NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Laigueglia

Laigueglia – miejscowość i gmina we Włoszech, w regionie Liguria, w prowincji Savona, nad Morzem Liguryjskim. W roku 2012 gminę zamieszkiwało 1789 osób. Kręcono tutaj ujęcia plenerowe do filmu Atramentowe serce. Miasta partnerskie Höhr-Grenzhausen (od 1972) Semur-en-Auxois (od 2000) La Thuile (od 2013) Przypisy Bibliografia Źródło danych: Istituto Nazionale di Statistica
Laigueglia

Laigueglia é uma comuna italiana da região da Ligúria, província de Savona, com cerca de 2.159 habitantes. Estende-se por uma área de 2 km², tendo uma densidade populacional de 1080 hab/km². Faz fronteira com Alassio, Andora. Pertence à rede das Aldeias mais bonitas de Itália. Laigueglia é o local de nascença do liberal jornalista Líbero Badarò (1798-1830), que foi morto no Brasil durante o 1° Reinado, gerando diversos protestos por parte da população. Demografia Referências
Laigueglia

Laigueglia este o comună din provincia Savona, regiunea Liguria, Italia, cu o populație de 1.705 locuitori (1 ianuarie 2023) și o suprafață de 2,72 km². Demografie Laigueglia - evoluția demografică Date: Recensăminte sau birourile de statistică - grafică realizată de Wikipedia Referințe Legături externe Comunele Italiei
Лайгуэлья

Лайгуэлья (итал. Laigueglia) — коммуна в Италии, располагается в регионе Лигурия, в провинции Савона. Население составляет 2002 человека (2008 г.), плотность населения составляет 720 чел./км². Занимает площадь 3 км². Почтовый индекс — 17053. Телефонный код — 0182. Покровителем коммуны почитается святой Левий Матфей (апостол и евангелист), празднование 21 сентября. Демография Динамика населения: Города-побратимы Хёр-Гренцхаузен, Германия (1972) Семюр-ан-Осуа, Франция (2000) Ла-Тюиль, Италия (2013) Администрация коммуны Официальный сайт: http://www.comunelaigueglia.net/ Ссылки Официальный сайт населённого пункта (итал.) Национальный институт статистики (итал.) http://www.istat.it/english/ Архивная копия от 7 декабря 2009 на Wayback Machine
Лајгвеља

Лајгвеља (итал. Laigueglia) је насеље у Италији у округу Савона, региону Лигурија. Према процени из 2011. у насељу је живело 1773 становника. Насеље се налази на надморској висини од 8 м. Становништво Партнерски градови La Thuile Semur-en-Auxois Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Лаїгуелья

Лаїгуелья, Лаїґуелья (італ. Laigueglia, ліг. L’Aigheuja) — муніципалітет в Італії, у регіоні Лігурія, провінція Савона. Лаїгуелья розташована на відстані близько 420 км на північний захід від Рима, 80 км на південний захід від Генуї, 45 км на південний захід від Савони. Населення — 1802 особи (2014). Щорічний фестиваль відбувається 21 вересня. Покровитель — San Matteo. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 206 іноземців з 35 країн, серед них 46 громадян країн Євросоюзу та 39 громадян України. Сусідні муніципалітети Алассіо Андора Галерея зображень Див. також Список муніципалітетів провінції Савона Примітки
Zgodovinsko središče Firenc

Zgodovinsko središče Firenc je del kvarta 1 italijanskega mesta Firence. Ta kvart je leta 1982 UNESCO razglasil za svetovno dediščino. Zgrajen na mestu etruščanskega naselja, simbol renesanse v Firencah je v 15. in 16. stoletju dosegel gospodarski in kulturni vrhunec. Njegovih 600 let izredne umetniške dejavnosti je mogoče videti predvsem v stolnici iz 13. stoletja (Santa Maria del Fiore), baziliki Santa Croce, palači Uffizi in palači Pitti, delih velikih mojstrov, kot so Giotto, Brunelleschi, Botticelli in Michelangelo. Opis Zgrajeno znotraj ulic in starega srednjeveškega obzidja, je zgodovinsko središče Firenc najpomembnejše mesto na področju kulturne dediščine. Razmejeno z obzidjem iz 14. stoletja, zgrajeno zahvaljujoč gospodarski in trgovski moči, ki je bila dosežena v tistem času, je v naslednjih dveh stoletjih doživelo svoj največji sijaj. Duhovno središče mesta je Piazza del Duomo s stolnico Santa Maria del Fiore, zvonikom Giottov campanile in krstilnico sv. Janeza z "Vrati Paradiža", ki jo je postavil Lorenzo Ghiberti. Od tu do severa so Palazzo Medici Riccardi delo Michelozzoja, bazilika sv. Lovrenca, delo Filipa Brunellescha, z dragocenimi zakristijami Donatella in Michelangela. Še več, muzej San Marco z mojstrovinami Fra Angelica, Galleria dell'Accademia, ki med drugimi hrani Michelangelovega Davida (1501-1504) in Piazza della Santissima Annunziata z ložo Ospedale degli Innocenti Filippa Brunellescha. V smeri proti jugu od stolnice je politično in kulturno središče Firenc s Palazzo Vecchio in v bližini galerije Uffizi, v bližini katere sta muzej Bargello in bazilika Santa Croce. Ko prečkamo Ponte Vecchio, pridemo v okrožje Oltrarno s palačo Pitti in vrtovi Boboli. Še vedno v Oltrarnu je bazilika Santo Spirito Filippa Brunellescha in cerkev Santa Maria del Carmine, s freskami Masolina, Masaccia in Filippina Lippija. Na območju zahodno od stolnice je impozantna palača Strozzijeva palača (prostor velikih razstav in kulturnih ustanov) in bazilika Santa Maria Novella, s fasado, ki jo je zasnoval Leon Battista Alberti. Staro mestno jedro je mogoče razumeti v celoti iz okoliških gričev, še posebej iz Forte Belvedere, od Piazzale Michelangelo z romansko baziliko San Miniato al Monte in gričev Fiesole, ki ponuja enega najlepših pogledov na dolino Arno. Severni del starega mestnega jedra obkrožajo ceste Viali di Circonvallazione, vrsta velikih cest s šestimi pasovi, ki je nastala v času, ko so bile Firence glavno mesto Italije. Center Firenc s svojimi stotinami poslovnih dejavnosti je raj za nakupovanje in zabavo: elegantni butiki, zgodovinske kavarne, živahne ulice in številni nočni klubi, diskoteke, ameriški bar in prostori za srečanja za pijačo (tu se je rodil slaven koktajl Negroni). Svetovna dediščina Leta 1982 je ICOMOS predlagal zgodovinsko središče Firence kot kandidata za svetovno dediščino. Sklici Viri »City of Florence«. City of Florence. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 14. septembra 2017. Pridobljeno 14. septembra 2014. Zunanje povezave »City of Florence«. City of Florence. Pridobljeno 14. septembra 2014.
Sede per la Società Filatura Cascami Seta

Il palazzo della Sede per la Società Filatura Cascami Seta è un edificio storico di Milano situato in via Santa Valeria al civico 1. Venne eretto fra il 1920 e il 1924 su progetto dell'architetto Piero Portaluppi per ospitarvi la sede della Società di Filatura Cascami Seta. Storia e descrizione Il progetto della sede della Società di Filatura Cascami Seta viene commissionato al Portaluppi nel 1920 dalla Società Anonima Porta Vercellina, proprietaria di un lotto lungo la via Santa Valeria, alle spalle della basilica di Sant'Ambrogio, nel pieno centro della città di Milano. Il terreno risultava attiguo a Palazzo Cornaggia, già Castiglioni, di fondazione antica e più volte ristrutturato nel Sette e Ottocento, e occupava l'area dove originariamente ne sorgevano le scuderie e i rustici. Portaluppi operò su un lotto angusto, molto irregolare, poligonale, parzialmente occupato da una corte interna e intervenne primariamente nel completamento del lato mancante e nella ricostituzione della cortina stradale lungo la via Santa Valeria. Portaluppi decise di assecondare l'irregolarità del lotto ponendo come centro dell'edificio l'atrio pentagonale a doppia altezza, con ballatoio perimetrale e lucernario di copertura, in asse con il portale d’ingresso; l'atrio immette in un corridoio che si apre sugli uffici ed è attiguo allo scalone a rampe semicircolari che collega i piani. Esternamente il palazzo è provvisto di una facciata in pietra di ceppo caratterizzata da un'alta zoccolatura a riquadri geometrici e un ordine gigante di lesene con trifora centrale; le vistose decorazioni e i dettagli rococò reinterpretano alcuni elementi tipici dell'architettura milanese settecentesca. Gli interni sono invece declinati su un gusto art déco, con pareti in legno decorate a losanghe, pavimento a mosaico all'ingresso, decorazioni a stucco sui soffitti e ferri battuti nelle balaustre. Sulla destra dell'edificio un cancello delimitato da due colonne decorate, parte del progetto sempre del Portaluppi di una nuova portineria datato 1923-1924 ma che non fu portato a compimento. Note Voci correlate Ville e palazzi di Milano Piero Portaluppi Rococò Art déco Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla sede per la Società Filatura Cascami Seta
Гуаита

Гуаѝта (на италиански: Guaita), още позната като Ро̀ка (Rocca), е най-известната от трите кули на Република Сан Марино. Другите две са Честа и Монтале. География Разположена е в столицата на една от най-малките държави в света – Сан Марино. Намира се на втория по височина връх на планината Монте Титано, най-високата в страната. История Гуаита е най-старата от трите кули, построена през XI век директно върху планината без основи. Преустроявана е няколко пъти през XV, XVI и XVII век, но първоначалният ѝ вид е почти запазен. Най-мащабното е през 1481 г., когато е построена защитната стена. До октомври 1970 г. някои стаи от крепостта са използвани като затворни помещения за присъди, ненадвишаващи шест месеца. Друга информация Заедно с другите две кули е изобразена на знамето и герба на страната, както и на знамето и герба на столицата, където са разположени. През 2008 година трите кули са регистрирани в списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО заедно с планината Монте Титано. Източници Вижте също Три кули на Сан Марино Честа (втората кула) Монтале (третата кула)
La Guaita

La Guaita, přezdívána též La Rocca nebo Prima Torre, je jednou ze tří sanmarinských pevností, která se tyčí na hoře Monte Titano nad městem San Marino, metropolí stejnojmenného státu. Dvěma dalšími jsou La Cesta a Il Montale. Guaita (lze přeložit jako "Strážce") je nejstarší ze všech tří, byla postavena v 11. století. Je také ze tří pevností nejznámější a největší. Koncem 15. století byla přestavěna. V 16. století získala zešikmenou střechu. Je chráněna dvojitými hradbami, přičemž první pás má cimbuří a věže. Pevnost byla často využívána k ochraně obyvatel při obléhání. Sloužila také jako vězení pro lidi, jejichž tresty byly kratší než 6 měsíců. Tuto funkci plnila až do října 1970. Od rekonstrukce v roce 1930 je přístupná veřejnosti. V pevnosti se nachází kapli svaté Barbory, patronky dělostřelectva. Nejstarší část pevnosti zvaná mastio zůstala od 11. století prakticky nezměněna. Na vnějším nádvoří jsou minomety a děla, dary od Viktora Emanuela II. a Viktora Emanuela III. Dar toho druhého z roku 1907, kanón ráže 75mm, používá místní stráž ke slavnostnímu výstřelu o svátcích. Pevnost je vyobrazena jak na státní vlajce, tak ve státním znaku San Marina. Od roku 2008 je zapsána na seznamu Světového dědictví, v rámci položky "Historické centrum San Marina a hora Titano". Reference
Guaita

The Guaita, also known as the Rocca (Italian: "La Rocca") is one of three towered peaks overlooking the city of San Marino, the capital of San Marino. The other two are Cesta and Montale. Fortress of Guaita The fortress is the oldest of the three towers constructed on Monte Titano in the 11th century. In the San Marinese dialect means "to stand guard." It is also the most famous and imposing of the three peaks. The fortress was reinforced several times in the following centuries and was rebuilt in the late 1400s. In the 16th century a sloping roof was added. The fortress is protected by double walls, the first one having battlements and having towers at the gate and on the corners. The fortress was often used to shelter people from sieges. Some rooms in the inner wall were used as a prison for people whose sentences were less than six months. It served that purpose up until October 1970. It also contains a chapel of Saint Barbara, the patron saint of artillery and artillerymen. Most of the inner wall is taken up by the bell tower and the main tower. The innermost part of the fortress is taken up by the mastio, the oldest part of the fortress. It has remained unchanged over time. The upper gate can be reached by a staircase and is defended by a bertesca from 1481. In the outer courtyard are two mortars and two 75mm cannons, gifts from Victor Emmanuel II and Victor Emmanuel III. The 75mm cannons are used by the Guard of the Rock to fire blanks on holidays. It is depicted on both the national flag and coat of arms. It is registered as a World Heritage Site since 2008. See also Cesta (2nd tower) Montale (3rd tower) Three Towers of San Marino Torta Tre Monti References
Guaita (San Marino)

Guaita es uno de los tres picos que domina la ciudad de San Marino, la capital de San Marino. Los otros dos son De La Fratta y Montale. La palabra Guaita, todavía presente en el dialecto local significa "proteger" y probablemente deriva del alemán "Weite" (espacio o ancho). Fortaleza de Guaita La fortaleza de Guaita es la más antigua de las tres torres construidas en el monte Titano, y la más famosa. Fue construida en el siglo XI y sirvió brevemente como una prisión. Se muestra tanto la bandera nacional y el escudo de armas de la República de San Marino. San Marino también tiene un pastel conocido como La Torta di Tre Monti (torta de la Cordillera de Tres / Torres), como símbolo de la zona, es algo de una torta de la oblea en capas cubiertas en chocolate. Enlaces externos información sobre las tres torres de San Marino información sobre los lugares de interés de San Marino
Guaita

Guaita est un des trois pics du mont Titano, qui surplombent la ville de Saint-Marin, capitale de la République de Saint-Marin. Les deux autres pics sont Cesta (aussi appelé De La Fratta) et Montale. Chacun de ces trois sommets porte un des trois châteaux (ou tours) qui assurèrent la défense de la Ville de Saint-Marin, que l'on retrouve stylisés sur les armoiries de la république. Forteresse de Guaita La forteresse de Guaita est la plus ancienne et la plus grande des trois tours construites sur le mont Titano. Elle a été construite durant le XIe siècle et utilisée brièvement comme prison. Après la dernière restauration réalisée en 1930, la forteresse a été rendue accessible aux visiteurs. Notes et références Articles connexes Mont Titano Trois tours de Saint-Marin Histoire de Saint-Marin Portail du patrimoine mondial Portail de Saint-Marin
Гуаита

