NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Konstantinov slavoluk

Konstantinov slavoluk je slavoluk s trojim vratima izgrađen za cara Konstantina I. (312. – 315.) nedaleko od Koloseja u Rimu. Najveći je i skulpturama najukrašeniji slavoluk antike. Slavoluk je podignut nakon bitke na Milvijskom mostu i opisuje tu odlučnu bitku na jednom malenom frizu svoga reljefnog ukrasa. Ostali ukras je uzet gotovo u cijelosti s drugih, starijih spomenika, i to djelomice zato da se spomenik brzo dovrši, ali i da navijesti povratak dobre vladavine. Svi ti reljefi potječu od „dobrih“ careva: Trajana, Hadrijana i Marka Aurelija. Reljefi Reljefi koji prikazuju borbe s Dačanima prvotno su bili ukras Trajanova foruma dovršenog 113. godine gdje su tvorili znatno duži niz od onog koji bi se mogao sastaviti iz dijelova na Konstantinovom slavoluku i iz drugih sačuvanih fragmenata. Ratni prizori izmjenjuju se sa scenama alegorijskog karaktera. Stil ovih reljefa na kojima su likovi tijesno zbijeni jedan uz drugog i na kojima ima više diferencijalnih slojeva nadovezuje se na flavijsku umjetnost. Osam okruglih reljefa s Konstantinovog slavoluka prvotno je bilo smješteno u parovima na tetrapilonu, četverovratnom spomeniku kojim je Hadrijan ovjekovječio svoje lovačke uspjehe. Svakom lovačkom prizoru odgovara i žrtva, dva reljefa opisuju polazak u lov i žrtvovanje pri povratku. Reljef koji je nekad ukrašavao slavoluk Marka Aurelija predstavlja „congiarium“, dijeljenje novca rimskom puku u povodu pobjede nad Markomanima. U dvjema zonama što su jedna nad drugom prikazan je car sa svojim pratiocima. Stupovi iza njih vjerojatno predstavljaju Faustin hram. Iz doba samog Konstantina potječu impresivni „tondi“ na užim stranama koji su prikazivali Selenu, božicu mjeseca kako zalazi, i Sola, boga sunca koje se rađa. Vodoravni reljefni friz koji se nalazi ispod Hadrijanovih medaljona prikazuje Konstantinov govor na Forumu. Konstantin, danas bez glave, stoji na „rostri“, javnoj platformi, i drži govor. Na obja kraja platforme nalaze se skulpture Hadrijana i Marka Aurelija, careva koji su oživjeli grčki stil u rimskoj umjetnosti. Poredane u nizu s obje strane platforme su figure iza kojih su nizovi arkada i stupova. U usporedbi sa starijim reljefima, odmah se uočava manjak realizma na Konstantinovim: proporcije individualnih figura su zdepaste, njihove glave su uvećane, njihove poze se ponavljaju i klesane su mnogo pliće, tj. plošnije. Mnogi smatraju da je Konstantinov slavoluk djelo dekadencije, zbog oskudne izvornosti i samovoljnog udruživanja kiparskih reljefa iz prethodnih razdoblja s izbušenima i nerazrađenima iz 4. st. No, reljefi iz dva različita razdoblja javljaju se na istom luku kako bi podsjetili gledatelje na carski autoritet koji se temelji na „dobroj“ tradiciji. Poveznice Umjetnost starog Rima Slavoluk
Constantinus diadalíve

Constantinus diadalíve 315-ben épült Rómában a szenátus utasítására Constantinus császár trónra lépésének tizedik évfordulójára, és a Maxentius felett aratott győzelem emlékére. Constantinus diadalíve a legnagyobb ilyen jellegű építmény Rómában: magassága eléri a 21 métert, szélessége a 26 métert. Díszítéséhez nagyrészt korábbi emlékművekről származó domborműveket és épületelemeket használtak fel. A háromíves diadalív mindkét oldalát négy-négy kis-ázsiai márványból készült, Traianus korából származó oszlop díszíti. A szélső ívek oldalaira két-két kör alakú, Hadrianus korabeli domborművet illesztettek, amelyek átmérője meghaladja a 2 métert. A nyolc domborműből négy vadászjeleneteket ábrázol, a másik négyen áldozatokat mutatnak be az isteneknek. Hadrianus alakja mindegyik domborművön megjelenik, fejét Constantinus képmására cserélték. A diadalív tetejére, a két szélső ív fölé Marcus Aurelius uralkodása alatt készült domborműveket helyeztek. Abból a domborműciklusból származnak, amelyet akkor készítettek, amikor a császár visszatért a markomannok elleni háborúból 173-ban. Egy Traianus korabeli domborművet is felhasználtak, négy darabra vágták, kettőt a diadalív tetején a rövidebb oldalon, a másik kettőt az középső ív belsejében helyeztek el. A domborműveken Traianus daciai hadjáratain (101 és 105 között) történt eseményeket jelenítettek meg. A közvetlenül a két szélső ív fölött látható domborművek és az oszlopok talapzataiba vésett harci jelenetek Constantinus korában, a diadalívvel együtt készültek. Források Fabio Boldrini: Art and History of Rome, Casa Editrice Bonechi, Firenze, 1994, ISBN 88-7009-328-X
Łuk Konstantyna Wielkiego

Łuk Konstantyna Wielkiego – łuk zbudowany w latach 312–315 dla uhonorowania dziesięciolecia sprawowania władzy przez cesarza Konstantyna oraz dla uczczenia jego zwycięstwa nad Maksencjuszem. Opis Budowla o szerokości 25,7 m, wysokości 21,0 m i murach grubości 7,4 m wzniesiona została w pobliżu Koloseum. Łuk ma konstrukcję trójprzęsłową. Przeloty na każdej fasadzie rozdzielają cztery kolumny w porządku korynckim, nad którymi w attyce umieszczono posągi uosabiające podbite przez Trajana plemiona – pięć postaci to wizerunki Daków (cztery postacie na północnej stronie i jedna na południowej). Rzeźby pochodzą z czasów Trajana. Pomiędzy posągami rozmieszczono płyty z płaskorzeźbami z czasów Marka Aureliusza. Pochodzą one najprawdopodobniej z niezachowanego łuku wzniesionego ku jego czci i datowane są na lata 170–180. Przedstawiają cesarza przyjmującego hołd po zwycięstwie w wojnach naddunajskich, przekazanie władzy wybranemu wasalowi, scenę nagradzania żołnierzy oraz składania ofiary bogom. Nad bocznymi przelotami umieszczono po dwa medaliony pochodzące z czasów Hadriana. Po stronie południowej ukazane są sceny związane z polowaniem: wyjazd na polowanie, ofiara składana Silvanusowi, scena polowania na niedźwiedzia i ofiara składana Dianie. Po stronie północnej przedstawiono sceny z polowania na niedźwiedzia i lwa, składanie ofiar Apollinowi oraz Herkulesowi. W przelocie bramy głównej, na ścianach bocznych wmontowano płaskorzeźby batalistyczne pochodzące z Bazyliki Ulpia z Forum Trajana. Pozostałe płaskorzeźby zdobiące łuk wykonane zostały w czasie panowania Konstantyna. Fryzy umieszczone pod medalionami, opasujące boczne przęsła łuku przedstawiają historię wojny z Maksencjuszem. Fryz umieszczony na ścianie zachodniej wyobraża wymarsz wojsk biorących udział w zwycięskiej bitwie, a także scenę bitwy przy moście Mulwijskim, przemowy Konstantyna do ludu oraz rozdawania nagród (północna strona łuku). Medaliony na ścianach bocznych przedstawiają Dianę, Księżyc i Słońce. Z czasów Konstantyna pochodzą również wizerunki Wiktorii umieszczone nad głównym przelotem oraz postacie barbarzyńców na bazie łuku. Cechy szczególne Płaskorzeźby pochodzące z czasów Konstantyna cechuje jednoplanowość i symetryczna kompozycja, w której postać władcy umieszczona w centrum przedstawiana jest frontalnie. Pozostałe postacie uczestniczące w scenie ukazywane są z profilu lub en trois quarts (na trzy czwarte). Dwuplanowość uzyskano przez spiętrzenie postaci. Sceny są wyrazem obowiązującego w sztuce symbolizmu. Przez połączenie w jednym zabytku rzeźb z różnych okresów można łatwo prześledzić rozwój rzeźby w okresie cesarstwa. Łuk ten był inspiracją dla wielu monumentów późniejszych, m.in. dla Arc du Carrousel. Zobacz też architektura starożytnego Rzymu
Константинов славолук

Константинов славолук је славолук са троје врата изграђен за императора Константина I (312-315) недалеко од Колосеума у Риму. Највећи је и скулптурама најукрашенији славолук антике. Славолук је подигнут након битке на Милвијском мосту и описује ту одлучну победу на једном маленом фризу свога рељефног украса. Остали украс је узет готово у потпуности са других, старијих споменика, и то делимично зато да се споменик брзо доврши, али и да наговести повратак добре владавине. Сви рељефи потичу од добрих „императора“: Трајана, Хадријана и Марка Аурелија. Рељефи Рељефи који приказују борбе са Дачанима првобитно су били украс Трајановог форума довршеног 113. године где су чинили знатно дужи низ од оног који би се могао саставити из делова на Константиновом славолуку и из других сачуваних фрагмената. Ратни призори смењују се са сценама алегоријског карактера. Стил ових рељефа на којима су ликови тесно збијени један уз другог и на којима има више диференцијалних слојева надовезује се на флавијску уметност. Осам округлих рељефа са Константиновог славолука првобитно је било смештено у паровима на тетрапилону, четворовратном споменику којим је Хадријан овековечио своје ловачке успехе. Сваком ловачком призору одговара и жртва, два рељефа описују полазак у лов и жртвовање при повратку. Рељеф који је некад украшавао славолук Марка Аурелија представља „congiarium“, дељење новца римском народу у поводу победе над Маркоманима. У двема зонама што су једна над другом приказан је император са својим пратиоцима. Ступови иза њих вероватно представљају Фаустин храм. Из доба самог Константина потичу импресивни „тонди“ на ужим странама који су приказивали Селену, богињу месеца како залази, и Сола, бога сунца које се рађа. Хоризонтални рељефни фриз који се налази испод Хадријанових медаљона приказује Константинов говор на Форуму. Константин, данас без главе, стоји на „ростри“, јавној платформи, и држи говор. На оба краја платформе налазе се скулптуре Хадријана и Марка Аурелија, императора који су оживели грчки стил у римској уметности. Поређане у низу са обе стране платформе су фигуре иза којих су низови аркада и ступова. У поређењу са старијим рељефима, одмах се уочава мањак реализма на Константиновим: пропорције индивидуалних фигура су здепасте, њихове главе су увећане, њихове позе се понављају и клесане су много плиће, тј. равније. Многи сматрају да је Константинов славолук дело декаденције, због оскудне изворности и самовољног удруживања вајарских рељефа из претходних раздобља са избушеним и неразрађенима из IV века. Но, рељефи из два различита раздобља јављају се на истом луку како би подсетили гледаоце на императорски ауторитет који се темељи на „доброј“ традицији. Види још Римска уметност Славолук Референце Спољашње везе
Konstantinbågen

Konstantinbågen (Arco di Costantino) är en triumfbåge i Rom, uppförd år 315 till minne av kejsar Konstantins seger över Maxentius vid Pons Milvius 312. Den påminner om den hundra år äldre Septimius Severusbågen, som förmodligen fått fungera som förebild. Konstantinbågen är belägen mellan Colosseum och Palatinen. Konstantin hävdade, att han vann segern vid Pons Milvius tack vare en uppenbarelse av Kristus (se In hoc signo vinces), men det är inget kristet över triumfbågen. De flesta medaljongerna, relieferna och statyerna härstammar från tidigare monument. Konstantinbågen är utsmyckad med statyer av dakiska ledare som hämtats från Trajanus forum och reliefer av Marcus Aurelius, däribland en där han delar ut bröd bland de fattiga. Inne i triumfbågen finns reliefer av Trajanus seger över dakerna. Dessa utfördes sannolikt av samme konstnär som arbetade på Trajanuskolonnen. Detaljbilder Tillägnan Samma text återfinns ovanför huvudportalen på båda sidor om porten. Texten lyder i svensk översättning: Bilden visar den norra sidan. Marcus Aurelius reliefer och de dakiska statyerna Statyer av krigsfångar från Trajanus seger över dakerna år 106 omger reliefer från Marcus Aurelius fälttåg mot germanerna på 100-talet. Den vänstra reliefen visar kejsaren som delar ut pengar till folket. På den högra mottar han en fiendehövdings kapitulation. Det finns fyra Aurelius-reliefer på varje sida bågen. De här är på norra sidan. Hadrianus medaljonger och konstantinska friser På bilderna syns fyra medaljonger på norra sidan, vilka ursprungligen troligen föreställt Hadrianus och Antonius Pius, men den förstnämndes ansikte har bearbetats för att i stället gestalta Konstantin. På södra sidan finns ytterligare fyra medaljonger i samma stil. De fyra här avbildade föreställer en vildsvinsjakt, ett offer till Apollo, en lejonjakt samt ett offer till Hercules. Under medaljongerna finns en fris som troligen inte är lånad från äldre konst utan tillverkad för Konstantinbågen. Referenser Noter Tryckta källor Claridge, Amanda (1998) (på engelska). Rome: An Oxford Archaeological Guide. Oxford Archaeological Guides, 99-2662277-1. Oxford: Oxford University Press. sid. 272–276. ISBN 0-19-288003-9 Coarelli, Filippo (1980) (på italienska). Guida archeologica di Roma (3). Milano: Arnoldo Mondadori. sid. 162–166. OCLC 7187657 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Konstantinbågen.
San Giuseppe delle Scalze a Pontecorvo

