NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Radio Vatican

Radio Vatican (latină Statio Radiophonica Vaticana) a fost înființat în 1931 de către Guglielmo Marconi și inaugurat pe 12 februarie 1931, în prezența papei Pius al XI-lea. Radio Vatican și-a deschis sediul principal în 1951 la Santa Maria di Galeria, o localitate aflată la 30 de kilometri de Roma, pe un teren de aproximativ 440 de hectare (de zece ori mai mare decât suprafața Statului Vatican). În prezent, programele sale sunt oferite în 47 de limbi și sunt transmise pe unde scurte (inclusiv DRM), unde medii, FM, satelit și Internet. Secția în limba română a fost înființată în 1947, fiind condusă inițial de preotul greco-catolic Pamfil Cȃrnațiu (1919-2009). Emisiunile în română se transmit zilnic, între 21-21.20, ora României, și sunt reluate a doua zi de dimineață între 7.20-7.40. Transmisia este pe unde scurte, de 41-49 mHz (pe frecvențele de 7.365-6.185 kHz) și pe undele medii, de 1.260-1.611 kHz, precum și în direct, via Internet. Pe internet emisiunile pot fi ascultate la orice oră. Vezi și Radio Maria Note Legături externe Site-ul oficial al postului de radio "Vatican", secția română
Радио Ватикан

Радио Ватикан (итал. Radio Vaticana) је званична радио станица државе Ватикан. Први радио апарат конструисао је Гуљелмо Маркони 1931. године, а радио станица емитује програме на 47 различитих језика. Радио станицом од њеног оснивања управљају исусовци, а програм се емитује на кратким и средњим таласима, као и путем сателита и веб радија. У прављењу програма Радио Ватикана учествује више од 200 новинара из 61 земље. Садашњи директор радио станице је отац Федерико Ломбарди. Историја Први позивни знак Радио Ватикана био је ХВЈ, а први пренос је био на две краткоталасне фреквенције 12. фебруара 1931. године Прва званична емисија била је када је радио-техничар емитовао „In nomine Domini, Amen“, а након тога је Маркони представио папу Пија XI који је био први папа који се чуо у етру. Био је присутан и кардинал Еуђенио Пачели, који је касније постао папа Пије XII. Први директор Радио Ватикана био је доктор Ђузепе Ђанфранчески. Телевизија Радио Ватикан је експериментисао са ТВ емисијама 1930-их и касније 1950-их. Тек 1990-их Радио Ватикан је почео са редовним ТВ емитовањем путем сателита. Референце
Радіо Ватикану

Радіо Ватикану (лат. Statio Radiophonica Vaticana, італ. Radio Vaticana) — офіційна служба радіомовлення Ватикану. Історія Незабаром після укладання Латеранських угод 1929 року Папа Римський доручив Гульєльмо Марконі організувати радіостанцію на території Ватикану, щоб поширювати вчення Католицької церкви і звертатися до католиків всіх країн. Ватиканське радіо було урочисто відкрито 12 лютого 1931 року Пієм XI, промова якого латинською мовою транслювалася на весь світ. Згодом Ватиканське радіо стало використовувати деякі інші мови. У 1939 році конклав, обрання та урочисте відкриття понтифікату Пія XII коментувалися в ефірі вже 9 мовами, 9-ма мовами віщання проводилось до початку Другої світової війни. У 1940 році за рішенням Пія XII з'явився особливий відділ, покликаний поширювати через радіо оголошення і інформацію про пошук зниклих солдатів, цивільних осіб і посилати повідомлення ув'язненим від їх сімей. За шість років було передано понад 1.200.000 повідомлень за більш ніж 12.000 годин ефірного часу. По завершенні Другої світової встановлення комуністичних режимів в країнах Східної Європи підштовхнуло до збільшення числа програм, які транслюються мовами цих країн. В 1948 році розпочалась трансляція передач на територію СРСР. 19 квітня 1949 в СРСР було прийняте рішення про протидію радіомовленню Радіо Ватикану. «Глушіння» було припинене в другій половині 1980-х років. У 1957 році Пій XII освятив передавальний центр Санта Марія ді Галерія. Збільшилося число передач на Африку, Латинську Америку і Азію. Під час понтифікату Іоанна XXIII 3.000 годин ефірного часу 30 мовами було присвячено Другому Ватиканському Собору. На цей час передачі відбувались 30 мовами. Папа Павло VI заохочував розвиток інформаційних та освітніх програм високої якості, що призвело до створення нового відділення радіо в приміщеннях Palazzo Pio, розташованого на початку вулиці Кончіліаціоне. У 1970 році штат Радіо Ватикану виріс до 280 осіб з 38 країн, передачі проводились 32 мовами. З Павлом VI почалася епоха закордонних поїздок, розквіт якої припав на понтифікат Іоанна Павла II. Ватиканське радіо подорожувало разом з ним, розширюючи свої горизонти і міжнародні зв'язки. У 1990-ті роки Ватиканське радіо від традиційних коротких і середніх хвиль перейшло до супутникового мовлення з двома земними радіостанціями в Ватикані, а згодом — і до Інтернет-мовлення. Число радіостанцій, які ретранслювали передачі Радіо Ватикану на 2005 перейшло за тисячу. Великий ювілей і смерть Іоанна Павла II стали для Ватиканського радіо особливими моментами в поширенні вчення Католицької Церкви в усьому світі, а також сприяли появі нових форм співпраці з радіостанціями та інформаційними агентствами. Див. також Agenzia Fides Примітки Посилання www.vaticannews.va/it/epg.html — офіційний сайт «Радіо Ватикану».
Centre Experimental de Cinematografia

El Centre Experimental de Cinematografia (en italià: Centro sperimentale di cinematografia) és una escola de cinema i filmoteca italiana, situada a Roma. Es va establir el 1935 a Itàlia i té com a objectiu promoure l'art i la tècnica de la cinematografia i el cinema al país. És l'escola de cinema més antiga d'Europa occidental, fundada a la ciutat de Roma el 1935 durant l'era del govern de Benito Mussolini pel dirigent de cinema Luigi Freddi. Va ser i encara és finançat pel govern italià i se centra en l'educació, la recerca, la publicació i l'ensenyament de la teoria cinematogràfica. El centre és la institució més important d'Itàlia per a la formació, la recerca i l'experimentació en el camp del cinema, i en el seu sentit més ampli, de pel·lícules, documentals, ficció i animació. Vegeu també Cinecittà Referències Enllaços externs Centre Experimental de Cinematografia - Lloc web oficial (italià)
Centro Sperimentale di Cinematografia

Das Centro Sperimentale di Cinematografia (Experimentelles Zentrum für Kinematographie) in Rom ist eine staatlich finanzierte Stiftung, unter deren Dach sich die Cineteca Nazionale (Nationale Kinemathek) und die Scuola Nazionale di Cinema (Nationale Filmschule) befinden. Die Gründung erfolgte 1935 in Rom mit dem Ziel, die Filmkrise in Italien zu bekämpfen und den Film als faschistisches Propagandamittel einzusetzen. Parallel dazu wurden die Filmfestspiele von Venedig eingeführt und die Filmstadt Cinecittà auf einem abgebrannten Studiogelände gebaut. Scuola Nazionale di Cinema (SNC) Der Begriff Nationale Filmschule wird häufig synonym für die ganze Stiftung verwandt. Nach den Gründungen der russischen Filminstitute in St. Petersburg (heute St. Petersburg Staatsuniversität für Film und Fernsehen) und Moskau (heute Gerassimow-Institut für Kinematographie) in den Jahren 1918 und 1919 gehört sie zu den ältesten Einrichtungen. Ihr erster Leiter war Luigi Chiarini. Als gebildeter Faschist hatte er keine Probleme, seine kommunistischen Freunde als Lehrer der ersten Stunde einzusetzen. Dies führte zu einer künstlerischen Anlehnung an den russischen Film und später zu bedeutendem Einfluss auf den westeuropäischen Nachkriegsfilm (Italienischer Neorealismus). Die Scuola Nazionale di Cinema umfasst heute alle wesentlichen Berufszweige der Filmindustrie. Ausgegliedert sind die Abteilungen 2001 – La Scuola in Piemonte für Animation in Turin 2004 – La Scuola in Lombardia für Werbung und Fernsehen in Mailand 2008 – La Scuola in Sicilia für Dokumentation in Palermo Die Klassenfrequenz liegt deutlich unter zehn Teilnehmern, mit der Folge einer rigorosen Aufnahmeprüfung. Das CSC hinter dem Namen italienischer Filmschaffender steht nicht für einen Verband, sondern für einen elitären Abschluss. Klassen Die Schule schreibt normalerweise einen jährlichen Wettbewerb für 74 Plätze in den folgenden Filmdisziplinen aus. 8 Plätze Kamera 6 Plätze Schnitt 8 Plätze Produktion 9 Plätze Schauspiel weiblich 9 Plätze Schauspiel männlich 6 Plätze Regie 8 Plätze Drehbuch 6 Plätze Bühnenbild 6 Plätze Kostüme 8 Plätze Tontechnik 6 Plätze VFX Supervisor & Producer (seit 2018) Cineteca Nazionale In der heutigen Form wurde die Kinemathek 1949 gegründet. Sie ist Mitglied der FIAF. Die zuvor von der Stiftung archivierten Filme gingen 1943 durch die deutsche Besatzung verloren. Sie kann aber inzwischen wieder auf einen Bestand von 80.000 Titeln zurückgreifen. Italienische Produzenten sind gehalten, von ihren Werken eine Kopie einzureichen. Sie pflegt ein reichhaltiges Veranstaltungsprogramm und unterstützt ausländische Projekte. Nicht zuletzt werden alte Bestände restauriert bzw. konserviert. Bedeutende Absolventen Bedeutende Professoren Weblinks Centro Sperimentale di Cinematografia (Memento vom 15. April 2015 im Internet Archive) Film und Filmpolitik im italienischen Faschismus
Centro Experimental de Cine

El Centro Experimental de Cine​ (en italiano: Centro Sperimentale di Cinematografia) se estableció en 1935 en Italia y tiene como objetivo promover el arte y la técnica de la cinematografía y el cine en el país. Es la escuela de cine más antigua de Europa occidental, fundada en la ciudad de Roma en 1935 durante la era del gobierno de Benito Mussolini por el dirigente de cine Luigi Freddi, fue y sigue siendo financiado por el gobierno italiano y se centra en la educación, la investigación, la publicación y la enseñanza de la teoría. Es la institución más importante de Italia para la formación, la investigación y la experimentación en el campo del cine, y en su sentido más amplio, de películas, documentales, ficción y animación. Véase también Escuela de cine Cine Sala de cine Referencias
Centro sperimentale di cinematografia

Centro sperimentale di cinematografia (pol. Eksperymentalne Centrum Filmowe) – włoska szkoła filmowa finansowana z budżetu państwa, założona w Rzymie w 1935 roku i działająca po dziś dzień. Jest to najstarsza tego typu uczelnia w Europie Zachodniej. Wybrani absolwenci Reżyserzy Michelangelo Antonioni Francesca Archibugi Marco Bellocchio Souheil Ben-Barka Veljko Bulajić Liliana Cavani Giuseppe De Santis Roberto Faenza Giuseppe M. Gaudino Pietro Germi Tomás Gutiérrez Alea Nanni Loy Francesco Maselli Gabriele Muccino Susanna Nicchiarelli Sergio Sollima Carlo Verdone Paolo Virzì Luigi Zampa Przypisy
Centro Sperimentale di Cinematografia

O Centro Sperimentale di Cinematografia (CSC), sediado em Roma, é a mais antiga escola italiana de ensino, pesquisa e experimentação no campo da cinematografia. Atualmente é uma fundação que opera através de dois setores principais: a Scuola Nazionale di Cinema e a Cineteca Nazionale. Além da sede central, em Roma, a fundação tem outras três sedes periféricas: o departamento do Piemonte (setor de animação), o departamento da Lombardia (setor de TV), o departamento da Sicília (setor de documentário). Oficialmente, o CSC foi fundado em 3 de abril de 1935, embora a Scuola Nazionale di Cinema (então denominada Scuola Nazionale di Cinematografia), já estivesse em atividade na época. Benito Mussolini e sobretudo Galeazzo Ciano tiveram grande interesse na realização do projeto do CSC - assim como no projeto da Cinecittà. O edifício que abriga o Centro foi construído em 1935, ao mesmo tempo que a Cinecittà, em frente aos estúdios cinematográficos na periferia romana. Ex-alunos 1935 - 1945 Michelangelo Antonioni Steno Alida Valli Pasqualino De Santis Pietro Germi Dino De Laurentiis Luigi Zampa 1945 - 1968 Marco Bellocchio Liliana Cavani Vittorio Storaro Monica Vitti Néstor Almendros Tomás Gutiérrez Alea Claudia Cardinale Domenico Modugno Io Appolloni A partir de 1968 Susanna Tamaro Paolo Virzì Gaia Zucchi Celeste Dalla Porta Ligações externas Site oficial Carla Mancini e gli inaferrabili C.S.C. C.S.C. Students
Экспериментальный центр кинематографии

Эксперимента́льный це́нтр кинематогра́фии (итал. Centro Sperimentale di Cinematografia) был основан в 1935 году с целью продвижения искусства кино и киноиндустрии. Эта старейшая киношкола (киноинститут) Западной Европы возникла в Риме в 1935 году стараниями Луиджи Фредди, главы Генеральной дирекции по делам кинематографии при министерстве печати и пропаганды правительства Бенито Муссолини. Одним из инициаторов её создания был выдающийся киновед, кинокритик и кинематографист Умберто Барбаро, который в 1936—1948 гг. служил директором Экспериментального киноцентра. Со времени своего возникновения и до наших дней школа финансируется итальянским правительством и сосредоточена на образовательной, исследовательской, издательской деятельности и теории кино. Экспериментальный киноцентр является важнейшим учреждением Италии для обучения, исследований и экспериментов в области кино — документального, художественного, анимационного. Предназначение Экспериментальный киноцентр направлен на совершенствование киноискусства, кинематографических и аудиовизуальных технологий, чему служат Фонд, Национальная киношкола и Национальный киноархив. Административное здание Национальной киношколы расположено в Риме. Здесь читаются трёхгодичные курсы для подготовки квалифицированных актёров, режиссёров, сценаристов, художников-постановщиков, сценографов, костюмеров, кинооператоров, звукорежиссёров, специалистов по производству и монтажу фильмов. Обучение Расположенная вблизи киностудии «Чинечитта», школа обучает своих студентов на протяжении трёх лет, используя технологию съёмки на 35-миллиметровую киноплёнку. Конкурс среди поступающих очень высок: в каждый класс зачисляется только 6 студентов. Преподаватели Известные выпускники Многие прославленные деятели итальянского и мирового кинематографа обучались мастерству в Экспериментальном киноцентре, в их числе: Режиссёры Актёры Кинооператоры Примечания Ссылки Centro Sperimentale di Cinematografia . — Официальный сайт Экспериментального киноцентра. Дата обращения: 7 июня 2010. Архивировано из оригинала 9 июня 2010 года.
Експериментальний кіноцентр

|адреса= Експериментальний кіноцентр (Експериментальний центр кінематографії італ. Centro sperimentale di cinematografia (CSC)), або Італійська національна кіношкола, був заснований у 1935 році з метою просування мистецтва кіно та кіноіндустрії. Історія Експериментальний кіноцентр, що є найстарішою кіношколою (кіноінститутом) Західної Європи, був заснований у Римі в 1935 році стараннями Луїджі Фредді, глави Генеральної дирекції у справах кінематографії при міністерстві друку і пропаганди уряду Беніто Муссоліні. Одним з ініціаторів створення кіношколи був видатний кінознавець, кінокритик і кінематографіст Умберто Барбаро, який у 1936—1948 роках займав посаду директора Експериментального кіноцентру. З часу свого виникнення і до наших днів школа фінансується італійським урядом і зосереджена на освітній, дослідницькій, видавничій діяльності і теорії кіно. Експериментальний кіноцентр є найважливішою установою Італії для навчання, досліджень і експериментів в царині документального, художнього та анімаційного кіно. Призначення Діяльність експериментального кіноцентру спрямована на вдосконалення кіномистецтва, кінематографічних і аудіовізуальних технологій, для чого слугують Фонд, Національна кіношкола та Національний кіноархів. Адміністративна будівля Національної кіношколи розташована в Римі. Тут читаються трирічні курси для підготовки кваліфікованих акторів, режисерів, сценаристів, художників-постановників, сценографів, костюмерів, кінооператорів, звукорежисерів, фахівців з виробництва та монтажу фільмів. Навчання Розташована поблизу кіностудії «Чінечітта», школа навчає своїх студентів упродовж трьох років, використовуючи технологію зйомки на 35-міліметрову кіноплівку. Конкурс серед вступників дуже високий: у кожен клас зараховується тільки 6 студентів. Відомі випускники Багато прославлених діячів італійського та світового кінематографу навчалися майстерності в Експериментальному кіноцентрі, у тому числі: Режисери Актори Кінооператори Примітки Джерела Барбаро, Умберто // Кинословарь. В 2 т. / гл. ред. С. Й. Юткевич. — М. : «Советская энциклопедия», 1966. — Т. 1 : А — Л.— С. 137 (рос.) Экспериментальный киноцентр // Кинословарь. В 2 т. / гл. ред. С. Й. Юткевич. — М. : «Советская энциклопедия», 1970. — Т. 2 : М — Я.— С. 991 (рос.) Посилання www.fondazionecsc.it — офіційний сайт «Експериментальний кіноцентр».
Chiesa di Sant'Apollinare in Baggio

La chiesa di Sant'Apollinare in Baggio è una chiesa parrocchiale di Milano, nel quartiere di Baggio. Storia La parrocchia di Baggio venne istituita da Federico Borromeo nel 1628; come parrocchiale fungeva quella che è nota come "chiesa vecchia". Negli anni venti del XX secolo, a causa della crescita demografica della borgata di Baggio, venne deciso di costruire una nuova chiesa parrocchiale, che fu costruita tra il 1938 e il 1942 dall'Impresa di Costruzioni Antonio Bassanini su progetto dell'ingegnere architetto Egidio Aresi, e consacrata dall'arcivescovo cardinale Schuster. Dagli anni sessanta vi si tiene, nel periodo natalizio, un "presepe biblico", cioè un presepe che narra anche gli altri eventi importanti della Bibbia, dalla creazione del mondo alla natività di Gesù, dalla fuga in Egitto alla diffusione del Vangelo da parte dei discepoli. Nel 1965 vengono completati i lavori di ampliamento della chiesa, con l'aggiunta dell'abside e del campanile, che oggi è uno dei più alti della città di Milano. Nel 1970, a seguito della crescita demografica, parte della parrocchia venne distaccata per costituire la nuova parrocchia della chiesa di Sant'Anselmo da Baggio Vescovo. Descrizione La chiesa è sopraelevata di circa due gradini rispetto al sagrato. La facciata, che è costituita da due piani separati, è a mattoni a vista ed è divisa in tre specchiature, che sono contornate da quattro paraste. Le specchiature laterali sono contraddistinte dalla presenza di due portali d'ingresso, che sono contornati da pietra, mentre la specchiatura centrale raggiunge quasi la sommità dell'edificio, ed è caratterizzata dalla presenza del portone d'ingresso principale. In questo modo si crea una cavità con sommità ad arco a tutto sesto e volta a botte che protegge i tre ingressi alla chiesa. La navata centrale e le navate laterali sono separate da sei colonne a sezione circolare che sono ricoperte da mosaici e che possiedono sulla loro sommità capitelli in stile bizantino. Il presbiterio è sopraelevato rispetto al pavimento della chiesa, mentre l'abside, che è rivestita da mosaici, contiene l'organo. Galleria d'immagini Note Annotazioni Fonti Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Sant’Apollinare in Baggio Collegamenti esterni Sito ufficiale, su apollinareanselmo.it. (EN) Chiesa di Sant'Apollinare in Baggio, in GCatholic.org. Chiesa di Sant'Apollinare in Baggio, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Cenni Storici - Parrocchia di Sant'Apollinare, su parrocchiasantapollinare.it. URL consultato il 27 settembre 2019 (archiviato dall'url originale il 21 settembre 2019). Presepe Biblico, su parrocchiasantapollinare.it. URL consultato il 27 settembre 2019 (archiviato dall'url originale il 21 settembre 2019). Natale a Milano, il presepe biblico di Baggio: 53 scene in 360 metri quadrati, su video.repubblica.it.
Santa Maria Regina degli Apostoli alla Montagnola

Die Basilika Santa Maria Regina degli Apostoli alla Montagnola ist eine Kirche unter dem Patrozinium der Königin der Apostel an der Via Antonino Pio im römischen Bezirk Ostiense. Geschichte Die Kirche wurde von 1947 bis 1954 nach einem Entwurf des Architekten Leone Favini errichtet, der von der römischen Barockarchitektur inspiriert wurde. Sie bildet einen Zentralbau mit einer großen Kuppel. Der Innenraum verfügt über eine Reihe von Fresken von Antonio Giuseppe Santagata (1888–1985) mit der Darstellung von Marienbildern; unter ihnen ein Fresko, das Maria zeigt, die unter den Aposteln sitzt mit dem Heiligen Geist, der zu ihnen kommt. Die Kirche ist Teil des von Giacomo Alberione gegründeten Heiligtums und Mutterhauses der Gesellschaft vom hl. Apostel Paulus. Im Inneren beherbergt die Kirche die Gräber des Seligen Giacomo Alberione, der Tecla Merlo (bedeutende Mutter der Paulus-Schwestern) und des seligen Giuseppe Timoteo Giaccardo (Förderer der Schwestern vom Göttlichen Meister). Am 26. Oktober 1976 wurde die Pfarrei durch das Dekret des Kardinalvikars Ugo Poletti Pastorali munere errichtet. Die Kirche wurde am 4. April 1984 durch Papst Johannes Paul II. in den Rang einer Basilica minor erhoben. Literatur Claudia Cerchiai: Quartiere X. Ostiense. In: Giorgio Carpaneto und andere: I quartieri di Roma. Una serie straordinaria di affascinanti itinerari ripercorsi lungo le strade di ieri e di oggi, tra bellezze artistiche e maturali, alla scoperta del volto antico e moderno della città. Newton & Compton Editori, Rom 1997, ISBN 88-8183-639-4. Massimo Alemanno: Le chiese di Roma moderna, Band 3: I Rioni Ripa e Testaccio e i quartieri del quadrante sud-est. Armando Editore, Rom 2007, ISBN 978-88-6081-147-9, S. 43–46. Weblinks Seite der Pfarrgemeinde Einzelnachweise
Basilique Santa Maria Regina degli Apostoli alla Montagnola

L'église Santa Maria Regina degli Apostoli alla Montagnola (en français : église Sainte-Marie-Reine-des-Apôtres à Montagnola) est une basilique mineure située dans le quartier Ostiense de Rome, régie par la Société de Saint-Paul. Histoire Fondée par le bienheureux Giacomo Alberione, l'église sera construite entre 1945 et 1954. Elle est située contre la maison généralice de la Société de Saint-Paul. C'est l'architecte Leone Favini qui mena à bien le projet, s'inspirant de l'architecture baroque romaine. Depuis 1965, elle est le siège du titre cardinalice Regina Apostolorum. Érigée en paroisse le 26 octobre 1976, le pape Jean-Paul II élèvera l'église au rang de basilique mineure le 4 avril 1984. Elle abrite les dépouilles du bienheureux Giacomo Alberione, du bienheureux Timoteo Giaccardo et de la vénérable Tecla Merlo, qui sont exposées à la vénération des fidèles. Architecture Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des basiliques de Rome Liens externes Site officiel Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Portail de Rome Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme