Замък в Риволи

Замъкът в Рѝволи (на италиански: Castello di Rivoli) е една от савойските кралски резиденции в Пиемонт, Северна Италия. Незавършената сграда представлява значим исторически паметник и е включена в списъка на световното наследство на ЮНЕСКО. Разположена е в Риволи, около 15 km западно от Торино. В замъка се помещава Музеят на съвременното изкуство на Замъка в Риволи. История Начални години Хълмът Риволи, разположен на стратегическо място по Пътя на галиите, е заселен още през римския период. Първото писмено свидетелство за укреплението Castrum Riuollum е от 1159 г., когато император Фридрих I Барбароса предоставя териториите на Риволи на епископите на Торино. Замъкът преминава към Савойската династия през 1247 г., поради ключовото си положение между Торино и Вал ди Суза. По това време Амадей IV Савойски изгражда укрепена резиденция. През 1350 г. в нея се състои сватбата на Бианка Савойска и Галеацо I Висконти. През XV век Светата плащеница преминава за първи път оттук в Пиемонт. От 1457 г. реликвата е собственост на Савойската династия и често е премествана с цел защита от войни и кражба. По нареждане на херцогиня Йоланда Френска тя е изложена за кратко поклонение в Риволи, преди излагането ѝ край Пинероло на Великден 1478 г. и връщането ѝ в Шамбери. Замъкът остава в притежание на Савойската династия до 1883 г., когато е продаден на Община Риволи. Строеж на замъка След като Емануил Филиберт Савойски избира Торино за столица на Савойското херцогство, но градът все още е под френски контрол, той установява двора си в Риволи. Там на 12 януари 1559 г. се ражда неговият наследник Карл Емануил, под грижите и покровителството на Нострадамус, повикан да наблюдава бременността на херцогиня Маргьорит дьо Валоа. Проектът за разширяването на сградата е изготвен от арх. Асканио Витоци, а по-късно тя е модернизирана от архитектите Франческо Пачото и Доменико Понсело. Новият херцог Карл Емануил I възлага на архитектите Карло и Амедео ди Кастеламонте, баща и син, да препбразят средновековното имение в резиденция за отдих. Тогава за първи път е изграден Дългият ръкав (Manica Lunga) – ниска постройка, отделена от основния замък и свързана с него чрез тесен пешеходен проход с дължина 120 m в посока юг–запад–запад. Ръкавът е предназначен за художествената галерия на Карл Емануил I и е съчетан със замък с четири високи кули и планирана, но нереализирана църква „Свети Карло Боромео“. Строителството завършва през 1670 г. Комплексът е проектиран с правоъгълен план и развиване във височина – над основния етаж се издигат още два. Замъкът е домакин на значими събития, сред които празненството за рождения ден на Мария Кристина Бурбон-Френска на 10 февруари 1645 г. От този период е запазена единствено Залата на Амадей VIII на втория етаж, тъй като сградата е опожарена от френските войски на маршал Никола дьо Катина през 1690 и 1693 г. по време на Войната за испанското наследство. Виждайки от Торино пожара в замъка, младият херцог Виктор Амадей II Савойски си обещава да го възстанови и да го направи още по-величествен, тъй като резиденцията е тясно свързана с историята на династията и е особено скъпа за него. В Риволи той обявява както възкачването си на трона, така и абдикацията си през 1730 г. След обсадата на Торино през 1706 г. херцогът си връща контрола над териториите и нарежда възстановяване на щетите. Първоначално възлага работата на архитекта Микеланджело Гарове, който проектира Кралския път (днешния бул. „Франча“ в Торино) – живописна артерия, водеща към новия кралски дворец. Сградата е разширена, повредените кули са разрушени, а в горните части е изградена система от двойни стълби, вдъхновени от Леонардо да Винчи, които и днес свързват приземния етаж с върха, без да се преминава през залите. След смъртта на Микеланджело Гарове през септември 1713 г. строителните дейности са поети от архитекта Антонио Бертола, който ръководи работата до 1716 г., когато се намесва Филипо Ювара. Ювара развива грандиозния проект на Гарове за кралски дворец, но строежът остава незавършен поради високите разходи. Реализирани са само разширенията на двете симетрични източни крила, докато фасадата остава недовършена. Ситуацията се усложнява и от събитията около Виктор Амадей II, който абдикира в полза на сина си Карл Емануил III и през 1731 г. е затворен в замъка. За тази цел сградата е допълнително модифицирана: прозорците са снабдени с решетки, а достъпът до Дългия ръкав е затворен. Упадък Работите по замъка се възобновяват през 1793 г., когато резиденцията преминава към втория син на Виктор Амадей III – Виктор Емануил, херцог на Аоста и бъдещ крал на Сардиния, и неговата съпруга Мария Тереза Австрийска-Есте. През 1794 г. архитект Карло Рандони извършва промени, позволяващи поне частично използване на сградата. От този период е апартаментът на втория етаж, обновен в модерен стил с влияние от Англия, отразяващ новите идеи, внесени в Пиемонт от просветена аристокрация и свързани с привличането на нова работна сила в Риволи. Към същото време принадлежи и стълбището, от което днес са запазени само строителните графити; стъпалата по стените на вътрешния атриум са премахнати при реставрациите между 1979 и 1984 г. В Наполеоновия период замъкът е затворен, както и много други резиденции; част от мебелите изчезват, а други са пренесени в Торино. Императорът дарява комплекса на маршал Мишел Ней, херцог на Елхинген, като титулярен командир на кохорта на Почетния легион. С Реставрацията работата е подновена от архитекта Карло Рандони, но замъкът вече е загубил значението си. За покриване на разходите той е разделен и през 1863 г. е отдаден под наем на Община Риволи, която го използва за настаняване на армейски батальон; по тази причина е изградена връзка между замъка и Дългия ръкав. През 1883 г. сградата е закупена от Община Риволи за 100 000 лири. Тук е преместена градската библиотека, част от мебелите са запазени за Савойската династия, а останалите помещения продължават да служат като казарма. Войниците, пребивавали до 1909 г., нанасят щети чрез небрежни промени. През 1909 и 1911 г. две изложби временно възвръщат интереса към замъка. Втората световна война обаче причинява сериозни разрушения; бомбардировките оставят дълбоки поражения, които са частично укрепени през 1948 г. чрез спешни намеси с цел предотвратяване на срутване. През 1946 г. за два месеца замъкът функционира като общинско казино, редовно посещавано от Виторио Де Сика. По повод Стогодишнината от обединението на Италия е предвидена сума от 1 млрд. и 120 млн. лири за възстановяване на замъка, но средствата се оказват недостатъчни и са пренасочени към други резиденции. В този период 277 разселени лица живеят в Дългия ръкав, а в комплекса действат различни търговски обекти: дъскорезница, магазин за хранителни стоки, механична работилница и конюшни. Първите реставрационни дейности премахват структурите на атриума, построени през военния период, и разкриват теракотената облицовка на голямата част над недовършената сграда на Филипо Ювара. Възраждане В края на 60-те години на XX век започва първото финансиране за възстановяване на замъка. Архитект Андреа Бруно извършва проучвания, които установяват почти пълното изчезване на външните прозорци, щети от дъжд и влага по щукатурите и стенописите, разкъсани тапицерии и прогнили дървени ламперии. През 1978 г. се срутва сводът на голямата зала на втория етаж. Регион Пиемонт поема комплекса с 29-годишен заем, за да го използва за обществени и културни цели. В подкрепа се включва и маркиз Панца ди Биумо, колекционер на съвременно изкуство, търсещ място за част от колекцията си. През август 1979 г. започва реставрацията на замъка, продължила до 1984 г., когато той отваря като Музей на съвременното изкуство. Намесите отчитат историческите пластове и архитектурата на сградата, като включват модерни елементи: асансьор, голямо окачено стълбище, пътека върху оребрен свод от края на XVIII век и панорамна площадка на третия етаж. Между 1984 и 1986 г. Андреа Бруно започва работа и по Дългия ръкав, но липсата на средства прекъсва проекта, който се възобновява едва през 1996 г. През февруари 2000 г. Дългият ръкав е напълно възстановен; конструкцията е укрепена чрез съвременни елементи като стоманен покрив във формата на обърнат свод и стоманено-стъклени стълби, прикрепени към структурата от XVII век. Големите горни прозорци осветяват залите на кафенето, превърнало се и в пространство за експониране на произведения от колекцията. По идея на Андреа Бруно е изграден и Малкият ръкав, в който се помещава ресторантът. Вила „Мелано“ Под замъка се е намирала древна сграда на манастир на капуцините, датиращ от XII век. В началото на XIX век, по време на наполеоновата окупация на Торино, манастирската структура е превърната във величествен дом, чийто последен собственик е Марио Мелано, починал през 1926 г. След това вилата е изоставена и се превръща в обект на местни легенди и мистерии. През 2011 г. е частично разрушена с намерение на мястото ѝ да бъде изграден хотел, който обаче все още не е реализиран. Хронология 1606–1670 – разширение и цялостно преоформяне по проект на херцогските архитекти Карло и Амедео ди Кастеламонте. 1693 – опожаряване от френски войски. 1711 – изграждане на новия път към Торино, проектиран от херцогския архитект Микеланджело Гарове. ок. 1700–1713 – разширяване и преоформяне от архитектите Микеланджело Гарове и Антонио Бертола. 1716–1734 – дейности по разширяване и цялостно преоформяне по проект на Филипо Ювара, поръчан от Виктор Амадей II. 1793–1794 – реставрационни и адаптационни работи под ръководството на архитекта Карло Рандони. XIX век – използване за военни нужди, последвано от изоставяне и прогресивна деградация. 1970–1980 – реставрация и откриване на Музея на съвременното изкуство. Галерия с изображения Източници Замъкът на Риволи, на Museo Torino.it Историята на замъка на официални уебсайт Библиография Andrea Bruno, Il castello di Rivoli. 1734-1984. Storia di un recupero, Allemandi, Torino 1984 Gianfranco Gritella, Rivoli. Genesi di una residenza sabauda, Panini, Modena 1986 Griseri, Andreina - Romano, Giovanni (a cura di), Filippo Juvarra a Torino. Nuovi progetti per la città, Cassa di risparmio di Torino, Torino 1989 Vinardi, Maria Grazia, Rivoli. Castello, in Roggero Bardelli, Costanza - Vinardi, Maria Grazia - Defabiani, Vittorio (a cura di), Ville Sabaude, Vol. 2. Piemonte, Rusconi, Milano 1990, с. 262-287 Gritella, Gianfranco, Il castello di Rivoli, in Comoli Mandracci, Vera (a cura di), Itinerari juvarriani, Celid, Torino 1995, с. 111-119 Andrea Bruno, Il Castello di Rivoli, in Costanza Roggero e Alberto Vanelli (a cura di), Le Residenze sabaude, Allemandi, Torino 2009, с. 139-162 Вижте също Савойски кралски резиденции Савойско херцогство Пиемонт История на Пиемонт Музей на съвременното изкуство (Замък в Риволи) Външни препратки Официален уебсайт Неофициален уебсайт