Гуаита (итал. Guaita) или Прима-Торре (Prima Torre с итал. — «Первая башня») — одна из башен Сан-Марино на горе Монте-Титано. Из трёх башен она была построена первой в XI веке. Окружённая двумя ярусами крепостных стен, башня расположена на высоте 751 м над уровнем моря и имеет собственную высоту 75 м. С неё открываются виды на Сан-Марино и итальянские земли. В южной башне находится небольшая католическая часовня с алтарём в честь Святой Варвары (итал. Cappella di Santa Barbara). В 1475, 1481, 1502, 1549, 1615 и 1623 годах башня достраивалась и перестраивалась, часто служив жителям страны как крепость. В XVI веке некоторые помещения, служившие прежде для размещения военного гарнизона, стали использоваться в качестве тюрьмы и служили для этой цели вплоть до 1970 года. Срок отбывания наказания в камерах башни не превышал шести месяцев — для более строгого наказания осуждённых переводили в итальянские тюрьмы. После реставрации 1930 года башня была открыта для публичного доступна. В 2008 году в составе исторического центра Сан-Марино башня была включена в список Всемирного наследия ЮНЕСКО. В символике Башня Гуаита, наряду с двумя другими башнями Сан-Марино — Честа и Монтале — нашла отражение на и национальном гербе и флаге страны. С переходом страны на валюту Европейского союза башня появилась на сан-маринских монетах достоинством в 5 евроцентов. Примечания Ссылки Prima Torre Guaita (итал.). Museo di Stato - Repubblica di San Marino. Архивировано из оригинала 28 января 2016 года. San Marino l'antica terra della liberta'. Prima Torre o della Guaita (итал.). Castelli e Fortezze. Архивировано из оригинала 3 апреля 2007 года.
Гуаїта

Гуаїта, або Прима-Торре (італ. Guaita, Prima Torre) — одна з веж Сан-Марино на горі Монте-Титано. У перекладі з італійської означає перша вежа. З трьох відомих веж вона була побудована першою, в XI столітті, деякий час використовувалась як в'язниця. Неодноразово (1475, 1481, 1502, 1549, 1615, 1623) вежа добудовувалась і перебудовувалась, часто слугувала жителям країни як фортеця. Вежа складається з двох кілець стін. Внутрішнє кільце часом слугувало в'язницею аж до 1970 року, хоча зазвичай термін перебування був обмежений декількома місяцями. Надалі ув'язнених етапували до Італії. Сьогодні вежа — один із найпопулярніших туристичних об'єктів Сан-Марино. З неї можна побачити мальовничі пейзажі, видно також італійські землі. В південній вежі розташована невелика католицька каплиця з вівтарем на честь Святої Варвари (італ. Cappella di Santa Barbara). Вежу Гуаїта карбують на сан-маринських монетах номіналом 5 центів. Вежі Гуаїта, Честа і Монтале зображені на прапорі і гербі. Вони мають різну висоту і зовнішній вигляд, але зображаються однаковими країни, причому, з пером на вершині. Примітки Посилання Гуаїта на сайті музеїв Сан-Марино Інформація про вежі Сан-Марино Інформація про пам'ятники Сан-Марино Гуаїта на сайті fortezze.it
Église Sainte-Catherine de Mazzorbo

L'église Sainte-Catherine est un édifice religieux catholique situé sur l'île de Mazzorbo, dans la lagune de Venise (Italie). Fondée en 783, elle constitue l'un des plus anciens lieux de culte de la lagune vénitienne. Histoire L'église est reconstruite entre 1283 et 1291, dans le cadre de la fondation d'un monastère bénédictin établi dans les locaux de l'hôpital fondé par Bortoletta Giustiniani, fille de Nicolò. Cette dernière obtint une dispense pontificale d'Adrien IV l'autorisant à quitter le couvent de San Nicolò del Lido ; sa lignée s'éteignit l'année même de l'achèvement des travaux. En 1432, la communauté se vit attribuer par l'évêque Filippo Parata de Torcello les biens de deux couvents voisins : celui de San Nicolò de Cavana à La Grazia, occupé par des Bénédictins depuis 1303, et celui de Sainte-Marie-Madeleine de Gaiada, appartenant aux chanoines réguliers. Par décret du 28 juillet 1806, la communauté fut transférée à Saint-Jean-l'Évangéliste de Torcello, à la suite de l'expropriation de ses biens le 27 juin de la même année. Le couvent fut ultérieurement démoli ; l'église fut alors érigée en paroisse. Sur le plan architectural, l'édifice fut remanié au XIVe siècle par l'adjonction d'éléments romans et gothiques, puis transformé à nouveau deux siècles plus tard. Des campagnes de restauration ont été menées aux XIXe et XXe siècles, sans altérer le caractère ancien de l'ensemble. Description L'édifice présente des murs de briques apparentes aux parements irréguliers. Il se compose d'une nef unique, couverte d'un plafond en bois en carena di nave (carène de navire inversée), forme caractéristique des églises médiévales de la lagune. Le sol est revêtu d'un pavement de marbre polychrome datant de 1580. Le décor intérieur comprend une fresque lacunaire au-dessus d'un balcon à lambris, ainsi que des sculptures en pierre ornant le portique d'entrée. Les confessionnaux en bois sont d'une facture soignée. Le campanile abrite une cloche datée de 1318, considérée comme la plus ancienne de la lagune vénitienne. Notes et références Voir aussi Liens externes Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Portail de l’architecture chrétienne Portail de Venise
Chiesa dei Santi Pietro e Caterina (Venezia)

La chiesa dei Santi Pietro e Caterina è una luogo di culto cattolico situato sull'isola di Mazzorbo, nella Laguna di Venezia. È sede di una parrocchia dipendente dal patriarcato di Venezia. Storia Dei numerosi luoghi di culto un tempo presenti a Mazzorbo, Santa Caterina è l'unico rimasto. Esistente almeno dal XII secolo (ma le tradizioni la credono fondata nel VIII secolo), fu sin dalle origini chiesa monasteriale annessa a un convento di benedettine. È documentata una sua ricostruzione tra il 1283 e il 1291 con l'aggiunta del soffitto a carena di nave. Con il passare dei secoli, Santa Caterina divenne un'istituzione non indifferente, tanto da ospitare, nel 1696, ben quaranta monache. Nel 1712 il complesso fu restaurato su iniziativa del veneziano Pietro Tabacco (lo stesso che, nello stesso periodo, fondò la Madonna del Monte), ma nel 1806, in epoca napoleonica il convento venne chiuso e poi demolito e la chiesa fu convertita a parrocchiale. Negli anni 1920 è stata sottoposta a un'importante opera di restauro. Descrizione Esterno La chiesa non presenta una facciata perché è coperta da un atrio che faceva parte dell'abbazia. L'esterno è decorato da archetti e lesene. Interno L'interno è ad una navata con un presbiterio che finisce con un'abside quadrata. Il soffitto è a carena di nave ed è stato aggiunto in epoca gotica. La chiesa ha quattro altari di cui quello maggiore è in marmo rosso di Verona. Nell'atrio davanti alla chiesa ci sono varie opere in marmo di antica fattura. La chiesa è munita anche di battistero. Campanile Il campanile non ha una data di fondazione, infatti, non si sa quando fu costruito, ma si sa solo che faceva parte dell'abbazia e che gli edifici abbaziali erano costruiti intorno ad esso. Nel 1762 il campanile venne restaurato e si scrive che vi erano quattro campane, andate perse con la requisizione napoleonica. Dalla chiesa di San Michele furono trasportate due campane, le attuali due grandi, mentre la terza forse proviene dal monastero. Il concerto è molto importante e interessante dal punto di vista storico, infatti la seconda è la più antica della laguna. Nel 2016 si sono svolti dei lavori di consolidamento e restauro della cella campanaria e delle campane. Nell'atrio della chiesa sono esposti i vecchi batacchi. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa dei Santi Pietro e Caterina Collegamenti esterni Chiesa dei Santi Pietro e Caterina, su enricodavenezia.it.