NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pazzi-Kapelle

Die Pazzi-Kapelle (Cappella Pazzi) ist der Kapitelsaal der Franziskaner-Kirche Santa Croce in Florenz. Das Bauwerk wurde von Andrea di Guglielmo de' Pazzi gestiftet und zwischen 1442 und 1478 errichtet. Sie befindet sich auf der Westseite des ersten Kreuzgangs von Santa Croce. Der Entwurf für die überkuppelte Kapelle geht möglicherweise auf den Florentiner Architekten Filippo Brunelleschi zurück; vorgeschlagen wurde jedoch eine Autorschaft Michelozzo di Bartolomeos. Die Innenraumgestaltung ist eine Weiterentwicklung des Grund- und Aufrisses der Alten Sakristei von San Lorenzo, die ab 1421 nach Plänen Filippo Brunelleschis errichtet worden war. Die Wandflächen und die Penditifs sind mit Tondi und Wappenschilden aus glasierter Terrakotta geschmückt, die von Luca della Robbia angefertigt wurden. Die Tondi zeigen verschiedene Heilige; die Schilde das Delfin-Wappen der Familie Pazzi. Literatur Eugenio Battisti, Filippo Brunelleschi, Mailand, Electa, 1976 (in deutscher Übersetzung: Eugenio Battisti, Filippo Brunelleschi. Das Gesamtwerk, Zürich, Belser, 1979, ISBN 3-7630-1717-8) Sergio Cabassi, