NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Unità residenziale Ovest

L'Unità residenziale Ovest, colloquialmente nota come Talponia, è un edificio residenziale situato nella città piemontese di Ivrea in Italia. Fa parte del complesso Olivetti di Ivrea, patrimonio mondiale dell'Unesco sotto la denominazione Ivrea, città industriale del XX secolo. Storia Il progetto dell'edificio venne commissionato dalla Olivetti agli architetti Roberto Gabetti e Aimaro Oreglia d’Isola nel 1968. La committenza desiderava una struttura in cui poter alloggiare i dipendenti temporaneamente in visita a Ivrea presso la sede dell'azienda. Descrizione L'edificio, adagiato su un declivio appositamente creato, ha la particolarità di presentare una pianta semicircolare, dal raggio di 70 metri, completamente interrata fatta eccezione per la facciata rivolta verso la grande corte interna. Il tetto pavimentato della struttura, accessibile dalla strada, si presenta come una sorta di piazza-terrazzo affacciata sulla sottostante corte interna, occupata da una collina piantumata. La forma della facciata, rivestita da una vetrata continua che si fonde con la balaustra in vetro della terrazza superiore, ricorda il celebre Royal Crescent di Bath in Inghilterra. Il complesso, distribuito su due piani, è composto da 13 alloggi di 120 metri quadri disposti su due livelli e 72 alloggi ad un solo livello di 80 metri quadri, serviti da una strada coperta interamente percorribile, individuabile dall’esterno dal posizionamento delle cupole in plexiglas. Galleria d'immagini Note Voci correlate Unità residenziale Est Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Unità residenziale Ovest Collegamenti esterni Sito ufficiale, su mamivrea.it. Unità residenziale Ovest, su archINFORM. Aimaro Isola Racconta l'Olivetti Residenziale Ovest, su youtube.com.
Palazzo Columbia-Parlamento

Le Palazzo Columbia-Parlamento se situe au sud de la Piazza San Firenze à Florence, à l'angle des via Borgo dei Greci et via dei Leoni. Historique Construit sur les vestiges d'un palais du Quattrocento de l'antique porte Peruzza des fortifications, le palais fut remanié au XIXe siècle en Hotel Columbia-Parlamento quand Florence devint la capitale du nouvel État italien avant que le parlement ne s'installe au Palazzo Vecchio et les sénateurs au Palais Pitti. Quand Rome devint la capitale définitive, le palais fut transformé en résidence luxueuse et un hôtel quatre étoiles ces dernières années. Galerie Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Florence
Palazzo Columbia-Parlamento

O Palazzo Columbia-Parlamento é um palácio de Florença que se situa na esquina do Borgo dei Greci com a Via dei Leoni, com uma esquina voltada para a Piazza San Firenze. História e Arquitectura O palácio moderno remonta ao século XIX e foi construido sobre restos dum edifício quatrocentista, no lugar onde se abria a antiquíssima Porta Peruzza da primeira muralha romana. A construção ocorreu aproximadamente durante o período em que Florença foi capital do Reino de Itália (1865-1871), sendo ali inaugurado, naqueles anos, o Hotel Columbia-Parlamento que, graças à sua conveniente posição, era frequentado muitas vezes pelos parlamentares da Câmara, que se reuniam no Palazzo Vecchio, e pelos senadores, que se reuniam no Palazzo Pitti. Para estes hóspedes ilustres, que muitas vezes residiam ali por períodos longos, foi providenciado um serviço de primeira categoria e um padrão luxuoso. Com a transferência da capital para Roma, o palácio manteve a fama de hotel de qualidade, indo, porém, ao encontro dum lento declínio. Há algumas décadas foi objecto dum restauro e modernização, acabando por recuperar a actividade hoteleira. De facto, hoje em dia voltou a hospedar um hotel de quatro estrelas. Durante os restauros foi trazida à luz uma loggia quinhentista e recuperada a grande sala do primeiro andar, afrescada com os retratos dos protagonistas do Risorgimento, testemunho do período de ouro do palácio. Galeria de imagens do interior Bibliografia em italiano Sandra Carlini, Lara Mercanti, Giovanni Straffi, I Palazzi parte seconda. Arte e storia degli edifici civili di Firenze, Alinea, Florença 2004. Ligações externas Storia dell'albergo, sito ufficiale[ligação inativa]
Palazzo Barbaran da Porto

