри

Сан Мартѝно д'А̀гри (на италиански: San Martino d'Agri) е село и община в Южна Италия, провинция Потенца, регион Базиликата. Разположено е на 666 m надморска височина. Населението на общината е 812 души (към 2012 г.). Източници Външни препратки Уебсайт на общината
San Martino d'Agri

San Martino d'Agri (fins al 27 de maig de 1863 coneguta com a San Martino) és un municipi italià, situat a la regió de Basilicata i a la província de Potenza. Ocupa una superfície de 50,39 quilòmetre quadrat i tenia 657 habitants a l'1 gener 2023. Demografia Administració Referències
San Martino d’Agri

San Martino d’Agri ist eine süditalienische Gemeinde (comune) mit 638 Einwohnern (Stand 31. Dezember 2024) in der Provinz Potenza in der Basilikata. Die Gemeinde liegt etwa 48,5 Kilometer südsüdöstlich von Potenza am Agri im Nationalpark Val d’Agri und gehört zur Comunità Montana Alto Agri. Verkehr Durch die Gemeinde führt die Strada Statale 598 di Fondo Valle d’Agri von Atena Lucana nach Eraclea. Weblinks Einzelnachweise
San Martino d'Agri

San Martino d'Agri is a hill town and comune in the province of Potenza, in the Southern Italian region of Basilicata. It is a town of less than 800 people most of the year, but in August the population swells to around 2,000 when Sammartinesi return for the Festa della Madonna della Rupe, some coming from as far as North America, South America and Australia. San Martino d'Agri is on the peak of a hill at 666 meters above sea level. At one point in the town's history, there was a major mudslide (frana) that wiped out most of the town; however, it recovered. Atop the hill stands a medieval castle, which was first owned by the barone. However, after the barone was overthrown, there was an earthquake that destroyed much of the town. The castle was later renovated and divided up into sections for different families' housing. In the late mid-1900s, a section was abandoned and wasn't renovated until 2003. That part, as well as another is currently owned and still being renovated. References
San Martino d'Agri

San Martino d'Agri est une commune de 742 habitants située dans la province de Potenza, dans la région Basilicate, en Italie méridionale. Étymologie Le nom de San Martino -Saint Martin- fait sans doute référence à Saint Martin de Tours. On ajouta « d'Agri », en 1863 pour le différencier des autres villages portant ce nom. En effet, le village surplombe la vallée de l'Agri. Blason Blason : sur fond d'azur, un cavalier sur un cheval blanc donne son manteau à un homme nu. En bas, une boucle qui lie une branche de chêne rouvre et un rameau d'olivier. Géographie Le village de San Martino d'Agri s'èleve à près de 666 m d'altitude, le long du versant nord-est du Monte Raparello. Il est entouré d'une forêt où se mêlent les chênes rouvres et les châtaigniers. Histoire Économie Culture Monuments et patrimoine Administration La commune fait partie de la Comunità Montana Alto Agri c'est-à-dire la communauté montagnarde de la haute vallée de l'Agri. Hameaux San Pietro, à l’est du village. Communes limitrophes Armento, Gallicchio, Montemurro, San Chirico Raparo, Spinoso. Notes et références Portail de la Basilicate
San Martino d’Agri

San Martino d’Agri község (comune) Olaszország Basilicata régiójában, Potenza megyében. Fekvése Egy, az Agri folyó völgye fölé magasodó domb tetején épült fel, a megye központi részén. Határai: Armento, Gallicchio, Montemurro, San Chirico Raparo és Spinoso. Története A települést valószínűleg a szaracénok támadásai elől menekülő grumentói lakosok alapították a 9. században. A 11. században görög szerzetesek telepedtek le és alapították meg a Sant’Angelo-kolostort. Első említése 1235-ből származik Sanctus Martinus néven. A 19. század elején, amikor a Nápolyi Királyságban felszámolták a feudalizmust, önálló község lett. Népessége A népesség számának alakulása: Főbb látnivalói San Lorenzo Martire-templom San Francesco-templom Jegyzetek Források Rotter, Ekkehart (2009). Kalabrien, Basilikata. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3770155415. Comuni-Italiani Italy World Club
San Martino d'Agri