San Giuseppe delle Scalze a Pontecorvo is a church, located in Salita Pontecorvo, in the historical center of Naples, Italy. The church was built in 1619 in the site where the Palazzo Spinelli a Pontecorvo stood, and was rebuilt in 1643 and 1660 by Cosimo Fanzago. Decoration in the exterior and interior were added in 1709 by Giovanni Battista Manni. The church first was linked to Tersian monks, and then to Barnabite priests. The earthquake of 1980 brought down the frescoed ceiling, and failure to protect the fragments led to their degradation, as well as the interior. Vandalism further despoiled the interior or marble and balustrades. The building has not been reconstructed or deconsecrated. The interior has a Greek cross plan with four corner chapels. Much of the interior artwork has been removed, including a St Joseph and Young Jesus (1660) by Luca Giordano, and now in the Museo di Capodimonte. A Calvary and a St Teresa and St Peter of Alcantara by Francesco di Maria are now kept in the Museum of San Martino. Bibliography Antonio Terraciano, Andrea Russo, Le chiese di Napoli. Censimento e brevi recensioni delle 448 chiese storiche della città di Napoli, Lorenzo Giunta Editor, 1999. External links Il degrado of the church di San Giuseppe delle Scalze a Pontecorvo, article in Agenzia Radicale
San Giuseppe delle Scalze a Pontecorvo (Nápoly)

A San Giuseppe delle Scalze a Pontecorvo templom Nápolyban. Története A templomot 1619-ben építették, majd 1643 és 1660 között Cosimo Fanzago tervei alapján átépítették. 1709-ben Giovanni Battista Manni végzett rajta kisebb átépítési munkálatokat. Belső díszítéseit 1903-ban restaurálták, miután a mennyezet egy része beomlott. A templom eleinte a karmeliták tulajdona volt, majd a barnabiták szerezték meg. Jelenleg felújítás alatt áll. Leírása A templom homlokzata gazdagon díszített, három szintes. A bejárathoz monumentális lépcsősor vezet. A bejárat felett, a második szinten a névadó szent, valamint Ávilai Szent Teréz és Alcántarai Szent Péter szobra díszíti. A harmadik a kórus szintje, megvilágításáról három ablak gondoskodik. A homlokzatot volutás timpanon zárja le. A templom görög kereszt alaprajzú. Belső dekorációi közül figyelemre méltó Luca Giordano Jézus születését ábrázoló festménye, valamint Francesco Di Maria Kálváriát valamint Ávilai Szent Terézt és Alcántarai Szent Pétert ábrázoló oltárképei. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it További információk A Wikimédia Commons tartalmaz San Giuseppe delle Scalze a Pontecorvo témájú kategóriát.
Sagristia Vella

La Sagristia Vella a la Basílica de San Lorenzo a Florència, és una de les obres mestres de Filippo Brunelleschi i de l'arquitectura del Quattrocento. Nascuda com sagristia de l'església avui dia es pot considerar més aviat una capella dedicada a Sant Joan Baptista, mentre que la sagristia té la seva pròpia entrada al costat oest. Va ser denominada vella després de la construcció de la Sagristia Nova de Miquel Ángel. Brunelleschi la va realitzar entre 1421 i 1428, uns anys després d'haver treballat en la sagristia de Santa Trinita, i va ser recolzada en aquesta tasca pels Mèdici, en particular per Giovanni de Bicci. Amb ella s'inicià la reforma d'època renaixentista. Es tracta d'una petita construcció de planta quadrada amb l'altura igual a l'amplada, que forma un cub, rematat per una cúpula semiesfèrica amb llanternó, dividida amb nervis. S'obre un petit absis quadrat rematat per una petita cúpula decorada amb un fresc amb el tema de les constel·lacions. Notable és el joc de colors, a més de l'habitual guix blanc dels nervis en pedra arenisca, també s'enriqueix amb detalls en color ocre (o or), vermell i blau: A la cornisa, trobem un fris amb decoració de querubins i els serafins en un motlle fet en terracota vitrificada. Els tondos en baix relleu amb la Història de Sant Joan Evangelista (1428-1432) a les petxines de la cúpula, són obra de Donatello a la distància crea la il·lusió de profunditat i perspectiva. La tècnica és la d'estuc pintat en una subtil i elegant combinació de colors blanc, vermell i blau maó. Els Tondos dels Evangelistes (1435), també de Donatello, en l'alt mur, en estuc policromat, però amb un enfocament més tradicional, amb un major relleu i dicromat en blau/blanc. Els batents de les dues portes de bronze decorats amb els Sants, els Màrtirs, els Apòstols i els Pares de l'Església (1440-1443) sempre de Donatello. Per sobre de la porta dos fornicules en estuc policromat amb les estàtues de Sant Llorenç i Sant Esteve a l'esquerra i de Sant Cosme i Sant Damià, a la dreta, del mateix autor. La decoració està perfectament incorpora en l'estructura arquitectònica com per formar un tot harmoniós. Els nombres que es repeteixen en les proporcions de l'estructura són els quatre i els tres amb les seves combinacions matemàtiques, en una proporció que la tradició judeocristiana identifica amb la perfecció. Els frescos de la volta de la cúpula en l'absis cosmològic descriuen la situació del Sol i les constel·lacions, tal com va aparèixer a Florència en la nit del 4 de juliol de 1442. Se suposa que el cel estava pintat per l'eclèctic pintor-decorador Giuliano d'Arrigo, anomenat Pesello. Obra signada de Verrocchio és el monument funerari a Giovanni i Piero de Mèdici, els fills de Cosme el Vell, encarregat en 1472 pels fills del mateix Piero, Llorenç el Magnífic i Julià de Mèdici. També hi ha la tomba de Giovanni di Bicci de Mèdici, el pare de Cosme, sota l'altar major. Aquests monuments estan dissenyats per ser complement de l'arquitectura. Referències
Sagrestia Vecchia (Firenze)

A Sagrestia Vecchia, vagy magyarul Régi sekrestye az egyik fontos reneszánsz építészettörténeti emlék Firenzében, a San Lorenzo-bazilikában. Története Építése 1421-ben kezdődött és 1440-ig tartott. Tervezője és építője Filippo Brunelleschi. A nagy reneszánsz építész egy nagyobb építészeti munka keretében alkotta meg a központos, kupolás teret. Egy sajátos és építészeti szempontból szintén egyedülálló épületegyüttes részlete, a San Lorenzo-bazilikáé. A bazilika építésére is Brunelleschi kapott megbízást, de a templom a mester haláláig még nem készült el. Majd csak 1459-ben nyitották össze a szép kápolnát a San Lorenzo templommal. Építészeti leírása A kápolna alaprajza szabályos négyzet egy kisebb benyíló négyzet alapú térrel, ahol az oltár is található. A scarsella-nak is nevezett oltártér íves nyílással kapcsolódik össze a centrális központi térrel. A négyzet alapú, kocka térfogatú belső kápolnatér falait pilaszterek és félkörívek díszítik. Brunelleschi munkásságának újszerűsége abban is áll, ahogyan a funkció nélküli faloszlopokat a belső tér díszítésére fölhasználja. A korinthoszi oszlopfőkkel díszített féloszlopok párkányzatot tartanak. A párkányzattal már a felső tér kezdődik, melyet a 12 bordával ellátott szép félgömb-kupola zár le. Brunelleschi a szürke színt az oszlopok és a bordázat, valamint a fal síkjából kiemelkedő építészeti elemek hangsúlyozására használja föl. A kapuk, a tondók és a párkányzat domborművei Donatello alkotásai. A Régi sekrestye a Medici-család több tagjának nyughelye. Irodalom Pogány Frigyes (1973): Firenze. Corvina Kiadó, Budapest
Стара Сакристія