Der Palazzo Barbaran da Porto ist ein Stadtpalast in Vicenza, an der contrà Porti Nr. 11. Er ist nicht zu verwechseln mit dem Palazzo Iseppo Porto in unmittelbarer Nähe an derselben Straße Nr. 21, der oft als Palazzo Porto abgekürzt wird. Als Teil der Palladio-Villen im Veneto gehört er seit 1994 zum UNESCO-Weltkulturerbe. Andrea Palladio entwarf den Palazzo 1569 für den vicentinischen Adligen Montano Barbarano; der Bau wurde zwischen 1570 und 1575 errichtet. Im Palazzo befinden sich seit Oktober 2012 das Museo Palladio und das Centro Internazionale di Studi di Architettura Andrea Palladio (CISA). Die zweigeteilten Fassade besteht aus übereinandergestellten Halbsäulen ionischer und korinthischer Ordnung. Im Mezzaningeschoss befinden sich in nur sechs Fensterachsen Reliefs, da der Palast im sechzehnten Jahrhundert um zwei Fensterachsen nach links erweitert wurde. Literatur Zimmermanns, Klaus: Das Veneto, Verona – Vicenza – Padua. DuMont, Köln 1990, ISBN 3-7701-2014-0, S. 130 (eingeschränkte Vorschau in der Google-Buchsuche). Einzelnachweise Weblinks vicenza-unesco.com @1@2Vorlage:Toter Link/www.visitpalladio.comvicenza-unesco.com (Seite nicht mehr abrufbar. Suche im Internet Archive) visitpalladio.com
Palazzo Barbaran Da Porto

A Palazzo Barbaran Da Porto egyike azoknak a Vicenzában álló palotáknak, amely mint Vicenza városa és Veneto tartomány Palladio által tervezett villáinak egyike, szerepel a világörökség listáján. A pazar lakóhelyet 1570 és 1575 között építették a vicenzai nemes, Montano Barbarano részére kizárólag városi palotának, s ez Andrea Palladiónak teljes mértékben sikerült. Legalább három különböző kézirat maradt hátra, amelyet Londonban őriznek, mind alternatív elképzelések az épület terveire, összességében meglehetősen különböznek a valóságostól, és tanúsítják a komplex tervezési folyamatot. Barbarano azt kérte Palladiótól, hogy családjának az új palota területén álló házait vegye figyelembe a tervezésnél. Ezenfelül amikor már véglegesítették a tervet, Barbarano megvásárolta szomszédos telket is, és ez a bejárati portál aránytalan helyzetét eredményezte. Mindenesetre, a helyszín által meghatározott kényszerek bátor, kifinomult és előkelő megoldásokra sarkallták Palladiót, s a különféle, régebben meglevő szerkezeteket szerkezet-átalakítással összeolvasztotta egy egységes épületbe. A földszinten egy felséges, négy oszlopos átrium kovácsolja egybe a két régebben meglevő házat. A tervezés folyamán Palladio két nagy problémával találta szemben magát: egy statikaival, hogyan lehetne a főemelet nagy termének padlóját megtámasztani; és egy kompozíciós problémával, hogyan hozza létre a belső rész szimmetrikus felosztását a régebben álló házak falainak felhasználásával. A római Marcellus-színház modelljéből kiindulva, Palladio mindkét kihívásnak sikerrel megfelelt. A palota belső díszítésének munkálataiban a kor legjelentősebb művészei vettek részt: Battista Zelotti (aki már dolgozott Palladio másik épületében, a Villa Emóban is) Anselmo Canera és Andrea Vicentino; Lorenzo Rubinira bízták a stukkókat, majd halála után fia, Agostino folytatta munkáját. Az eredmény egy olyan palota lett, amely bátran felvehette a verseny Palladio más épületeivel, és képviselte tulajdonosát, mint a vicenzai művelt, előkelő társaság kiemelkedő tagját. 1591-ben Vicenza történelméről írt munkájában Iacopo Marzari úgy mutatja be Montano Barbaranót, mint „irodalmárt és kiváló zenészt”. A palotta élénk zenei életéről árulkodik, hogy az 1592-ben kelt leltárban különböző fúvós hangszereket sorolnak fel. Ma az épületben kap otthont az Andrea Palladio Nemzetközi Építészeti Központ. Külső hivatkozások Andrea Palladio Nemzetközi Építészeti Központ cisapalladio.org (olasz)
Палаццо Барбаран-да-Порто

Палац Барбаранів або Палаццо Барбаран-да-Порто (італ. Palazzo Barbaran da Porto) — міський палац у місті Віченца, перетворений нині на центр вивчення мистецької спадщини архітектора Андреа Палладіо. Історія Палац Барбаран-да-Порто належить до відомих творів архітектора Андреа Палладіо. Але архітектор був змушений працювати не на порожньому місці, що є бажаним для архітекторів, а перебудував декілька споруд, що вже існували на цьому місці і всі належали родині Барбаранів. Замовником робіт був аристократ Монтано Барбарано, прізвище котрого збережене у назві палацової споруди. Замовник навіть потрапив до видання автора Якопо Марцарі «Історія Віченци», де оспівані традиційні переваги італійського аристократа — знання літератури та прихильність до музики. Відомо, що в палаці була колекція музичних інструментів. Будівельний період тривав у 1570-1575 роках. Андреа Палладіо вже створив головний фасад нового палацу, коли володар додав до родинного майна будинок, що стояв впритул до його палацу. Тому новий палац має асиметрично розміщений головний вхід, котрий вимушено залишили на тому ж місці. Палладіо майстерно приховав асиметрію палацових стін, що розміщені під кутом до площини головного фасаду. За ним — зала з чотирма колонами, що передує внутрішньому дворику. Привітності і світськості внутрішньому дворикові додають відкриті лоджії на двох поверхах палацу. Палац розглядався як розкішна резиденція. Тому для її декорування залучили низку відомих місцевих художників-декораторів. Тут попрацювали Ансельмо Канега, Андреа Вічентіно, Джованні Баттіста Зелотті (епігон декоративної манери венеціанського художника Паоло Веронезе), він же був декоратором вілли Емо, теж створеної Андреа Палладіо. 1994 року палац внесений до переліку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Галерея фото Див. також Мистецтво Італії Андреа Палладіо Паоло Веронезе Джованні Баттіста Зелотті Вілла Ротонда Садово-паркова скульптура Вілли роботи Андреа Палладіо Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Палаццо Барбаран-да-Порто Джерела https://web.archive.org/web/20040811134924/http://www.cisapalladio.org/veneto/scheda.php?sezione=4&architettura=55&lingua=e
Palazzo Salimbeni

Palazzo Salimbeni is a Gothic style urban palace located on the Piazza Salimbeni, just off Via Banchi di Sopra in the Terzo di Camollia of the city of Siena, region of Tuscany, Italy. The building, associated with an ancient mercantile family of Siena, currently houses the main offices of the Banca Monte dei Paschi di Siena, the oldest bank in the world. History It was built in the 14th century, likely above pre-existing 12th-13th century structures. In the 19th century it was remodeled in neo-Gothic style, with detail including the merlons, the Lombard bands under them, the ogival triple mullioned windows, inspired by Siena's Palazzo Pubblico. It was further renovated by architect Pierluigi Spadolini during the 20th century. It faces a square with a statue of the local religious figure Sallustio Bandini, dating to 1882. Neighboring palaces include the Palazzo Santucci (16th century). Facing Palazzo Salimbeni, to the right stands the Palazzo Spannocchi (1470), designed by Giuliano da Maiano. South along Via Banchi di Sopra are the Palazzo Bichi Ruspoli and Palazzo Tolomei. Sources F. Gurrieri, ed. (1988). La sede storica del Monte dei Paschi. Siena. pp. 167–189.: CS1 maint: location missing publisher (link)
Palacio Salimbeni

El Palacio Salimbeni (en italiano Palazzo Salimbeni) es un palacio urbano de estilo gótico situado en la Plaza Salimbeni, junto a la vía Banchi di Sopra en el Terzo di Camollia en la ciudad de Siena, en la Toscana (Italia). El edificio, asociado con una antigua familia comerciante de Siena, en la actualidad alberga las oficinas principales de la Banca Monte dei Paschi di Siena, uno de los bancos más antiguos del mundo. Historia Fue construido en el siglo XIV, probablemente sobre una estructura preexistente del siglo XII o XIII. En el siglo XIX fue remodelado en estilo neogótico, con detalles que incluían almenas, bandas lombardas debajo de ellas y las triples ventanas ojivales con maineles, inspirados en el Palacio Pubblico de Siena. Posteriormente fue renovado por el arquitecto Pierluigi Spadolini durante el siglo XX. Está encarado a una plaza con una estatua de la figura del religioso local Sallustio Bandini, de fecha de 1882. A su derecha se alza el Palacio Spannocchi (1470), diseñado por Giuliano da Maiano. En su cercanía se halla el Palacio Tantucci (siglo XVI). Al sur de la vía Banchi di Sopra se encuentran los Palacios Bichi Ruspoli y Tolomei. Referencias F. Gurrieri, ed. (1988). La sede storica del Monte dei Paschi. Siena. pp. 167-189. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio Salimbeni. Video del palacio Salimbeni, sede histórica de la banca Monte dei Paschi di Siena. en YouTube
Palazzo Salimbeni

Le Palazzo Salimbeni ou Rocca Salimbeni ou Castellare Salimbeni est un palais de la ville de Sienne, en Toscane. Il fait actuellement office de siège pour la Banca Monte dei Paschi di Siena, la plus ancienne banque encore en activité depuis sa fondation en 1472. Histoire Le palais fut construit au XIVe siècle, en agrandissant un château préexistant du XIIe ou XIIIe siècle de la famille Salimbeni. La partie postérieure du palais présente les signes les plus évidents de sa construction médiévale. Des deux tours d'origine, une seule subsiste. En 1866, le palais est acheté par le Monte dei Paschi, qui en fait son siège. Il fut ensuite restauré et remodelé dans le style néogothique en 1877 par Giuseppe Partini, qui démolit certains corps et en rehausse d'autres, en ajoutant des structures et des revêtements dans le style antique. Description Il est situé sur la place homonyme avec le Palazzo Tantucci (à sa gauche) et le Palazzo Spannocchi (à sa droite). Au milieu de la place Salimbeni trône la statue du chanoine Sallustio Bandini (mort en 1780), sculptée par Tito Sarrocchi en 1882. Articles connexes Les autres palais de la Piazza Salimbeni : le Palazzo Tantucci le Palazzo Spannocchi Notes et références Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Sienne
Église San Gioacchino a Pontenuovo