San Martino d'Agri (San Martino fino al 27 maggio del 1863) è un comune italiano di 614 abitanti della provincia di Potenza in Basilicata. Geografia fisica Il paese si trova in Val d'Agri, nel Parco nazionale dell'Appennino Lucano Val d'Agri Lagonegrese. È collegato alla Strada statale 598 di Fondo Valle d'Agri. Storia San Martino d'Agri prese questo nome tra i sec. XI-XII, quando il culto del santo protettore dei poveri si diffuse in Europa. Si pensa che il paese abbia origini più remote stando ai reperti archeologici ritrovati in alcuni siti locali, di origine romana datati II-I sec a.C. che deriverebbero dall'esodo della popolazione di Grumentum in seguito all'attacco da parte dei saraceni. L'impianto urbano vero e proprio del paese risale però al IX-X sec., quando monaci provenienti dall'oriente stabilirono qui i propri cenobi intorno ai quali sorse il centro abitato. I monaci nei secoli fondarono il convento ancora esistente che s'impone per la bellezza degli affreschi del chiostro e per uno straordinario coro ligneo di inestimabile bellezza e valore. Nei secoli successivi San Martino seguiva le sorti storiche di tutto il resto del Mezzogiorno, dalle diverse dominazioni straniere: Normanni, Svevi, e Borbone; fino al dominio spagnolo del regno di Napoli, quando divenne un feudo di proprietà della famiglia Sanseverino di Bisignano, una delle famiglie più potenti del patriziato napoletano. Questi lo tennero fino alla fine del XVII sec. quando vi fu una grave crisi del sistema feudale che costrinse i Sanseverino a cederlo insieme ad altri feudi per far fronte ai debiti accumulati. Così passò nelle mani dei Sifola, ricca famiglia pugliese, che vi padroneggiò, dall'alto del palazzo baronale che ancora oggi ne conserva il nome, fino alla fine della feudalità. Allontanati i temuti “Signori” il paese passò nelle mani delle famiglie più potenti che continuarono a speculare sul resto della popolazione contadina aggravandone le già estenuanti condizioni di vita. Il malcontento della popolazione facilitò e promosse le grandi migrazioni verso le americhe che portarono ad una drastica riduzione degli abitanti, dai 2000 del 1896 ai 1300 del 1929. Negli anni che seguirono San Martino ha affrontato gli stessi problemi del resto d'Italia, distinguendosi ancora per un sostenuto flusso migratorio, questa volta verso il Nord d'Italia, flusso che ancora oggi è vivo e costituisce uno dei più gravi problemi del paese. Simboli Il gonfalone è un drappo di azzurro. Monumenti e luoghi d'interesse Palazzo Baronale Sifola Chiesa madre Santa Maria della Rupe Santuario Madonna della Rupe, la cui cappella sorge sulla cima del monte Raparello, spoglio e pietroso, verso cui si muove in pellegrinaggio a maggio e agosto Torre dell'orologio Torrente Trigella Murge di Sant'Oronzo Società Evoluzione demografica Abitanti censiti Amministrazione Note Voci correlate Comunità Montana Alto Agri Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su San Martino d'Agri Collegamenti esterni Associazione Culturale Vincenzo Marinelli, su asscultmarinelli.wixsite.com.
San Martino d'Agri

San Martino d'Agri is een gemeente in de Italiaanse provincie Potenza (regio Basilicata) en telt 927 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 50,2 km², de bevolkingsdichtheid is 19 inwoners per km². Demografie San Martino d'Agri telt ongeveer 416 huishoudens. Het aantal inwoners daalde in de periode 1991-2001 met 22,0% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie San Martino d'Agri grenst aan de volgende gemeenten: Armento, Gallicchio, Montemurro, San Chirico Raparo, Spinoso.
San Martino d'Agri

San Martino d'Agri é uma comuna italiana da região da Basilicata, província de Potenza, com cerca de 968 habitantes. Estende-se por uma área de 50 km², tendo uma densidade populacional de 19 hab/km². Faz fronteira com Armento, Gallicchio, Montemurro, San Chirico Raparo, Spinoso. Demografia Referências
San Martino d'Agri

San Martino d'Agri este o comună din provincia Potenza, regiunea Basilicata, Italia, cu o populație de 657 locuitori (1 ianuarie 2023) și o suprafață de 50,39 km². Demografie San Martino d'Agri - evoluția demografică Date: Recensăminte sau birourile de statistică - grafică realizată de Wikipedia Referințe Legături externe Comunele Italiei
Сан-Мартино-д’Агри

Сан-Мартино-Д’Агри (итал. San Martino d'Agri) — коммуна в Италии, расположена в регионе Базиликата, подчиняется административному центру Потенца. Население составляет 968 человек, плотность населения составляет 19 чел./км². Занимает площадь 50 км². Почтовый индекс — 85030. Телефонный код — 0973. Покровителями коммуны почитаются Пресвятая Богородица (Madonna della Rupe) и святой Лаврентий, празднование 20 августа. Примечания Ссылки
Сан Мартино д’Агри

Сан Мартино д'Агри (итал. San Martino d'Agri) је насеље у Италији у округу Потенца, региону Базиликата. Према процени из 2011. у насељу је живело 542 становника. Насеље се налази на надморској висини од 660 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 825 становника. Партнерски градови Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Сан-Мартіно-д'Агрі

Сан-Мартіно-д'Агрі, Сан-Мартіно-д'Аґрі (італ. San Martino d'Agri) — муніципалітет в Італії, у регіоні Базиліката, провінція Потенца. Сан-Мартіно-д'Агрі розташований на відстані близько 360 км на південний схід від Рима, 50 км на південний схід від Потенци. Населення — 817 осіб (2014). Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 10 іноземців з 5 країн, серед них 7 громадян країн Євросоюзу. Сусідні муніципалітети Арменто Галліккьо Монтемурро Сан-Кірико-Рапаро Спінозо Див. також Список муніципалітетів провінції Потенца Примітки
Iglesia de Santi Giovanni e Teresa

