Замък на Маце

Замъкът на Мацè (на италиански: Castello di Mazzè) се намира в градчето Мацè в регион Пиемонт, Северна Италия. Благодарение на стратегическото си разположение замъкът е бил сцена на важни исторически събития: поражението на саласите от римляните (141 г. пр.н.е.), използването му като френски териториален щаб по време на Тридесетгодишната война (1641), както и като оперативен щаб през Втората война за независимост при настъплението на френско‑пиемонтските войски срещу австрийците (1859). През 1925 г. Мусолини ръководи оттам големите военни маневри на Северозападния четириъгълник, а на 2 май 1945 г. германските сили подписват в замъка последната си капитулация пред Съюзниците. В замъка отсядат редица видни личности, сред които Луи XII – крал на Франция (1499), Франческо Де Санктис (1855), крал Виктор Емануил II, френският маршал Каробер, Камило Бенсо ди Кавур (1859), руският император Николай II (1909), Бенедето Кроче (1914), Бенито Мусолини (1925) и крал Умберто II Савойски (1938). История Според легендите замъкът е бил дом на Ипа (Ypa) – „кралицата без земи“ на племето на саласите, за която се разказва, че е пресушила именно в тези земи Lacus Maior – езерото, покривало през кватерниона обширния Моренов амфитеатър на Ивреа. Така били разкрити плодородните земи на Източно Канавезе, но при това загинали стотици роби, което довело до изгарянето на кралицата жива. През 141 г. пр.н.е. римският консул Апий Клавдий Пулхер побеждава саласите, укрепили се в крепостта на Мацè, и изгражда укрепление за защита на основния мост над река Дора Балтеа. През 1100 г. император Хайнрих IV предоставя феода Мацè на член на рода Валперга, който остава в замъка около 740 години. По тяхно нареждане са построени две основни постройки: през 1313 г. Малкият замък (по‑късно известен като Източен ръкав), служил за жилище на графовете Валперга, и през 1430 г. Големият замък (Западен ръкав) – типичен средновековен укрепен дом (casaforte) с помещения за прислуга, складове за земеделски припаси и оръжие. През XVI–XVII век Големият замък е превърнат в разкошна резиденция за прием на роднини, приятели и знатни гости. Сградата е с правоъгълен план и благороднически двор, водещ към двата етажа с представителни зали. Тронната зала е украсена със стенописи на Ромоло Бернарди (1876–1956), инкрустации на Карло Арболети и камина на братята Катела. Таваните на Музикалната стая са дело на Джовани Батиста Бероджо. Бароковата Розова зала е украсена с медальони с рицарски сюжети. Златната стая има мозаечен под и таван със стенописи на братята Галяри от XVIII век, а трапезарията в готически стил е покрита с кръстосан стенописен свод. След изчезването на рода Валперга през 1840 г. замъкът преминава към графовете Гандолфи Алиага (1841–1849), а след това към графовете Брунета д’Усо (1850–1919). Граф Еудженио Брунета д'Усо – съосновател и генерален секретар на МОК – започва мащабно обновяване в неоготически стил, поверено на архитекта Джузепе Велати Белини (1867–1926), свързан с кръга на Алфредо Д'Андраде и организатор на Международното изложение за модерно декоративно изкуство в Торино (1902). Малкият замък е преустроен като удобна жилищна част: назъбените стени са затворени с покрита тераса, прозорците са уголемени, а квадратната кула е реставрирана. Големият замък претърпява значителни промени: повдигнати са назъбената завеса и кулата, изградено е ново източно крило над портика за създаване на бани, а на западната тераса е построена къща за гости. Интериорите са променени, декорирани и преобзаведени. След смъртта на граф д’Усо комплексът преминава към семействата Гелфи–Скаля (1920–1959) и Салино от Каваля (1959–2012), които го купуват за 200 млн. лири. През 1960‑те години замъкът е силно увреден от грабежи и разруха. Последвалата 20‑годишна реставрация, извършена от семейство Салино, възвръща великолепието му: кренелирани кули, богати интериори, панорамни тераси, вътрешни градини и площад „Пиаца д’Арми“. От терасата се открива гледка към парка, река Дора Балтеа, равнината на Верчели, Монферат и Лигурските Алпи. През 1981 г. италианското Министерство на културното и екологично наследство обявява комплекса за национален паметник. През 1986 г. замъкът е отворен за посещение, а от 1987 г. Големият замък се използва за конгреси, церемонии и събития. От 1999 г. в него се помещава и Музеят на изтезанията. През 2012 г. замъкът е закупен от Михаил Любченко – бизнесмен от Санкт Петербург, който го придобива за около 3 млн. евро за съпругата си Ирина. Малкият замък остава частно жилище и не е достъпен за посещение. Градина с панорамна гледка го отделя от Големия замък, чиито два етажа с 12 зали от XV–XIX век са отворени за посетители. Сред тях се откроява Оръжейната зала с оригинален дървен таван от XV век и колекция от оръжия и брони. Някои помещения, като Тронната зала, са претърпели значителни реставрации. До горния етаж се стига и чрез стълбището в кулата от XV век – единствената част, запазена без съществени промени. Оази дел Боско парко Оазисът на Парка гора (Oasi del Bosco Parco) представлява сърцевината на древното имение на графовете Валперга ди Мацè и е възстановен и частично преобразен през XIX век от граф Еудженио Брунета д'Усо. Мястото е признато за ландшафтен екологичен паметник. Спускането започва по пътека за мулета, която на втория завой се разклонява към Извора на любовта – древен малък храм, за който се разказва, че графът използвал за срещи с местни девойки. Продължавайки по средата на брега, пътеката достига панорамна площадка, откъдето започва слизането към Парка на принцовете. Там тя започва да криволичи и се губи сред дългите алеи на вековната гора, чак до бамбуковата горичка и Могилната равнина – място, считано от векове за сцена на магически обреди. На кратко разстояние се намира окачен мост, който води до пристан на езерото – подходящо място за наблюдение на богатия птичи живот. Наблизо монументалният вход гледа към речната долина, в чието дъно се намират руините на църквата „Св. Мария Магдалена“ от 1230 г. Изкачването обратно към замъка започва от Монументалния вход, следва панорамния път и, преминавайки покрай Пещерата и Наблюдателната кула, завършва в изходната точка. Подземен музей на изтезанията Музеят е създаден през 1999 г. в сътрудничество с Амнести Интернешънъл и заема площ от 500 кв. м, разделена на няколко тематични пространства: изложбена зала с инструменти и методи на Инквизицията, келтска крипта (X век пр.н.е.), килии и хладилно помещение (XIV век), параклис за покойници (XV век) и римски подземия с цистерна (II век пр.н.е.). Изложените инструменти за изтезания и иконографските изображения имат за цел да насочат вниманието на широката общественост към историческите свидетелства за човешката жестокост, като предупреждение и предпазна мярка срещу тираничното господство. Източници ((it)) Il Castello di Mazzè на уеб страница Serra Morena.it Архив на оригинала от 2021-01-19 в Wayback Machine. ((it)) Castello di Mazzè, на уеб страница I castelli.it ((it)) Ad un russo il castello di Mazzè ((it)) Mazzè (TO): Castello на уеб страница Archeocarta.org Външни препратки Замъкът на Маце в Ютюб