NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Rifugio Quintino Sella al Felik

Il rifugio Quintino Sella al Felik (viene anche chiamato capanna Quintino Sella al Felik) è un rifugio situato nel comune di Gressoney-La-Trinité (AO), nella valle del Lys, nelle Alpi Pennine, a 3585 m s.l.m. nel massiccio del Monte Rosa. Storia Il primo rifugio venne eretto nel 1885, ricostruito una prima volta nel 1907 e una seconda nel 1924, dopo essere stato danneggiato da una valanga. L'attuale costruzione a tre piani è stata completata nel 1982 ed è in legno lamellare prefabbricato. È stato intitolato a Quintino Sella, fondatore del Club Alpino Italiano. Caratteristiche e informazioni Si trova sul bordo del ghiacciaio del Felik. Ha una capienza di 142 posti. L'apertura indicativa va da giugno a settembre ed è sovente condizionata dalla caratteristiche climatiche. Accessi L'accesso più frequentato avviene dalla valle del Lys (detta anche valle di Gressoney). Superato l'abitato di Gressoney-La-Trinité e giunti alla frazione Stafal (1825 m) si prendono gli impianti funiviari che conducono al colle Bettaforca (2727 m). Dal colle Bettaforca il rifugio è raggiungibile in circa tre ore. Si può raggiungere il rifugio anche dalla val d'Ayas. Arrivati all'abitato di Ayas si sale per il lungo sentiero fino al colle Bettaforca e poi si segue l'itinerario precedente. Ascensioni Castore (4221 m), ore 3 Lyskamm Occidentale (4481 m), ore 4,30 Traversate Capanna Regina Margherita (4559 m) per il Naso del Lyskamm (4272 m) e per il Colle del Lys (4248 m) Capanna Giovanni Gnifetti (3647 m) per il Naso del Lyskamm (m. 4272), ore 5/6 Rifugio Ottorino Mezzalama (3036 m) per il colle Bettaforca. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul rifugio Quintino Sella al Felik Collegamenti esterni (EN, IT) Sito ufficiale, su rifugioquintinosella.com. Scheda del rifugio su varasc.it, su varasc.it.
Edison (Unternehmen)

Die Edison S.p.A. ist ein italienisches Energieversorgungsunternehmen mit Sitz in Mailand, das in den Bereichen Elektrizität und Erdgas tätig ist. Edison wurde 1884 als Società generale italiana "Edison" di elettricità gegründet, erster Vorstandsvorsitzender (bis 1891) war Giuseppe Colombo. 1966 bis 2001 war es Teil von Montedison. 2005 übernahm Électricité de France gemeinsam mit Azienda Elettrica Municipale das Unternehmen. 2012 erfolgte die vollständige Übernahme durch EDF und das Delisting der Aktien der Gesellschaft. Unternehmensaktivitäten Das Unternehmen plant seit 2008 gemeinsam in einem Konsortium mit dem griechisches Unternehmen DEPA eine Erdgaspipeline von der Türkei über Griechenland durch die Adria nach Italien zu bauen. Des Weiteren war das Unternehmen in einem Konsortium mit dem algerischen Unternehmen Sonatrach am Bau einer Erdgaspipeline (GALSI) von Algerien nach Sizilien beteiligt. Das Projekt wurde aber bislang nicht umgesetzt. Weblinks Website der Edison S.p.A. (englisch, italienisch) Einzelnachweise
Edison (empresa)

Edison S.p.A é uma empresa de energia da Itália e atua na área de eletricidade e do gás natural. Ela produz, importa e vende energia elétrica e hidrocarbonetos, foi fundada em 1884 e é atualmente a empresa de energia mais antiga da Europa e segunda maior da Itália, a empresa estatal Francesa EDF controla 99,48% da companhia. Ver também Lista de companhias petrolíferas Economia da Itália Referências Ligações externas «Site oficial» (em inglês)
Edison (företag)

Edison S.p.A är ett energibolag med säte i Milano som är verksamt inom el och naturgas. Bolaget grundades 1884 sedan ett elkraftverk byggts i Santa Radegonda 1883 som baserades på Thomas Edisons anläggning som han utvecklade i New York 1882. Anläggningen levererade elektricitet till centrala Milano inklusive Scalateatern. Det var Giuseppe Colombo som utvecklade kraftverket och arbetade för ett införande av elektricitet i Italien enligt "System Edison". 1893 levererade bolaget elektriska spårvägar till Milanos spårväg. På 1950-talet satsade bolaget på att diversifierad sig och satsade på kemisektorn. Edison minskade sin verksamhet inom energisektorn när Enel bildades och energibolag i Italien förstatligades. 1966 följde samgåendet med Montecatini som antog namnet Montedison 1969. 1979 samlades bolagets energiverksamhet i bolaget Selm (Servizi Elettrici Montedison) och 1991 antog bolaget det gamla namnet Edison. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från italienskspråkiga Wikipedia, Edison, tidigare version.
Corredor vasariano

El corredor vasariano (en italiano: Corridoio vasariano) es un pasaje elevado en Florencia (Italia) que conecta el Palacio Vecchio con el Palacio Pitti, pasando sobre la Galería Uffizi y el Ponte Vecchio. Historia El Corredor Vasariano fue construido en 5 meses por orden del gran duque Cosme I de Médici en 1565, y diseñado por Giorgio Vasari. Su construcción estuvo relacionada con la boda del hijo de Cosme, Francisco, con Juana de Habsburgo-Jagellón. La idea de una galería elevada fue motivada por las exigencias del gran duque para moverse libremente desde su residencia al palacio de gobierno, en una ciudad en la cual ya no era tan apreciado, después de la abolición de la República de Florencia. El mercado de carnes del Ponte Vecchio fue trasladado para evitar que el gran duque lo oliera al pasar, y su lugar fue ocupado por orfebrerías que todavía se encuentran en el puente. En este extremo, la galería se vio obligada a pasar alrededor de la Torre de Mannelli después de una fuerte oposición de esta familia a su construcción. En el medio del Ponte Vecchio el Corredor Vasariano se caracteriza por tener unas ventanas panorámicas con vistas al Arno, en dirección al Ponte Santa Trinitá. Estas reemplazaron a las pequeñas ventanas de la construcción original por orden de Benito Mussolini. Traspasado el Ponte Vecchio, el Corredor Vasariano pasa por encima de la logia de la iglesia de Santa Felicita. En este punto la galería tiene un balcón, protegido por una baranda, que mira al interior de la iglesia, para permitir que la familia del gran duque pudiera presenciar las celebraciones sin mezclarse con las masas. En el tramo de la Galería Uffizi, el Corredor Vasariano es usado como una galería de arte en la que se exhiben una colección de retratos de los Médici. Galería fotográfica Véase también Giorgio Vasari Cosme I de Médici Ponte Vecchio Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Corredor vasariano. El corredor en Florence Museums (en inglés) Descripción del corredor (en inglés)
Vasarijev hodnik

Vasarijev hodnik ili Vasarijev koridor (tal. Corridoio Vasariano) je povišeni zatvoreni prolaz u Firenci, središnjoj Italiji, koji povezuje Palazzo Vecchio s Palazzo Pitti. Započinje na južnoj strani Palazzo Vecchia, nastavlja se na Galeriju Uffizi i napušta ju na njezinoj južnoj strani, prelazeći Lungarno degli Archibusieri, zatim prateći sjevernu obalu rijeke Arno dok ne prijeđe rijeku kod Ponte Vecchia. U vrijeme izgradnje, hodnik je morao biti izgrađen oko Torre dei Mannelli, koristeći nosače, jer su vlasnici tornja odbili mijenjati ga. Hodnik skriva dio pročelja crkve Santa Felicita. Zatim se vijugavo proteže preko redova kuća u četvrti Oltrarno, postajući suženiji, da bi se konačno spojio s Palazzo Pitti. Puna duljina hodnika je otprilike jedan kilometar. Povijest i pregled Vasarijev hodnik izgrađen je za pet mjeseci po nalogu vojvode Cosima I. de' Medicija 1565. godine, prema nacrtima Giorgia Vasarija. Naručen je u vezi s brakom Cosimovog sina Francesca s Ivanom Austrijskom. Ideja o zatvorenom prolazu bila je motivirana željom velikog vojvode da se slobodno kreće između svoje rezidencije i vladine palače, kada se, kao i većina monarha tog razdoblja, osjećao nesigurno u javnosti, u njegovom slučaju posebno zato što je zamijenio Firentinsku Republiku. Mesna tržnica Ponte Vecchio premještena je kako bi se izbjeglo širenje mirisa u prolaz, a njezino mjesto zauzele su zlatarnice koje se još uvijek nalaze na mostu. Na potonjem kraju, hodnik je bio prisiljen proći oko tornja Mannelli, nakon čvrstog protivljenja te obitelji njegovom rušenju. U sredini Ponte Vecchia, hodnik karakterizira niz panoramskih prozora okrenutih prema Arnu, u smjeru Ponte Santa Trinita. Nakon Ponte Vecchia hodnik prolazi preko loggie crkve Santa Felicita; na tom mjestu je imao balkon, zaštićen debelom ogradom, s pogledom na unutrašnjost crkve, kako bi obitelj velikog vojvode mogla pratiti misu bez miješanja s pukom. Koridor je 2016. godine zatvoren iz sigurnosnih razloga, a ponovno je otvoren 21. prosinca 2024. Incidenti Područje najbliže ulazu u galeriju Uffizi teško je oštećeno u bombaškom napadu koji je naručila sicilijanska mafija u noći 27. svibnja 1993. Kada je automobilska bomba detonirana pored Torre dei Pulci, između ulica Via Lambertesca i Via de' Georgofili, ovaj dio galerije Uffizi bio je među oštećenim zgradama, a nekoliko umjetničkih djela u hodniku je uništeno. Ove slike, neke nepopravljivo oštećene, ponovno su sastavljene i vraćene na svoja prvobitna mjesta kako bi služile kao podsjetnik na događaj. U kolovozu 2023. pronađeni su grafiti ispisani sprejem na sedam pilastera hodnika. Vlasti su optužile dvoje njemačkih turista da su odgovorni, dok je talijansko Ministarstvo kulture reklo da će popravci koštati 10.000 eura. Galerija Povezani članci Passetto di Borgo, Rim Prolazi za Mariju Maddalenu de' Medici (uklj. tal. corridoio mediceo), također u Firenci Izvori Vanjske poveznice
Vasari-folyosó

A Vasari-folyosó Firenze történelmi belvárosának különleges építménye, az egykor uralkodó Medici-család lakóhelyéül szolgált Pitti-palotát és a Palazzo Vecchiót összekötő fedett folyosó, amely áthalad az Arno feletti Ponte Vecchión is. Hosszú falain helyezték el az Uffizi világhírű, több mint 1600 művet számláló portrégyűjteményének nagy részét, de a folyosó csak csoportosan, idegenvezetővel látogatható. Története, leírása A különböző számítások szerint 800-1000 méter hosszú, egy-két emeletes magasságban vezetett folyosót 1565-ben, öt hónap alatt építették fel I. Cosimo de’ Medici rendeletére, Giorgio Vasari tervei alapján. Felavatására a herceg fia, Francesco de’ Medici és Habsburg Johanna esküvője előtt került sor. A folyosó felépítését azonban elsősorban a herceg, későbbi nagyherceg azon törekvése motiválta, hogy szabadon, testőrség nélkül közlekedhessen lakóhelye és hivatala között, ne kelljen igénybe vennie a zsúfolt, piszkos és veszélyes belvárosi utcákat. A hagyomány szerint a nagyherceg a folyosót arra is használta, hogy személyesen kémlelje ki az utca hangulatát, illetve egyes házak belsejébe is betekinthessen onnan. A folyosó áthalad több épület belsején, de a Mannelli család nem járult hozzá lakótornyának ilyen átépítéséhez, ezért a folyosó azt kívülről kerüli meg (Torre dei Mannelli). A folyosó elhalad a Santa Felicità-templom homlokzata előtt is, a benti karzat magasságában. Itt korábban a folyosóról a templomba nyílt egy erkély, amelyről a hercegi család anélkül vehetett részt az egyházi szertartásokon, hogy találkoznia kellett volna az alattvalókkal. A Ponte Vecchión addig hagyományosan mészárszékek, húsboltok működtek, ezeket elköltöztették onnan, hogy a kellemetlen szag ne zavarja a folyosón közlekedőket. Ekkortól költöztek az Öreg hídra az aranyműves ékszerkereskedők, boltjaik azóta is a hely jellegzetességei közé tartoznak. A híd közepén a nyugatra néző eredeti, kisméretű ablakokat 1939-ben, Adolf Hitler látogatáskor panorámaablakokra cserélték Benito Mussolini rendeletére, hogy a vendég onnan élvezhesse a kilátást az Arno-parti Firenzére és a Ponte Santa Trinita hídra. A folyosónak az Uffizi épületéhez csatlakozó részét 1993. május 27-én éjjel súlyosan megrongálta a maffia által felrobbantott autóbomba. Öt környékbeli lakó meghalt, csaknem ötvenen megsebesültek, és a folyosó itteni szakaszán több műalkotás megsemmisült. Néhány, helyrehozhatatlanul megsérült festmény darabjait visszatették eredeti helyükre a terrortámadás mementójául. A folyosónak az Uffizi és a Palazzo Vecchio közötti rövid szakaszán hivatali helyiségek vannak, ez a rész egyáltalán nem látogatható. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Vasari Corridor című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk A Vasari-folyosó a vilagvandor.hu portálon
Corridoio Vasariano

De Corridoio Vasariano (Passage van Vasari) is een bouwwerk uit 1565 in de Italiaanse stad Florence. Het is een overdekte en afgeschermde passage of gang van 1 km lengte die de Medici gebruikten om tussen het Palazzo Vecchio en het Palazzo Pitti te lopen. De constructie werd van lente tot herfst 1565 uitgevoerd onder de leiding van architect Giorgio Vasari na een opdracht van Cosimo I de' Medici. Traject Van het appartement van Eleonora di Toledo in het Palazzo Vecchio kruist de bovengrondse passage de via della Ninna om vervolgens doorheen het Palazzo degli Uffizi te voeren. Vervolgens loopt de constructie circa honderd meter langs de noordelijke oever van de Arno. De passage kruist de Arno boven op de Ponte Vecchio in Florence. Vervolgens werd de gang op de zuidelijke oever om de bestaande Manelliwoontoren (casatorre) heen gebouwd. De constructie kruist vervolgens de via de Bardi en loopt vandaar verder langs de Boboli-tuinen tot het Palazzo Pitti. Afbeeldingen
Коридор Вазари

Коридор Вазари (итал. Corridoio Vasariano) во Флоренции — крытая галерея, соединяющая Палаццо Веккьо с Палаццо Питти. Часть коридора открыта для осмотра, но только в составе группы и в сопровождении экскурсовода. Коридор Вазари был построен в течение пяти месяцев в 1565 году по заказу великого герцога Тосканы Козимо I. Причиной строительства послужило бракосочетание сына великого герцога, Франческо I Медичи, с Иоанной Австрийской. Архитектором сооружения выступил Джорджо Вазари. Участок Коридора Вазари над мостом Понте Веккьо обустроен рядом больших панорамных окон. Из них открывается великолепный вид на реку Арно до моста Понте Санта-Тринита. Размер окон был увеличен в 1939 году по приказу Бенито Муссолини. Коридор Вазари хранит около 700 картин XVI—XVII веков римских и неаполитанских мастеров, а также уникальную коллекцию автопортретов известных и великих художников Италии и мира вплоть до начала XX века. В коллекции содержится около 1400 картин, в том числе автопортреты Рафаэля, Джорджо Вазари, Рубенса, Диего Веласкеса, Кустодиева, Кипренского. Об уровне коллекции говорит тот факт, что там представлены исключительно авторские подлинники, за редким исключением (средневековая копия автопортрета Дюрера). В самом начале экспозиции выставлены неотреставрированные картины, пострадавшие от взрыва около галереи «Уффици» начинённого взрывчаткой автомобиля 27 мая 1993 года. Некоторые картины были разрезаны на лоскутки разлетевшимися стеклами. Сохранившиеся кусочки были собраны и наклеены на чёрный фон без дорисовок. Примечания Ссылки Русские художники в галерее Уффици . agent_40. Дата обращения: 15 мая 2014.
Вазаријев коридор

Вазаријев коридор (итал. Corridoio Vasariano) представља уздигнут, затворени пролаз, који је саграђен 1564. године по налогу војводе Козима I са циљем спајања Палацо Векио са палатом Пити која се налази на другој обали реке Арно. Историја Вазаријев коридор саградио је за пет месеци чувени архитекта Ђорђо Вазари, а по налогу војводе Козима I који је желео изградњом овог коридора неометано и слободно да се креће између своје резиденције - палате Пити и „Господарске палате” - Палацо Векио. Генијални урбаниста Вазари је поводом венчања Франческа I са Јованком Аустријском 1565. године мајсторски повезао средњевековни град, до тада затворен у строге камене зидине, са новим градским квартом који се протезао преко реке на благе падине брежуљака око палате Пити, чија је изградња управо тада била у току. Тако је настао Вазаријев коридор кога називају „лепи ходник” или „уздигнута стаза”, која, једним делом окренута према брежуљцима, оивичава сам Арно. На свом путу, коридор пролази поред галерије Уфици, изнад кровова неколико објеката дуж обале реке, затим прелази преко моста Понте Векио, заобилази торањ Манели јер тадашњи власници нису хтели да дозволе градњу кроз торањ, те се коридор опет протеже изнад неколико зграда, све до спајања са палатом Пити. Након изградње коридора, Козимо I је протерао све месаре који су у то време на мосту Понте Векио имали своје радње и на њихово место доводи златаре који су опстали до данашњних дана. Тиме је хтео да се реши непријатног мириса меса који се осећао у делу коридора који прелази изнад моста, али и да поради на самој репутацији моста. Данас је већина коридора затворена за посетиоце. Хитлер и терористички напад Кроз средину Понте Векио моста коридор карактерише низ панорамских прозора који гледају на реку Арно, у правцу моста Санта Тринита. Ти прозори су по налогу Бенита Мусолинија 1939. године заменили мање прозоре који су се налазили на мосту. Већи прозори су уграђени пред званичну посету Адолфа Хитлера Фиренци како би имао панорамски поглед на реку. Тиме је нарушен првобитан облик коридора. Подручје најближе улазу у музеј Уфици било је тешко оштећено бомбашким нападом који је наручила италијанска мафија и који се догодио у ноћи 26. маја 1993. године. Аутомобил-бомба је експлодирао поред торња Пулћи, који се налази између улица Ломбертеска и Георгофили, оштетивши део галерије Уфици и уништивши неколико уметничких дела изложених на прилазном степеништу Вазаријевог коридора. Нека дела из XVII века претрпела су велика оштећења. Међу њима су Картароши, Манфредијев Концепт и Поклоњење пастира Герарда деле Нотија, док су друга дела овог уметника из Утрехта, чувеног по својим повечерјима, већ реконструисана. Галерија Литература Велики светски музеји Фиренца Уфици. Београд: Службени гласник. 2012. ISBN 978-86-519-1253-8. Спољашње везе The Museums of Florence - Vasari Corridor Description of the Corridor
Piazza de' Pitti

Piazza de' Pitti è una grande piazza del quartiere Oltrarno di Firenze, dominata dall'imponente mole di Palazzo Pitti. Storia Il palazzo, iniziato per Luca Pitti nel 1457, su progetto, pare, di Filippo Brunelleschi, si trovava in una zona allora secondaria della città, alle pendici della collina di Boboli, che lo poneva su un piano leggermente rialzato. Nel 1558 il palazzo fu acquistato da Eleonora da Toledo e da allora divenne la residenza più prestigiosa della famiglia Medici. Nel 1620 Giulio Parigi ampliò la facciata, mentre nel Settecento, sotto i Lorena, vennero erette le due ali laterali che delimitano il piazzale odierno, leggermente in salita, a sottolineare ancora di più la maestosità del complesso. Un'entrata al Giardino di Boboli si trova all'inizio dell'ala sinistra. Tra le teste leonine che decorano il sotto mensola dei finestroni al primo piano, una è una fontana con una piccola vasca in marmo. La piazza venne ulteriormente ingrandita nel 1837, demolendo alcuni palazzi ai lati, per esempio il palazzo Guidetti, facendo diventare palazzo Guicciardini in angolo. Gli altri palazzi della piazza, sebbene alcuni di notevole pregio, non possono essere messi minimamente in competizione con il palazzo del granduca (e così doveva essere). Per gran parte del Novecento la piazza era utilizzata per la sosta di autoveicoli; nel 1996 il parcheggio venne chiuso e furono effettuati lavori alla pavimentazione per riportare la piazza ad un aspetto più simile possibile a quello originario. Il 24 giugno 2011 la piazza è stata interamente pedonalizzata. Descrizione Oltre ovviamente a palazzo Pitti, si distinguono sul lato ovest il Palazzo Temple Leader, abitato dallo studioso inglese che ricostruì il Castello di Vincigliata. L'edificio è riconoscibile per la spaziosa loggia all'ultimo piano. In piazza de' Pitti è presente il consolato del Brasile, e anche la sede della scuola di moda e design Accademia italiana. Numeri civici Al n.2 una targa ricorda come in quel palazzo visse Fëdor Dostoevskij, scrivendo il romanzo L'idiota (1868-1869). Al n.14 è presente la Casa Ichino, dove Carlo Levi, Umberto Saba, Wanda Lattes e altri rimasero nascosti durante l'occupazione tedesca. Al n.18 una targa ricorda l'abitazione di Paolo dal Pozzo Toscanelli, l'astronomo che ispirò con i suoi studi Cristoforo Colombo. Curiosità Davanti a Palazzo Pitti, sullo spigolo di un palazzo, resta l'ultimo stemma dei Pitti della piazza: i fiorentini più fantasiosi lo indicano come il simbolo malinconico della decaduta casata, come se guardasse sconsolato al bel palazzo perduto per sempre. Altre immagini Bibliografia Francesco Cesati, La grande guida delle strade di Firenze, Newton Compton Editori, Roma 2003. Luciano Marchetti, Claudio Paolini, Piazza de' Pitti. Uno spazio tra la reggia e la città, Edizioni Polistampa, Firenze 2007. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su piazza de' Pitti Collegamenti esterni Un tour virtuale della piazza Archiviato il 6 ottobre 2007 in Internet Archive. (richiede quicktime)
Chiesa della Madonna di Caravaggio (Castello Tesino)