L'église San Gioacchino a Pontenuovo (Saint-Joachim-de-Pontenuovo) est une église baroque du centre historique de Naples, située salita Pontenuovo. Elle est dédiée à saint Joachim. Histoire et description L'église et son couvent sont fondés dans la seconde moitié du XVIIe siècle pour accueillir les orphelines et les fillettes vagabondes. Selon le décret de fondation, elles devaient porter l'habit distinctif du Tiers-Ordre franciscain, ce qui les faisait surnommer les « petites bonnes sœurs de Pontenuovo ». L'ensemble est remanié et mis au goût du jour baroque tardif en 1753. La façadede l'église met en évidence le portail, surmonté d'un bas-relief du saint titulaire, et flanqué de lésènes doriques. Des pots à feu de stuc ornent le fronton brisé et des occuli éclairent l'intérieur ainsi qu'une fenêtre centrale. C'est l'œuvre de Salvatore di Franco. L'intérieur, décoré de stucs rococo, s'inscrit dans une croix grecque. Le maître-autel est surmonté d'un tableau de Nicola Cacciapuoti. Le pavement de carreaux de céramique peinte (riggiole) date du XIXe siècle. L'intérieur est en état d'incurie et de décrépitude et l'église est fermée au culte. Notes et références Bibliographie (it) Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli, Naples, Newton & Compton editore, 2004 Voir aussi Liste des églises de Naples Baroque napolitain Source de la traduction (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Chiesa di San Gioacchino a Pontenuovo » (voir la liste des auteurs). Portail de Naples Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
San Gioacchino a Pontenuovo (Nápoly)

A San Gioacchino a Pontenuovo templom Nápoly történelmi központjában. Története A templomot és a hozzá tartozó épületet a ferencesek alapították a 17. század közepén a kóborló árvák számára. 1753-ban átépítették, ekkor nyerte el barokk arculatát. Ekkor készült el a bejárat feletti, a templom névadóját, Szent Joachimot ábrázoló dombormű is. A templom belsője görög kereszt alaprajzú, rokokó stukkózással, ami Alessandro Manni munkája. Az oltárképet Nicola Cacciapuoti festette. A templom jelenleg zárva tart. Jövőjét illetve restaurálását illetően még nem léteznek konkrét tervek. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it További információk A Wikimédia Commons tartalmaz San Gioacchino a Pontenuovo témájú kategóriát.
Chiesa di San Gioacchino a Pontenuovo

La chiesa di San Gioacchino a Pontenuovo è una chiesa monumentale di Napoli ubicata in salita Pontenuovo. Storia e descrizione La chiesa fu fondata nella seconda metà del Seicento per ospitare le orfane vaganti; le orfane indossavano, secondo il decreto di fondazione dell'Istituto, l'abito del Terz'ordine di San Francesco ed infatti chiamate "le monacelle di Pontenuovo". L'edificio è stato restaurato e rimaneggiato durante i lavori del 1753 in chiave barocca. La facciata della chiesa è concentrata sul portale, sormontato da un rilievo settecentesco raffigurante il santo titolare dell'edificio ed è stata scolpita da Salvatore Di Franco; inoltre sulla facciata sono presenti quattro coppe. L'interno è a croce greca ed è rivestito da stucchi rococò, realizzati nella prima metà del Settecento da Alessandro Manni; sull'altare maggiore c'era un dipinto di Nicola Cacciapuoti, sui due laterali erano collocate tele di Domenico Mondo (trafugate, ma prontamente ritrovate). Dell'Ottocento è il pavimento realizzato con riggiole. La chiesa è chiusa al culto e abbandonata dal terremoto del 1980; negli anni è stata vittima di varie spoliazioni. Solo in anni recenti si è provveduto a restaurare la facciata, mentre gli interni della chiesa e l'ex convento (attualmente sede dell'Archivio storico municipale) sono ancora in attesa di urgenti interventi di risanamento e restauro. Bibliografia Napoli sacra. Guida alle chiese della città, coordinamento scientifico di Nicola Spinosa; a cura di Gemma Cautela, Leonardo Di Mauro, Renato Ruotolo, Napoli, 1993-1997, 15 fascicoli. Fabio Maniscalco, Furti d'Autore. La tutela del patrimonio culturale mobile napoletano dal dopoguerra alla fine del XX secolo, Napoli, 2000 Voci correlate Napoli Chiese di Napoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Gioacchino a Pontenuovo
Nuraghe Santu Antine

Santu Antine ("Saint Constantine"), also known as Sa domo de su re ("The house of the king" in the Sardinian language) is a nuraghe (ancient megalithic edifice built by the Nuragic Civilization) in Torralba, one of the largest in Sardinia. It is located in the centre of the Cabu Abbas plain. Description Santu Antine is constructed of huge basalt blocks. The main tower originally reached a height of 23–24 metres (75–80 ft) and contains three tholoi chambers on top of each other. The central tower with diameter of 15 metres (50 ft) is 17 metres (55 ft) high. It has three floors. The top floor is now gone. Multiple 27 metres (90 ft) long corridors built with the corbel arch technique can be observed inside of the Nuraghe, superimposed on two floors. In addition to the towers, the nuraghe featured three wells. The main structure was built around the 19-18th century BC, and the other parts of the nuraghe date back to the 17th–15th century BC. The remains of a Nuragic village lie nearby. Archaeological and archaeoastronomical studies The nuraghe has been studied several times from an archaeoastronomic point of view, and these studies have shown how its structure is oriented following the solstices. These claims were supported, among others, by the archaeologist Ercole Contu and archaeostronomists Mauro Peppino Zedda, Juan Antonio Belmonte and Michael Hoskin. In particular, Hoskin, science historian and emeritus professor at Churchill College in Cambridge, called Santu Antine "the most sophisticated dry stone monument on earth's surface". Gallery See also Nuragic civilization Nuraghe References Bibliography Il Nuraghe Santu Antine, Ercole Contu, 1988. (PDF available at Sardegna Digital Library.) Belmonte Avilés, Juan Antonio; Hoskin, Michael (2002). Reflejo del cosmos : atlas de arqueoastronomía en el Mediterráneo antiguo (in Spanish). Madrid: Equipo Sirius. ISBN 84-95495-32-5. OCLC 52224308. Retrieved 2020-01-30. External links Official website Tharros.info: Site Description Nuraghe Santu Antine
Санту-Антіне (нураг)

Санту-Антіне, також відомий як "Sa domo de su re" ("дім короля" сардинською мовою) — нураг (древня мегалітична споруда, побудована нурагічною цивілізацією) в Торральбі, один із найбільших на Сардинії. Він розташований у центрі рівнини Кабу-Аббас. Основну споруду було побудовано приблизно в 19—18 століттях до нашої ери, а інші частини нурагу датуються 17—15 століттями до нашої ери. Головна вежа досягала висоти 23-24 метри і містить три толоси один на одному. Центральна вежа діаметром 15 метрів має висоту 17 метрів. Санту-Антіне зроблено з величезних базальтових блоків. Він має три поверхи. Верхній поверх зруйнувався. Довжина коридорів складає приблизно 27 метрів, побудованих із використанням техніки хибної арки. Нураг забезпечено трьома колодязями. Біля нурага знаходяться залишки нурагічного села. Нураг також кілька разів вивчався з археоастрономічної точки зору, і ці дослідження показали, як його структура пов'язана з сонцестоянням. Ці твердження були підтримані археологом Ерколе Конту та археоастрономами Мауро Пеппіно Зеддою, Хуаном Антоніо Бельмонте та Майклом Госкіном. Зокрема, М. Госкін, історик науки і заслужений професор коледжу Черчилля в Кембриджі, назвав Санту-Антіне "найвишуканішою пам'яткою сухою кладкою на поверхні землі". Галерея Бібліографія Il Nuraghe Santu Antine, Ercole Contu, 1988. (PDF доступний у Цифровій бібліотеці Сардені.) Belmonte Avilés, Juan Antonio; Hoskin, Michael (2002). Reflejo del cosmos : atlas de arqueoastronomía en el Mediterráneo antiguo (ісп.). Madrid: Equipo Sirius. ISBN 84-95495-32-5. OCLC 52224308. Процитовано 30 січня 2020. Див. також Су-Нураксі-ді-Баруміні Нураг ла Прісжіона Нурагічна культура Талайот Примітки Посилання Офіційний сайт Tharros.info: Опис сайту Nuraghe Santu Antine