Стара́ Сакри́стія (італ. Sagrestia Vecchia) — бічна каплиця церкви Сан-Лоренцо у Флоренції. Один із основних творів італійського архітектора раннього відродження Філіппо Брунеллескі. Будівля споруджена в 1419-1428 рр., скульптурний декор створений протягом 1428-1443 рр. В цій будівлі Брунеллескі створив тип ренесансної центричної споруди, квадратної в плані, перекритої банею на вітрилах. Ці ідеї він потім розвинув при створенні Капели Пацці. Каплиця, присвячена Святому Івану Богослову біла замовлена родиною Медічі, які хотіли створити там власний мавзолей. Розташована з лівого боку трансепту базиліки Сан-Лоренцо. Має кубічну структуру, накриту напівсферичним куполом-парасолькою, і розділену ребрами на 12 секцій. Чіткість архітектурних членувань інтер'єру підтримують темні пілястри, карнизи і арки, які виділяються на світлому фоні стін. Примітки Джерела «Всеобщая история архитектуры в 12 томах». : [рос.]. — М : Стройиздат, 1967. — Т. 5 Архитектура Западной Европы XV-XVI веков. Эпоха Возрождения. — 664 с. «История искусства зарубежных стран: Средние века и Возрождение» : [рос.] / под ред Ц Г Нессельштраус. — М : Изобраз искусство, 1982.
Chiesa di Santa Geltrude (Pontebba)

La chiesa di Santa Geltrude si trova a Laglesie San Leopoldo, frazione di Pontebba, in provincia ed arcidiocesi di Udine; fa parte della forania della Montagna. Storia Si sa che, all'inizio del XII secolo, il vescovo di Bramberga Otto I fece costruire a Leopoldskirchen (nome tedesco di Laglesie San Leopoldo) una cappella dedicata a Santa Geltrude. Nel 1334 fu edificata l'attuale chiesa, mantenendo l'originaria intitolazione della precedente cappelletta. Durante la prima guerra mondiale la chiesa venne lesionata e, terminato il conflitto, restaurata. Ulteriori lavori di ristrutturazione vennero condotti dopo il terremoto del Friuli del 1976. Descrizione Note Voci correlate Parrocchie dell'arcidiocesi di Udine Pontebba Regione ecclesiastica Triveneto Arcidiocesi di Udine Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Geltrude Collegamenti esterni Chiesa di Santa Geltrude, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa dello Spirito Santo (Duino-Aurisina)

La chiesa dello Spirito Santo si trova a Duino, frazione del comune sparso di Duino-Aurisina, in provincia di Trieste ed arcidiocesi di Gorizia; fa parte del decanato di Duino. Storia Si sa che nel 1543 il conte Raimondo VI della Torre fece edificare in prossimità del suo castello una chiesa, benedetta dal vescovo di Trieste Pietro Bonomo. Nel 1590 papa Sisto V concesse l'indulgenza plenaria a chi avesse visitato la chiesa nel giorno di Pentecoste. L'anno seguente la chiesetta venne intitolata anche alla Madonna e ai santi Paolo e Ludovico. Il 17 settembre 1598 il conte di Duino firmò una convenzione con l'Ordine dei Servi di Maria affinché si prendessero cura della chiesa. I lavori di costruzione del nuovo convento iniziarono nel 1601 e si protrassero sino al 1607. Nel 1783, per volere dell'imperatore d'Austria Giuseppe II, il monastero venne soppresso ed i frati esiliati. Nel 1916 la chiesa venne danneggiata durante i cannoneggiamenti e, per questo, negli anni Venti, venne ristrutturata. Descrizione Note Voci correlate Parrocchie dell'arcidiocesi di Gorizia Duino-Aurisina Duino Collegamenti esterni Parrocchia di S. GIOVANNI BATTISTA, su parrocchiemap.it. URL consultato il 28 giugno 2020.
Chiesa di San Silvestro Papa (Gorizia)

La chiesa di San Silvestro Papa (in sloveno cerkev sv. Silvestra) è la parrocchiale di Piuma (Pevma), frazione di Gorizia, in provincia ed arcidiocesi di Gorizia; fa parte del decanato di Sant'Andrea di Gorizia. Storia La precedente chiesa di Piuma venne costruita al centro del paese nel XVIII secolo. Questa chiesa venne distrutta durante la prima guerra mondiale. Terminato il conflitto, si decise di riedificare la parrocchiale. I lavori di costruzione del nuovo edificio iniziarono nel 1924, ma procedettero a rilento, anche a causa del fallimento della ditta che si occupava dei lavori. La nuova parrocchiale poté essere consacrata soltanto nel 1931. Bibliografia Ferruccio Tassin, Chiese del Collio, Gorizia, Iniziativa Isontina, 2002. Voci correlate Parrocchie dell'arcidiocesi di Gorizia Gorizia Arcidiocesi di Gorizia Chiesa di San Mauro (Gorizia) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Silvestro Papa Collegamenti esterni Parrocchia dei SANTI MAURO E SILVESTRO, su parrocchiemap.it.