La chiesa della Madonna di Caravaggio, anche nota come chiesa della Madonna del Colle o chiesetta del Colle, è una chiesa sussidiaria a Castello Tesino in Trentino. Appartiene alla zona pastorale Valsugana - Primiero dell'arcidiocesi di Trento e risale al XVII secolo. Storia Il piccolo luogo di culto situato sulle pendici del Picosta e a brevissima distanza dal centro abitato di Castello Tesino venne edificato nel 1698 e fu dedicato all'apparizione mariana di Santa Maria del Fonte. Attorno alla metà del XIX secolo fu oggetto di restauro e nei primi anni del secolo successivo venne completamente ricostruito sul medesimo sito. Nel 1902 il tempio venne benedetto. Durante gli anni trenta il tempio fu restaurato e vennero installate nuove vetrate poi, nel secondo dopoguerra, a partire dal 1966, fu interessato da altri lavori conservativi e la precedente copertura del tetto venne sostituita con una nuova in rame. Descrizione Esterni La chiesa si trova in posizione panoramica nella località Colle a breve distanza dalla storica strada carrozzabile costruita durante la prima guerra mondiale in direzione di Celado e presenta orientamento tradizionale verso est. Il prospetto principale, che risale ai primi anni del XX secolo, ha un aspetto neogotico ed è caratterizzato dal portale maggiore tra le due paraste angolari della facciata, con copertura a ogiva sovrastato in asse dall'oculo strombato. La torre campanaria si alza in posizione leggermente arretrata sulla sinistra e la sua cella si apre con quattro finestre a monofora Interni La navata interna è unica, con volta a botte acuta. La zona presbiteriale è leggermente rialzata. L'altare maggiore, in marmo policromo e intonato allo stile neogotico della chiesa, è stato costruito dal roveretano Scanagatta. La pala d'altare raffigurante la Madonna di Caravaggio è attribuita a Giuseppe Boldini. Note Bibliografia Aldo Gorfer, Le valli del Trentino-Trentino orientale, Calliano (Trento), Manfrini, 1975, SBN TSA1415530. Voci correlate Castello Tesino Giuseppe Boldini Chiese della Comunità Valsugana e Tesino Regione ecclesiastica Triveneto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa della Madonna di Caravaggio Collegamenti esterni Chiesa della Madonna di Caravaggio, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Parrocchia di San Giorgio, Castello Tesino, 1786 febbraio 14-(1786 febbraio 14-), su cultura.trentino.it. URL consultato il 21 aprile 2020. Vittorio Fabris, La Valsugana e il Tesino orientale (PDF), su ecovalsugana.net. URL consultato il 21 aprile 2020. Chiesetta del Colle, su valledeltesino.eu. URL consultato il 22 aprile 2020.