La iglesia de los Santos Juan y Teresa es una de las iglesias monumentales de Nápoles; se encuentra en el distrito de Chiaia. Historia La iglesia fue construida por las nobles hermanas teresianas en 1746; éstas, decidieron abandonar el convento de San José en Pontecorvo. En el lugar donde hoy se encuentra la estructura, decidieron fundar el nuevo convento y retirarse al claustro. El templo está ubicado en una carretera que desde tiempos inmemoriales ha intentado unir la zona montañosa con la del paseo marítimo: la subida es "La calata San Francesco" llamada popularmente "L'imbrecciata". El templo fue erigido en 1747, las obras se aceleraron aún más gracias a la intervención del rey Carlos III de Borbón. El arquitecto que intervino fue Domenico Antonio Vaccaro, aunque algunos estudiosos han avanzado algunas dudas sobre tal autoría. La presunta prueba contundente radica en que el templo en cuestión tiene indudables rasgos en común con otra iglesia diseñada por Vaccaro (iglesia de Santa Maria de la Concepción en Montecalvario). El convento contiguo se utilizó entonces como hospital; la estructura religiosa, además de representar un lugar de culto, es un testimonio barroco notable en Nápoles. Descripción La iglesia es una muestra del barroco napolitano. La fachada es armoniosa y ligeramente diferente del resto del conjunto. Muestra un portal de entrada enmarcado entre dos columnas y coronado por un tímpano roto; en la parte superior destaca un gran ventanal con adornos de estuco blanco. En el interior, por contra, destaca el altar mayor elevado sobre una escalinata del resto del conjunto. Ocho pilares sostienen la cúpula. Entre las obras destacables las estatuas de los santos titulares colocadas en el altar mayor son del escultor Manuel Pacheco, quien también esculpió los frontales de los altares laterales, a su vez coronados por dos lienzos de Giuseppe Bonito. La pequeña pintura ovalada sobre el tabernáculo del altar mayor también se puede atribuir al pintor Stabiese. Por último, cabe mencionar dos obras sobre lienzo de Francesco De Mura conservadas en la sacristía, totalmente pintadas al fresco en estilo rococó. Galería Véase también Nápoles Via Santa Teresa degli Scalzi Referencias Bibliografía Nápoles sagrada. Guía de las iglesias de la ciudad. , coordinación científica de Nicola Spinosa ; editado por Gemma Cautela, Leonardo Di Mauro, Renato Ruotolo, Nápoles 1993-1997, 15 números. Enlaces externos «CHIESA DEI SANTI GIOVANNI E TERESA a NAPOLI». www.napoligrafia.it (en italiano). Consultado el 14 de diciembre de 2020. MJ (31 de mayo de 2014). «“Cuando el arte habla al alma”: recorrido artístico-espiritual en Nápoles». Teresa, de la rueca a la pluma. Consultado el 14 de diciembre de 2020.
Église Santi Giovanni e Teresa

L'église Santi Giovanni e Teresa est une église baroque du centre historique de Naples, située dans le quartier de Chiaia. L'église est consacrée à saint Jean de la Croix et à sainte Thérèse et dépend de l'archidiocèse de Naples. Histoire L'église est bâtie en 1746 par les « nobles sœurs thérésiennes » (nobili sorelle teresiane), c'est-à-dire par les carmélites, ayant quitté leur couvent de San Giuseppe a Pontecorvo. Elles font donc construire un nouveau couvent pour vivre dans la clôture. L'église donne sur la calata San Francesco, voie reliant depuis des temps immémoriaux le bord de mer aux collines. Les travaux sont facilités par des dons de Charles VII. Elle est dessinée par Domenico Antonio Vaccaro et présente des points communs avec d'autres édifices cultuels de Vaccaro, comme l'église Santa Maria della Concezione a Montecalvario. Le couvent annexe a laissé la place à un hôpital et le cloître rococo est aujourd'hui en ruines. Description La façade de l'église en retrait est harmonieuse avec ses pilastres et son portail flanqué de colonnes corinthiennes, surmonté d'un fronton à l'arc brisé. L'intérieur est caractérisé par huit piliers puissants qui soutiennent une coupole. Le maître-autel de marbre est flanqué des statues des saints titulaires. On distingue un groupe sculpté de Manuele Pacheco datant de 1775 et deux tableaux de Giovanni Bonito. Illustrations Notes et références (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Chiesa dei Santi Giovanni e Teresa » (voir la liste des auteurs). Bibliographie (it) Nicola Spinosa (coordination scientifique), Napoli sacra. Guida alle chiese della città, contributions de Gemma Cautela, Leonardo Di Mauro, Renato Ruotolo, Naples, 1993-1997, 15 fascicules Voir aussi Liste des églises de Naples Ordre du Carmel Baroque napolitain Portail de Naples Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme