NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Portyk Oktawii

Portyk Oktawii – starożytny portyk stojący w południowej części Pola Marsowego w Rzymie, w pobliżu teatru Marcellusa i terenu byłego getta żydowskiego. Pierwszy portyk w tym miejscu został wzniesiony w 146 p.n.e. przez Kwintusa Cecyliusza Metellusa Macedońskiego dla upamiętnienia zwycięstwa nad Andriskosem. Między 33 a 23 p.n.e. został całkowicie przebudowany na polecenie Oktawiana Augusta i nazwany na cześć jego siostry Oktawii. Dwukrotnie, w 80 i 203 roku, odbudowywano go po zniszczeniach w wyniku pożaru. Do czasów obecnych zachowała się tylko brama portyku, którą włączono jako krużganek do wzniesionego w VIII wieku kościoła Sant’Angelo in Pescheria, i gdzie od średniowiecza do początku XX wieku mieścił się targ rybny dzielnicy żydowskiej. W 1928 roku przeprowadzono prace renowacyjne, w ramach których starożytne ruiny wydzielono z bryły kościoła i wyeksponowano. Oryginalny portyk był olbrzymich rozmiarów prostokątną budowlą o wymiarach 119×132 m. W jej obrębie zamknięto dwie stojące wcześniej w tym miejscu świątynie poświęcone Jowiszowi Statorowi i Juno Reginie. Wewnątrz portyku mieściły się biblioteka i kuria; zgromadzono w nim także liczne dzieła sztuki – m.in. zagrabione przez Metellusa z podbitej Grecji 34 brązowe rzeźby konne dłuta Lizypa, przedstawiające Aleksandra Macedońskiego i jego dowódców poległych w bitwie nad Granikiem. Na zachowanej do dziś bramie portyku wciąż widoczna jest inskrypcja upamiętniająca jego odbudowę dokonaną przez Septymiusza Sewera w 203 roku. Przypisy
Pórtico de Otávia

Pórtico de Otávia (em latim: Porticus Octaviae; em italiano: Portico di Ottavia) é um pórtico de Roma construído pelo imperador Augusto (r. 27 a.C.–14 d.C.) em nome de sua irmã, Otávia Menor, em algum momento após 27 a.C., no lugar do Pórtico de Metelo, em torno dos templos de Júpiter Estator e Juno Regina. História Segundo Dião Cássio teria sido construído após 33 a.C. com os espólios de guerra da Dalmácia, porém esta afirmação deve-se à confusão com o Pórtico de Otávio. Ele foi incendiado em 80 e restaurado, provavelmente por Domiciano (r. 81–96), e novamente após um segundo incêndio em 203 por Sétimo Severo (r. 193–211) e Caracala (r. 198–211). O Pórtico de Otávia foi adornado com mármore estrangeiro, e conteve muitos trabalhos famosos de arte, sumarizados por Plínio, o Velho. Além dos templos, havia dentro do invólucro uma biblioteca, erigida por Otávia em memória de Marco Cláudio Marcelo, uma cúria, chamada "Cúria de Otávia", e uma escola ou escolas. Se estas eram diferentes partes de um edifício, ou estruturas inteiramente diferentes, é incerto. Foi provavelmente na cúria que se atestou pelo menos uma reunião do senado. Este pórtico é representado no Plano de Mármore. Incluía uma área retangular, de 118 metros de largura e um pouco mais em comprimento, e consistia de uma colunata formada por uma linha dupla de colunas de granito, com 28 em cada. O eixo principal corria de nordeste para sudoeste, e a entrada principal estava no meio da lateral sudoeste. Esta entrada, da qual restam algumas ruínas, tinha a forma de um pronau duplo, projetando o interior e exterior. Através do fronte de cada pronau, entre os muros laterais, estava quatro colunas coríntias de mármore branco, apoiando um entablamento e um pedimento triangular. O entablamento, o pedimento e duas das colunas do fronte externo ainda existem, e no fronte interior duas colunas e parte de uma terceira, com porções do entablamento e pedimento. Duas das colunas do fronte externo foram substituídas por arcos de tijolo, talvez após o terremoto de 442. Alguns dos antefixos nas extremidades inferiores das telhas de cumeeira ainda existem. Partes de algumas das colunas da colunada sul ainda estão de pé, e alguns de seus capiteis estão construídos nos muros das caras vizinhas. Localização Referências Bibliografia
Porticul Octaviei

Porticul Octaviei (în latină Porticus Octaviae, în italiană Portico di Ottavia), numit și Porticul lui Metellus (în latină Porticus Metelli, în italiană Portico di Metello) sau Porticul lui Severus (în latină Porticus Severi, în italiană Portico di Severo), reprezintă un ansamblu de monumente antice romane situate în sudul Câmpului lui Marte, aproape de Teatrul lui Marcellus, în Roma. Pe lângă incinta de colonade, monumentul este format și din alte edificii, printre care o intrare monumentală și două temple, unul dedicat Iunonei Regina, și altul dedicat lui Jupiter Stator. Localizare Porticul Octaviei este construit în sudul Câmpului lui Marte, la poalele pantei de sud a dealului Capitolin, aproape de Circus Flaminius. Note
Портик Октавии

Портик Октавии (лат. Porticus Octaviae) — руины античного квадрипортика в Риме. Расположены в центре города вблизи Театра Марцелла. История Портик Октавии являлся результатом осуществлённой Августом в 33—23 годах до н. э. перестройки более раннего сооружения — портика Метеллы, который был построен цензором Цецилием Метеллом Македонским около 131 года до н. э.. После перестройки портик был посвящён сестре императора Октавии. Портик пострадал при пожаре 80 года н. э. и был восстановлен при Домициане. Затем ещё раз пострадал от огня при Коммоде в 191 г. Руины, видимые сегодня, относятся к реконструкции 203 г., осуществлённой Септимием Севером. В X веке портик и театр Марцелла были перестроены в лавки и мастерские, в портике находился также рыбный рынок. Описание Сооружение эпохи Августа представляло собой прямоугольную площадь 119 метров в ширину и около 132 метров в длину, на низком подиуме, окружённую двойной гранитной колоннадой, и было украшено мрамором, многочисленными статуями, в том числе 34 бронзовыми скульптурами всадников работы Лисиппа, изображающими Александра Македонского и его полководцев. Одна из них известна по уменьшённой реплике всадника, хранящейся в Национальном археологическом музее в Неаполе. Внутри портика находились храм Юноны Регины, построенный Марком Эмилием Лепидом в 179 г. до н. э., и храм Юпитера Статора, построенный Метеллом одновременно с первоначальным портиком, а также библиотека и курия Октавии, добавленные при перестройке эпохи Августа. Наиболее сохранившаяся часть портика — южные пропилеи, видимые с via dell Portico d’Ottavia. От них сохранился фронтон, антаблемент с надписью эпохи Септимия Севера и две из четырёх оригинальных колонн. Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Портик Октавии Piranesi, Le antichità Romane. Firmin Didot Freres, Paris, 1835. T. 4 tav. XXXIX — XLV
Oktavijev portik

Oktavijev portik ali Porticus Octaviae (italijansko Portico di Ottavia) je starodavna zgradba v Rimu. Kolonadni prehodi portika je zaprl tempelj Jupitra Statorja in Junone Regine ter knjižnico. Struktura je bila uporabljena kot ribja tržnica v srednjem veku in vse do konca 19. stoletja. Zgodovina Strukturo je zgradil Avgust v imenu svoje sestre, Oktavije mlajše, nekje po letu 27 pr. n. št. , namesto Porticus Metelli. Kolonadni prehodi portika so ob tem obkrožile tempelj Jupitra Statorja in Junone Regine. Zgorel je v leta 80 n. št. in bil obnovljen, verjetno s strani Domicijana, in spet po drugem požaru leta 203 ga je obnovil Septimij Sever in za njim Karakala. Okrašen je bil s tujim marmorjem in je vseboval številna znana umetniška dela, našteta v Plinijevi Naravni zgodovini . Strukturo je poškodoval potres leta 442, ko sta bila dva uničena stebra nadomeščena z nadstreškom, ki še stoji. Cerkev Sant'Angela v Pescherii je bila zgrajena na ruševinah okrog leta 770. Poleg že obstoječih templjev je bila v ograjenem prostoru postavljena knjižnica, ki jo je postavila Oktavija v spomin na svojega sina Marka Klavdija Marcela, kurijo Octaviae in scholae (montažna dvorana in učilnice). Ali so to različni deli ene stavbe ali popolnoma različne strukture, je negotovo. Kurija je bila verjetno mesto sestankov senata . Plinij starejši kot celoto omenja kot Octaviae opera. Portik je bil uporabljen kot ribja tržnica od srednjega veka in vse do konca 19. stoletja. Ta vloga se spominja v imenu prizidane cerkve Sant'Angela v Pescherii ('Sveti angel na ribji tržnici'). Stavba, ki leži v rione Sant'Angelo, predstavlja središče rimskega geta. Rimski geto je bil judovski geto, ustanovljen leta 1555 v Rione Sant'Angelo, v Rimu, v Italiji, na območju, ki ga obdaja današnja Via del Portico d'Ottavia, Lungotevere dei Cenci, Via del Progresso in Via di Santa Maria del Pianto, blizu reke Tibere in Marcelijevega gledališča. Z izjemo kratkih obdobij pod Napoleonom od leta 1808 do 1815 in pod rimskimi republikami 1798-99 in 1849 je rimski geto nadzoroval papež do zajetja Rima leta 1870. Sklici Zunanje povezave LacusCurtius.com: Samuel Ball Platner, revised by Thomas Ashby, A Topographical Dictionary of Ancient Rome: Porticus Octaviae The Portico of Octavia (etching by Giovanni Battista Piranesi) at the Metropolitan Museum of Art (New York City)
Octavias portik

Octavias portik (latin Porticus Octaviae, italienska Portico d'Ottavia) är en antik byggnad i Rom, belägen i närheten av Marcellusteatern. Octavias portik bestod ursprungligen av ett stort torg, omgivet av kolonnader på alla fyra sidor och med två tempel på den öppna platsen i mitten, invigda åt Juno Regina och Jupiter Stator. Den grundlades 46 f.Kr., men Augustus lät bygga om den 33–23 f.Kr. och uppkallade den efter sin syster Octavia, mor till Marcellus. Bevarade är en gavelkrönt ingång och rester av portikens kolonnrader på båda sidor. Man kan se kolonnstumpar på trottoaren längs Via del Portico d'Ottavia. Portalbyggnaden fick stödbågar i tegel, troligen omkring år 500 e.Kr. På 700-talet byggdes en kyrka in i portiken, Sant'Angelo in Pescheria. Bilder Källor Claridge, Amanda (1998) (på engelska). Rome: An Oxford Archaeological Guide. Oxford Archaeological Guides, 99-2662277-1. Oxford: Oxford University Press. sid. 222–226. ISBN 0-19-288003-9 Coarelli, Filippo (1980) (på italienska). Guida archeologica di Roma (3). Milano: Arnoldo Mondadori. sid. 246–247. OCLC 7187657 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Octavias portik.
Портик Октавії

Портик Октавії (лат. Porticus Octaviae) — руїни античного квадрипортика в Римі. Розташовані у центрі міста поблизу Театру Марцелла. Історія Став результатом здійсненої Августом у 33-23 до н. е. перебудови більш ранньої споруди — портика Метелли, побудованого цензором Цецилієм Метеллом Македонським близько 131 до н. е.. Після перебудови портик присвячений сестрі імператора Октавії. Постраждав під час пожежі в 80 році і відновлений за Доміціана. Потім ще раз постраждав від вогню при Коммоді в 191 році. Руїни, видимі сьогодні, відносяться до реконструкції 203 року, здійсненої Септимиєм Севером. У X столітті портик та театр Марцелла перебудовані в лавки та майстерні, у портику знаходився також рибний ринок. Опис Споруда епохи Августа являла собою прямокутну площу 119 метрів завширшки і близько 132 метрів завдовжки, на низькому подіумі, оточену подвійною гранітною колонадою, і була прикрашена мармуром, численними статуями, в тому числі 34 бронзовими статуями вершників роботи Лісіппа, що зображали Александра Македонського та його полководців. Усередині портика знаходилися храм Юнони Регіни, побудований Марком Емілієм Лепідом у 179 до н. е., і храм Юпітера Статора, побудований Метеллом одночасно з первісним портиком, а також бібліотека та курія Октавії, додані при розбудові епохи Августа. Частина портика, що найбільш збереглася, — південні пропілеї, видимі з via dell Portico d'Ottavia. Від них зберігся фронтон, антаблемент із написом епохи Септимія Севера та дві з чотирьох оригінальних колон. Примітки
Villa Palagonia

Villa Palagonia je patricijská vila v Bagherii, 15 km od Palerma, na jihu Itálie. Samotná vila, stavěná od roku 1715 architektem Tommasem Napolim za pomoci Agatina Daidoneho, je jedním z nejstarších příkladů sicilského baroka. Její popularita však pochází hlavně ze soch monster s lidskými tvářemi, které zdobí její zahradu a její zeď, a získala jí přezdívku Villa dei Mostri. Groteskní sochy, pořízené tehdejším majitelem Francescem Ferdinandem II. Gravinem, už fascinovali cestovatele po Itálii jako byl Henry Swinburne, Patrick Brydone, John Soane nebo Johann Wolfgang von Goethe. Fantastická architektura byla oceněna zejména surrealisty kolem André Bretona. Vila je od roku 1885 ve vlastnictví rodiny Castronovo; zahrada a banketové sály jsou přístupné. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Villa Palagonia na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Villa Palagonia na Wikimedia Commons
Villa Palagonia

Die Villa Palagonia in Bagheria, 15 km entfernt von Palermo, ist ein ungewöhnliches Barockschloss. Das 1715 durch den Architekten Tommaso Napoli unter Mitwirkung von Agatino Daidone errichtete Gebäude hat die Form eines Viertelkreises, was auf beiden Seiten gerundete Fassaden sowie auf der Innenseite einen kleinen Hof ergibt, der aufgrund zweier vorgesetzter turmartiger Flügelchen fast geschlossen ist. Die Anlage ist vor allem wegen ihrer Statuen bekannt geworden. Diese, Monstren mit menschlichen Gesichtern, verschafften ihm die Bezeichnung Villa dei Mostri. Der groteske Statuenschmuck, 1749 vom damaligen Besitzer Francesco Ferdinando II. Gravina, Fürst von Palagonia, dem Sohn des Erbauers, angebracht, faszinierte schon Italienreisende wie Henry Swinburne, Patrick Brydone, John Soane oder Johann Wolfgang von Goethe, dessen Beschreibung in seiner „Italienischen Reise“ unter dem Datum des 9. April 1787 deutlich ablehnender Natur ist („Spitzruten des Wahnsinns“); er störte sich nicht nur an der „gepfuschten“ Ausführung und grotesken Symbolik der Figuren aus Muscheltuff, sondern auch an ihrer „ohne Sinn und Verstand zusammengewürfelten“ Aufstellung. Der Sinn des Hausherrn für das Groteske zeigte sich auch am Mobiliar: ungleich abgesägte Stuhlbeine, Polster mit darunter verborgenen Stacheln, an der Decke der Kapelle ein Kruzifix, wo aus dem Nabel des Gekreuzigten eine Kette herabhängt, woran ein kniend betender Mann in der Luft schwebt, der den andächtigen Besitzer darstellen soll. Die phantastische Architektur der Villa Palagonia wurde besonders von den Surrealisten um André Breton geschätzt. Michelangelo Antonioni drehte hier 1960 zum Teil den Film Die mit der Liebe spielen. Die Villa ist seit 1885 im Besitz der Familie Castronovo; Garten und Festsäle sind zu besichtigen. Literatur Claude Arthaud: Les Palais du rêve. Arthaud, 1970. Dominique Fernandez: Le Radeau de la Gorgone (Promenades en Sicile). Photographiert von Ferrante Ferranti, Grasset, 1988. P. Hachet: Psychanalyse d’un choc esthétique : La villa Palagonia et ses visiteurs. L’Harmattan, 2002. Karl Lohmeyer: Palagonischer Barock. Das Haus der Laune des „Prinzen von Palagonia“. Berlin, Maximilian-Gesellschaft, 1942. Auflage: 350 Stück. Giovanni Macchia: Le Prince de Palagonia. Quai Voltaire, 1987. Dacia Maraini: Retour à Bagheria. Seuil, 2004. Erik Henry Neil: Architecture in context. The Villas of Bagheria, Sicily. Dissertation Harvard University, 1995. R. Scaduto: Villa Palagonia: storia e restauro. Bagheria, E. M. Falcone, 2007. Ferdinando Scianna: La Villa dei mostri. Einaudi, 1977. Einzelnachweise Weblinks Offizieller Webauftritt (italienisch/englisch)
Villa Palagonia

Villa Palagonia – włoska willa w miejscowości Bagheria w sycylijskiej prowincji Palermo. Budowa willi rozpoczęła się w roku 1715. Zaprojektował ją Tommaso Maria Napoli. Książę Francesco Ferdinando II Gravina zlecił wykonanie licznych rzeźb, które w sposób groteskowy przedstawiały różnego rodzaju postacie. Nietypowa dekoracja sprawia, że willa od wieków stanowi atrakcję turystyczną. Zobacz też barok sycylijski Przypisy Linki zewnętrzne Villa Palagonia. Storia. villapalagonia.it. [dostęp 2014-06-19]. [zarchiwizowane z tego adresu (25 lipca 2009)]. (wł.).
Вилла Палагония

Вилла Палагония (итал. Villa Palagonia) — одно из самых причудливых зданий Сицилии. Находится в городе Багерия в 15 километрах от Палермо. История Вилла строилась с 1715 года по заказу Франческо Фердинандо Гравины-и-Крухильяс, пятого князя Палагонии, по проекту архитектора Томмазо Мария Наполи. Один из первых памятников сицилийского барокко. Наиболее известно гротескными скульптурами человекоподобных чудовищ, которые украшают сад и по которым здание называют Виллой чудовищ. Вилла в искусстве и литературе Вилла и скульптуры привлекали многих путешественников XVIII—XIX вв., включая Гёте и Дюма. В XX в. вилла и её скульптуры зачаровывали сюрреалистов, им посвящали эссе Марио Прац и Джованни Маккья, Дачия Мараини и Доминик Фернандез. Их писал Ренато Гуттузо, фотографировали Брассай (1962) и Фердинандо Шанна (1977). Ряд сцен фильма Микеланджело Антониони «Приключение» (1960) снят на вилле Палагония. Литература Santapà F. Villa Palagonia a Bagheria. Palermo, Palma, 1968 Arthaud Cl. Les palais du rêve. Paris: Arthaud; Paris Match, 1970 Macchia G. Il principe di Palagonia: mostri, sogni, prodigi nelle metamorfosi di un personaggio. Milano: A. Mondadori, 1978 Tedesco N. L’immago espressa, villa Palagonia: tra norma ed eccezione. Siracusa: Ediprint, 1986 Hachet P. Psychanalyse d’un choc esthétique: La villa Palagonia et ses visiteurs. Paris: Harmattan, 2002 Scaduto R. Villa Palagonia: storia e restauro. Bagheria: E. M. Falcone, 2007 Ссылки Официальный сайт (итал.) Фотографии
Градини на Салустий

Градините на Салустий (на латински: Horti Sallustiani; на италиански: Giardini di Sallustio) са бивши градини в Рим на римския историк и политик Салустий (86 – 34 пр.н.е.) Паркът се е намирал на север, извън стената на Рим до градска врата Порта Колина до хълма Квиринал и е имал формата на стадион или хиподрум. Салустий получава парцела след убийството на Гай Юлий Цезар, на когото е принадлежал преди това. По времето на Тиберий паркът става собственост на императора. Там са живели Нерон, Диоклециан и Константин. Веспасиан и Аврелиан често са оставали в него, Нерва умира в парка. В градините са се намирали различни сгради. През 184 пр.н.е. е построен храм на Венера Ерицина в северната част на по-късните градини, имало е обелиск на Салустий. Множеството статуи от градините днес се намират в сбирката на Людовизите. Градините са ограбени от вестготите при тяхното разграбване на Рим през 410 г. Източници Kim J. Hartswick, The gardens of Sallust. A changing landscape. Univ. of Texas Press, Austin 2004, ISBN 0-292-70547-6. Samuel Ball Platner, Thomas Ashby, A Topographical Dictionary of Ancient Rome. Oxford University Press, London 1929, S. 271–272 (online). 41.905, 12.489444
Jardins de Sal·lusti

Els jardins de Sal·Lusti (llatí: Horti Sallustiani) eren uns jardins romans que pertanyien a l'historiador romà Gai Sal·lusti al s. I ae gràcies a la riquesa que acumulà per extorsió en el seu càrrec com a governador de la província de Numídia. Els jardins ocupaven una gran extensió al nord-oest de Roma, a la Regió VI, entre els turons de Pincio i Quirinal, prop de la Via Salària i després Porta Salària. Hui, aquest rione es coneix com a Salustiano. Descripció Els jardins contenien pavellons, un temple a Venus i escultures monumentals. Entre les peces que s'hi trobaren hi ha: L'Obelisc Salustiano, una còpia romana d'un obelisc egipci que ara és enfront de l'església Trinità dei Monti. El Vas Borghese, descobert allí al segle xvi. Les escultures conegudes com el Gàlata moribund i el Gàlata Ludovisi. El Tron Ludovisi, trobat al 1887, i el Tron de Boston, trobat al 1894. Els jardins, els adquirí Tiberi i els conservaren durant molts segles els emperadors romans com a servei públic. L'emperador Nerva morí d'una febre en una vil·la situada als jardins l'any 98. Segons Procopi, continuaren sent un lloc de descans imperial fins que els saquejaren els gots al 410. Al començament del s. XVII, el cardenal Ludovisi, nebot del papa Gregori XV, comprà el lloc i hi construí la Vil·la Ludovisi; durant els treballs, s'hi redescobriren moltes escultures romanes importants. Després de la dissolució de la Vil·la Ludovisi al 1894, la major part de l'àrea dels jardins es dividí en parcel·les per edificar, mentre que Roma creixia com a capital després de la unificació d'Itàlia. Galeria d'escultures trobades Referències Samuel Ball Platner i Thomas Ashby, 1929. A Topographical Dictionary of Ancient Rome, (Oxford University Press): Horti Sallustiani Kim J. Hartswick, 2003. The Gardens of Sallust: A Changing Landscape (University of Texas Press) Revisat per Eric M. Moormann, Bryn Mawr Classical Review, 20
Jardines de Salustio

Los jardines de Salustio (latín: Horti Sallustiani) fueron unos jardines romanos cultivados por el historiador romano Cayo Salustio en el siglo I a. C. utilizando la riqueza que obtuvo durante su cargo como gobernador de la provincia de Africa Nova, la recién conquistada Numidia. Los jardines ocuparon una gran extensión al noroeste de Roma, en la que sería la región VI, entre las colinas de Pincio y Quirinal, cerca de la via Salaria y luego porta Salaria. Los jardines fueron adquiridos por Tiberio y conservados durante muchos siglos por los emperadores romanos como servicio público. Hoy en día, este rione es conocido como Sallustiano. Descripción Los jardines poseían varios pabellones, un templo a Venus y esculturas monumentales. Entre las piezas que se encontraron en los jardines se incluyen: El Obelisco Salustiano, copia romana de un obelisco egipcio que ahora se encuentra frente a la iglesia Trinità dei Monti en la Piazza di Spagna subiendo la escalinata. El Vaso Borghese, descubierto allí en el siglo XVI. Las esculturas conocidas como el Gálata moribundo y el Gálata Ludovisi. El Trono Ludovisi, hallado en 1887, y el Trono de Boston, hallado en 1894. Los jardines fueron adquiridos por Tiberio y conservados durante muchos siglos por los emperadores romanos como servicio público. El Emperador Nerva murió de una fiebre en una villa situada en los jardines en el año 98. Según Procopio, continuaron siendo un lugar de descanso imperial hasta ser saqueados por los godos en 410. A comienzos del siglo XVII, el cardenal Ludovico Ludovisi, sobrino del papa Gregorio XV, adquirió el lugar y construyó la Villa Ludovisi; durante los trabajos en el lugar, se redescubrieron muchas esculturas romanas importantes. Luego de la disolución de la Villa Ludovisi después de 1894, a mayor parte del área ocupada por los jardines fue dividida en parcelas que fueron edificadas, mientras que Roma crecía como capital del país tras su unificación de Italia. Esculturas allí encontradas Véase también Jardines de Lúculo Horti Lamiani Referencias Bibliografía