NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Aeropuerto de Perugia

El Aeropuerto Internacional de la Umbría–Perugia "San Francisco de Asís" (en italiano, Aeroporto Internazionale dell’Umbria–Perugia "San Francesco d’Assisi"), conocido simplemente como Aeropuerto de Perugia (IATA: PEG, OACI: LIRZ), es un aeropuerto italiano situado entre las ciudades de Perugia y Asís, principal vía de conexión en la región de Umbría.​​​ El aeropuerto de Perugia cubre destinos nacionales y europeos (Reino Unido, España, Países Bajos, Bélgica, Albania, Rumania, Polonia y Malta) con las aerolíneas AeroItalia, British Airways, Ryanair, Transavia, Wizz Air y HelloFly.​ El aeropuerto es operado por SASE S.p.A. (Societa' per il potenziamento e la gestione dell'aeroporto regionale umbro S. Egidio SpA), compañía formada en 1977 por iniciativa de los gobiernos de la provincia y la comuna de Perugia, y compañías privadas de la región de Umbría.​ Rediseñado por la arquitecta Gae Aulenti en 2011 (en coincidencia con el 150º aniversario de la Unificación italiana), el aeropuerto dispone de una terminal de 4.700 metros cuadrados en 8 pabellones y un estacionamiento de 400 plazas. Tiene 6 mostradores de check-in, 5 puertas de embarque y wifi gratuito, y no dispone de servicio de depósito de equipaje.​​ Se puede acceder al aeropuerto en auto desde las rutas A14 y A1, en tren y autobús con una combinación de un solo billete (Umbria Airlink) o en el servicio de bus expreso desde la estación de tren del centro de Perugia (con paradas intermedias). También operan diversas compañías de taxi.​​​ Aerolíneas y destinos Nacionales Internacionales Estadísticas En 2023 tuvo 5526 operaciones (aterrizajes y despegues de aeronaves) y transportó 537 653 pasajeros:​ Véase también Anexo:Aeropuertos de Italia Referencias
Perugia San Francesco d’Assisi – Umbria nemzetközi repülőtér

A Perugia San Francesco d'Assisi – Umbria nemzetközi repülőtér (olasz nyelven: Aeroporto Internazionale dell'Umbria – Perugia San Francesco d'Assisi) (IATA: PEG, ICAO: LIRZ) Olaszország egyik nemzetközi repülőtere, amely Perugia közelében található. Éves utasforgalma 369 222 (2022) fő. Futópályák A repülőtér futópályái: 01/19 (2199 m, 45 m, aszfaltbeton) Forgalom Az utasforgalom az elmúlt években az alábbi módon változott: Légitársaságok és úticélok 2025-ben a Perugia San Francesco d’Assisi – Umbria nemzetközi repülőtérről az alábbi járatok indulnak (Utoljára frissítve: 2025-11-19): Jegyzetek További információk Hivatalos oldal (olasz, angol) A repülőtér aktuális időjárása a NOAA/NWS-től Baleset- és repülőesemény-történet az Aviation Safety Network adatbázisában
Aeroporto dell'Umbria - Perugia

De Aeroporto dell'Umbria - Perugia (IATA: PEG, ICAO: LIRZ) is een luchthaven op zo'n 12 kilometer van het centrum van de Italiaanse stad Perugia bij de frazioni Ripa en Sant'Egidio in de regio Umbrië. De naam van de luchthaven is ook afkomstig van de regio, dit vanwege zijn belangrijke functie in de regio. Veel toeristen die een bezoek brengen aan Umbrië reizen via de luchthaven. De luchthaven wordt voornamelijk aangevlogen door prijsvechters zoals Ryanair en Wizz. De luchthaven staat ook bekend onder de naam San Francesco d'Assisi naar Franciscus van Assisi. Externe link Website
Port lotniczy Perugia-Sant’Egidio

Port lotniczy Perugia-Sant’Egidio (IATA: PEG, ICAO: LIRZ) – port lotniczy położony 10 km na północny zachód od Asyżu i 15 km na południowy wschód od Perugii, w regionie Umbria, we Włoszech. Linie lotnicze i połączenia Przypisy Linki zewnętrzne Informacje techniczne o lotnisku. [dostęp 2013-08-18].
Aeroportul Internațional Perugia San Francesco d'Assisi – Umbria

Aeroportul Internațional Perugia San Francesco d'Assisi – Umbria (IATA: PEG, ICAO: LIRZ) este un aeroport din Perugia, Provincia Perugia, Umbria, Italia ce deservește zona Perugia. Aeroportul a fost tranzitat în 2023 de 532.474 de pasageri. A fost numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 211 m, aeroportul dispune de 1 pistă. Infrastructură Piste Aeroportul dispune de o singură pistă. Pista 01/19 are suprafața de asfalt și dimensiunile 2.199 m × 45 m. Terminale Note Vezi și
Перуджа (аеропорт)

Міжнародний аеропорт Перуджа Сан-Франческо д'Ассізі — Умбрія (італ. Aeroporto Internazionale dell'Umbria – Perugia San Francesco d'Assisi) (IATA: PEG, ICAO: LIRZ), раніше Аеропорт Перуджі Сант'Егідіо — це аеропорт, що обслуговує Перуджу, столицю регіону Умбрія в центральній Італії. Зручності Аеропорт розташований на висоті 211 м над середнім рівнем моря. Він має одну злітно-посадкову смугу, позначену 01/19, з асфальтовим покриттям розміром 2 199×45 м. Він був розширений у 2011 році з додаванням нових терміналів, спроектованих італійським архітектором Гае Ауленті та частково профінансованим урядовим грантом, наданим на святкування 150-річчя об'єднання Італії. Авіакомпанії та напрямки (вересень 2022) Статистика Наземний транспорт Автомобіль До аеропорту Перуджі можна дістатися на північ і південь по E45-SS3 Bis (Равенна-Чезена-Перуджа-Терні) від виїзду «Ospedalicchio». Потяг Найближчими до аеропорту залізничними станціями є Перуджа (також відома як Перуджа Фонтівеге), Перуджа Понте Сан Джованні та Бастія Умбра. Автобус Аеропорт обслуговується обмеженою кількістю рейсів за такими регіональними автобусними маршрутами, якими керує Busitalia Umbria (раніше APM (1996—2010) і Umbria Mobilità (2010—2014)): E007 Перуджа-Петріньяно-Ассизі (2 відправлення в кожному напрямку); E422 Перуджа-Санта-Марія-дельї-Анджелі-Фоліньо (2 відправлення в кожному напрямку) Тарифи становлять 2,50 євро (для Перуджі), 3,00 євро (для Ассізі) і 4,20 євро (для Фоліньо) за квитки, куплені перед подорожжю, і збільшуються на 1,00 євро, якщо квитки купуються на борту. автобус. Крім того, між залізничним вокзалом Перуджі та центром міста є автобус (автобус ACAP-Sulga), який необхідно замовляти заздалегідь до дати подорожі. Одна поїздка коштує €8,00, а туди й назад — €14,00 Таксі Perugia Taxi, головний громадська компанія таксі в місті, надає послуги таксі до/з Перуджі (приблизно 30-40 євро), Бастії Умбри (приблизно 20 євро) та Ассізі (фіксований тариф 30 євро). Примітки
Piazza Antonio Gramsci (Giugliano in Campania)

Piazza Antonio Gramsci è una delle principali piazze del centro storico di Giugliano in Campania, nella città metropolitana di Napoli. Storia In epoca feudale i giardini del vicino Palazzo Baronale (oggi Palazzo Palumbo), commissionato dalla famiglia Pinelli nel 1545, si estendevano fino all'attuale piazza, che non esisteva. Nel XIX secolo, dopo l'acquisto del palazzo da parte della famiglia Palumbo (1833), parte dei giardini fu cementificata e poi venne aperta "via Roma" e creata una scuola elementare. L'area di fronte la scuola prese il nome popolare di Chalet dal bar-pasticceria omonimo aperto nei primi del Novecento. In epoca repubblicana fu intitolata ad Antonio Gramsci, mentre nel dopoguerra era comunemente chiamata «i giardinetti» per la presenza di aree verdi e giostre. Dopo anni di degrado e la chiusura dello Chalet nel 2013, il locale storico è stato riaperto come bistrot nel dicembre 2016. Una parte dei giardini della scuola tra il 2022 e il 2024 hanno subito un intervento che ha dato spazio a giostrine e campi di gioco. Descrizione Ha una superficie di circa 3 500 m² e un perimetro di circa 250 m, con forma tendenzialmente rettangolare ma irregolare per via del tessuto viario storico. La piazza, lambita da strade, è in gran parte pedonale e presenta: pavimentazione in basolato lavico e resina drenante; aiuole e alberature; zona giochi per bambini; campo polivalente calcetto/basket; panchine e sedute. La piazza è delimitata a sud dalla scuola elementare 1º circolo didattico "Mena Morlando" e dagli altri lati da edifici residenziali e commerciali. Note Altri progetti
Lac Chécrouit

Le lac Chécrouit est un lac d'Italie, dans le Valdigne, en Vallée d'Aoste. Géographie Il se trouve sur le territoire communal de Courmayeur, au-dessus du val Vény et face au massif du Mont-Blanc, à l'envers de la tête d'Arp, au sud-ouest du col Chécrouit, à 2 162 mètres d'altitude. Il est entouré par le domaine skiable de Courmayeur avec des pistes de ski et des remontées mécaniques. Le sentier de randonnée qui passe sur son rivage nord fait partie du Sentiero Italia, de la Haute Route no 2 et du Tour du Mont-Blanc. Notes et références Voir aussi Articles connexes Col Chécrouit Liens externes Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Vallée d'Aoste
Lago Chécrouit

Il lago Chécrouit (pron. fr. AFI: [ʃekʁui]) è un lago italiano, situato in Valdigne, in Valle d'Aosta. Geografia Si trova sul territorio comunale di Courmayeur, sopra la Val Vény e di fronte al massiccio del Monte Bianco, sul retro della Tête d'Arp, a sud-ovest del Col Chécrouit, a 2162 metri di altitudine. È circondato dal comprensorio sciistico di Courmayeur con piste da sci e impianti di risalita. Il sentiero escursionistico che passa sulla sua sponda settentrionale fa parte del Sentiero Italia, dell'Alta via n. 2 e del Tour du Mont-Blanc. Note Voci correlate Col Chécrouit Val Vény Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lago Chécrouit
Isola Minore

Die Isola Minore (italienisch für „Kleinere Insel“, bis ins 19. Jahrhundert auch Isoletta „Inselchen“) ist die kleinste der drei Inseln im Trasimenischen See. Sie liegt etwa 1,5 km südwestlich von Passignano sul Trasimeno, zu dessen Gemeindegebiet sie gehört, und etwa 500 Meter östlich der größeren Insel Isola Maggiore. Die fünf Hektar große Insel ist dicht bewaldet, hauptsächlich mit Steineichen und Pinien. Sie beherbergt eine Brutkolonie von Kormoranen. Die Insel war bis in das 14. Jahrhundert dauerhaft bewohnt, wurde dann aber von den Bewohnern wegen häufiger Raubüberfälle aufgegeben. Danach bot sie nur noch gelegentlich Eremiten Zuflucht. Heute befindet sie sich in Privatbesitz und ist unbewohnt. Weblinks Isola Minore auf der Website des Parco del Trasimeno (italienisch) Isola Minore – Lago Trasimeno (PG) (italienisch)
Île Mineure

L'île Mineure (en italien : isola Minore) est une île d'Italie du lac Trasimène appartenant administrativement à Passignano sul Trasimeno. Géographie Elle s'étend sur environ 450 m de longueur pour une largeur approximative de 260 m. Elle est couverte d'une épaisse végétation ligneuse (où se trouve un bâtiment), comprenant des pins et des chênes verts, qui abritent une grande colonie de cormorans qui, avec leurs sécrétions, rendent les arbres et le terrain environnant blancs. Histoire Actuellement inhabité, elle le fut pourtant jusqu'au quinzième siècle. Depuis, elle n'est plus qu'occasionnellement occupée que par des ermites. Elle appartient au Comte Baldeschi de Pérouse. L'île apparait dans l'histoire dans des documents remontant à 1130. Parmi les trois églises qui étaient autrefois, il n'existe plus que les ruines de celle consacrée à Saint Mustiola. Notes et références Articles connexes Liste des îles d'Italie Île Majeure Île Polvese Liens externes Portail des îles Portail de l'Ombrie
Isola Minore

L'Isola Minore è la più piccola delle tre esistenti nel lago Trasimeno e la più vicina a Passignano, del cui territorio fa parte. Si eleva per circa 20 m dalla superficie del lago (a 258 m s.l.m.), ha la forma di una virgola con dimensioni di circa 450 × 260 m e una superficie totale di circa 0,06 km². Dista appena 470 m dalla vicina e più grande Isola Maggiore. Storia Attualmente disabitata, fu popolata sino al XV secolo, quando gli abitanti decisero di traslocare dalla terraferma, per evitare le continue razzie da parte di predoni e avventurieri. Nei secoli successivi, fino ai giorni nostri, l'isola è stata solo saltuariamente occupata da eremiti. Ora appartiene ai conti Baldeschi di Perugia e non vi risiede nessuno; non è collegata con i traghetti di linea alla terraferma e non dispone di un vero e proprio molo per l'ormeggio. Le notizie storiche documentate risalgono al 1130, allorché i suoi pochi abitanti combatterono con quelli dell'Isola Polvese per conseguire il predominio sul lago. Secondo lo scrittore e umanista cinquecentesco Matteo dall'Isola (autore del poema La Trasimenide, elogiativo del lago e dei suoi prodotti ittici), i nativi furono costretti a trasferirsi a Tuoro, per imposizione della magistratura perugina, a causa dei continui disaccordi tra loro. Delle tre chiese che vi erano un tempo, rimangono solo i resti di quella dedicata a santa Mustiola, abitazione fino al Settecento di un anacoreta. L'isola è coperta da una fitta vegetazione boschiva (in cui si nota una costruzione), comprendente pini e lecci, che dà rifugio ad una nutrita colonia di cormorani che, con le loro secrezioni, rendono bianchi gli alberi e il terreno circostante. Fino ai primi del Novecento, veniva semplicemente chiamata isoletta, perché vicina all'altra più grande. Note Bibliografia Nicola Caldarone (a cura), Il Trasimeno, Edimont, Città di Castello 2004. Voci correlate Lago Trasimeno Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Isola Minore
Изола-Миноре

Изола-Миноре (итал. Isola Minore) — самый маленький из трёх островов в Тразименском озере. Он возвышается на высоте 20 метров над уровнем озера и 258 метров над уровнем моря. История Остров необитаемый, однако он был заселён людьми до[уточнить] XV века. Люди бежали сюда, чтобы избежать постоянных набегов мародёров и авантюристов. В последующее время, вплоть до наших дней, остров лишь изредка населяли отшельники. Сейчас остров принадлежит графам Бальдески из Перуджи, и там никто не живет. Остров не связан паромами с материком и не имеет причала для швартовки. Первое упоминание острова относится к 1130 году, когда его немногочисленные жители сражались с жителями острова Изола-Польвезе за господство на озере. Согласно писателю XVI века и гуманисту Маттео Даль’Изола — автор поэмы «Тразименида», восхваляющей озеро и его дары — островитяне были вынуждены переселиться в Туоро по решению судебной власти Перуджи из-за непрекращающегося разногласия между ними. Из трех церквей, которые когда-то стояли на острове, остались только остатки одной церкви, посвященной святой Мустиоле. Остров покрыт густой лесной растительностью, в том числе соснами и каменными дубами, что дает убежище большой колонии бакланов, которые своими выделениями делают деревья и землю вокруг белыми. До начала XX века Изола-Миноре называли просто островком (итал. isoletta), потому что он находился рядом с другим, более крупным островом. Примечания
Stazione di Stabia Scavi

Stazione di Stabia Scavi vasútállomás Olaszországban, Castellammare di Stabia településen. Vasútvonalak Az állomást az alábbi vasútvonalak érintik: Torre Annunziata-Sorrento-vasútvonal Kapcsolódó állomások A vasútállomáshoz az alábbi állomások vannak a legközelebb: Stazione di Castellammare di Stabia (Circumvesuviana) (line 13) Stazione di Pioppaino (line 13) Kapcsolódó szócikkek Campania vasútállomásainak listája További információk Források
Stazione di Stabia Scavi

La stazione di Stabia Scavi è una stazione ferroviaria della Circumvesuviana a servizio del comune di Castellammare di Stabia, posta sulla ferrovia Torre Annunziata-Sorrento. Storia La realizzazione della stazione, situata sul corso Italia nei pressi dell'ospedale San Leonardo, si inserisce nel quadro delle operazioni di raddoppio della linea ferroviaria fino alla stazione di Castellammare di Stabia, e il suo ruolo in particolare è quello di sostituire la stazione di Via Nocera, posta a poche decine di metri e adiacente al passaggio a livello di via Giuseppe Cosenza. Prende invece il nome dal complesso archeologico degli scavi di Stabia, che in realtà è ben più distante dall'area in cui sorge l'impianto. I cantieri della stazione sono stati inaugurati il 27 giugno 2017 con una cerimonia presenziata dall'allora presidente della Regione Campania Vincenzo De Luca. I lavori sono costati all'incirca 21 milioni di euro e sono terminati nel corso del 2025. L'attivazione della stazione è iniziata il 15 settembre 2025 con l'inaugurazione del parcheggio adiacente da 150 posti auto. L'inaugurazione ufficiale si è svolta il 16 dicembre 2025, mentre l'apertura ai viaggiatori è avvenuta il giorno seguente, con la simultanea dismissione della suddetta stazione di via Nocera. Strutture e impianti La stazione è strutturata su tre livelli: il primo, all'altezza del piano di campagna, presenta un ingresso in galleria che consente l'accesso alle biglietterie e in seguito alle banchine, che sono situate a 4 metri più in alto rispetto al fabbricato viaggiatori: predisposta per due binari, ne è presente solo uno. Al lato della stazione è presente invece l'accesso al parcheggio interrato. Movimento Nella stazione fermano tutti i treni in transito con destinazioni per Napoli Porta Nolana e Sorrento. Servizi La stazione dispone di: Biglietteria a sportello Biglietteria automatica Servizi igienici Interscambio Fermata autobus Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su stazione di Stabia Scavi
Oratorio dell'Assunta (Langhirano)

L'oratorio dell'Assunta è un luogo di culto cattolico dalle forme barocche, situato in via XX Settembre a Langhirano, in provincia e diocesi di Parma. Storia L'oratorio privato fu edificato nel 1689 su commissione del sacerdote Luca Righelli, per accogliere una reliquia di san Mauro, al quale il luogo di culto fu inizialmente dedicato; durante i lavori fu realizzato anche il portale d'ingresso al sagrato, forse su progetto degli architetti Domenico Valmagini e Carlo Virginio Draghi. Agli inizi del XXI secolo l'edificio, in stato di abbandono, passò a un nuovo proprietario, che nel 2014 fece restaurare la pala d'altare. Descrizione Il piccolo oratorio si sviluppa su un impianto a navata unica, con ingresso a est e presbiterio a ovest. L'edificio è preceduto da un piccolo sagrato, cui si accede attraverso un portale barocco in laterizio; nel mezzo l'arcata d'ingresso a tutto sesto è delimitata da due pilastri ornati con lesene ioniche binate, affiancate da due grandi volute alle estremità; a coronamento si staglia un ampio frontone circolare spezzato, sormontato da tre pinnacoli piramidali. La simmetrica facciata a capanna, intonacata, è tripartita da quattro lesene; al centro è collocato il portale d'ingresso, chiuso dal portone ligneo originario, arricchito da borchie metalliche; più in alto si trova un dipinto raffigurante la Vergine Assunta, risalente agli inizi del XX secolo e sormontato da una finestra a profilo mistilineo, mentre ai lati si aprono due nicchie a tutto sesto; a coronamento si staglia un frontone triangolare, contenente nel mezzo un oculo. All'interno la navata è coperta da una volta a botte. Il presbiterio accoglie l'altare maggiore, ornato con un paliotto in finta scagliola realizzato intorno al 1730; la parete sul fondo è dipinta con la raffigurazione a trompe-l'œil di San Mauro affiancato da sant'Antonio o san Francesco. L'oratorio accoglie la pala rappresentante la Presentazione di Gesù al tempio, considerata dai critici una delle migliori opere di Biagio Martini, che la eseguì tra la fine del XVIII secolo e gli inizi del XIX su commissione del conte Antonio Righelli, proprietario del piccolo tempio; l'opera, danneggiata durante la seconda guerra mondiale, fu restaurata nel dopoguerra e nuovamente nel 2014. Nell'edificio sono inoltre conservati un olio seicentesco riproducente il Riposo durante la fuga in Egitto, una tela ottocentesca raffigurante l'Addolorata e un dipinto ritraente il Martirio di santa Rosalia, realizzato da Pietro Rubini intorno al 1750. Note Bibliografia Giuseppe Cirillo, Giovanni Godi, Guida artistica del Parmense, II, Parma, Artegrafica Silva, 1986. Voci correlate Langhirano Diocesi di Parma
Вила Пратолино

Вила Пратолино (итал. Villa di Pratolino) је била аристократска ренесансна вила у месту Ваља (итал. Vaglia-Italia) у Тоскани (итал. Toscana). Вила је од 2013. године уписана на Унескову листу светске баштине (енгл. World Heritage Site). Већим делом је срушена 1820. Оно што је остало од ње је Вила Демидов на 12 км северно од Фиренце. Вилу је подигао Франческо I Медичи (итал. Francesco I de' Medici), велики војвода Тоскане (итал. Granduca di Toscana), делом и због тога да би задивио своју венецијанску љубавницу Бјанку Капело (итал. Bianca Cappello). Вила и вртови су изграђени у периоду од 1569. до 1581. Франческо и Бјанка су се ту венчали 1579. Касније је вила напуштена и препштена пропадању. Године 1820. донета је одлука да се вила сруши, а парк преуреди у енглеском стилу. Руски кнез Павле Павлович Демидов (рус. Павел Павлович Демидов) је купио ову вилу од великог војводе Леополда II (итал. Leopoldo II di Toscana) 1872. Он је трансформисао некадашњу зграду за послугу у Вилу Демидов. Њу је касније по рођачкој линији наследио Кнез Павле. Од 1969. власник виле и парка је Провинција Фиренца (итал. Provincia di Firenze). Парком доминира скулптура Колос Апенина (итал. Colosso dell'Appennino) (1579-1580.) ренесансног вајара Ђамболоње (итал. Giovanni da Bologna, Giambologna). Референце Спољашње везе *Gardens and Villas of Tuscany official website - GIARDINI E VILLE DI TOSCANA
Вілла Медічі в Пратоліно

Вілла Медічі в Пратоліно (італ. Villa Medicea di Pratolino) — заміська садиба (за 12 км на північ від Флоренції), пейзажний парк-музей зі скульптурами і декількома павільйонами. Історія виникнення Вілла і парк побудовані у 16 столітті герцогом Тосканським Франческо І для коханки Б'янки Капелло. Будівництво і створення парку йшло у 1569—1581 рр. Сад мав ознаки стилю маньєризм. Скульптури саду створив відомий скульптор доби — Джамболонья, головну будівлю і павільйони — архітектор Бартоломео Амманаті за проектом Бернардо Буонталенті (1536 — 1608), архітектора і садівника. Франчєско І узяв шлюб з Б'янкою Капелло, тому після смерті Б'янки вілла залишилась майном родини Медічі. Садиба в добу бароко У 1697 р. в парку садиби архітектор Антоніо Феррі побудував театр, вистави і концерти якого мали популярність. В театрі грали відомі музиканти доби бароко — Алессандро Скарлатті та Доменіко Скарлатті, Георг Фрідріх Гендель, Бернардо Пасквіні. Після смерті останнього в роду бездітного Медічі у 1737 р. майно родини успадкував представник Лотарінгської гілки. Імператори Франц І, Леопольд ІІ нечасто відвідували віллу і та почала занепадати. Частка скульптур парку була перевезена в сади Боболі біля палаццо Пітті. Садиба в 19 столітті Власник вілли великий герцог Фердинанд ІІІ почав реконструкцію парку у 1821—1824 рр. Парк доби маньєризму і будівлю вілли 16 століття зруйнували, перепланувавши сад на модний пейзажний парк, залишивши декілька скульптур попередньої доби на давніх місцях. У 1860 р володарем садиби став Павло Демідов, власник заводів в Нижньому Тагілі (Російська імперія). Отримав (придбав за гроші ?) титул князя Сан Донато і оселився в Італії. Садиба в 20 столітті Після смерті Павла Демідова садибу успадкувала його дочка Марія Павлівна, дружина князя Семена Абамелек-Лазарєва. Вона отримала громадянство Італії. Марія Павлівна і мешкала в садибу до смерті у 1955 р. В добу Другої світової війни вілла зазнала руйнацій, але не була знищена. За заповітом вілла відійшла князю Павлу Карагеоргійовичу, регенту в тодішній Югославії. В 1969 р. майно вілли та частка колекції Демідових була продана на аукціоні Сотбіз. У 1980 р. віллу придбав уряд Італії і створив там парк-музей. Будинок вілли використовують для виставок. На віллі існує «Театр Пратоліно», де відбуваються вистави для дітей. Збережені частини Вілли Медічі в Пратоліно Восьмикутна каплиця, арх. Бернардо Буонталенті , 1580 р. Грот Амура, арх. Бернардо Буонталенті , 1577 р. Фонтан Юпітера, відновлено за Демідових. Сходинки з фонтаном бога природи Пана. Велетенська скульптура алегорія гір Аппенін, скульптор Джамболонья. Вона порожня всередині і має сходинки до голови. Лоджія Монтілі, арх. Луїджі де Камбре-Діньї, 1820 р. Вольєр для птахів. Ставок. Корпус для пажів, перебудований під палацове приміщення в 19 ст. за Павла Демідова. Галерея Джерела Webster Smith, «Pratolino» The Journal of the Society of Architectural Historians 20.4 (December 1961), pp. 155–168 Isabella Lapi Bini, Le ville medicee. Guida Completa, Giunti, Firenze 2003. Daniela Mignani, Le Ville Medicee di Giusto Utens, Arnaud, 1993.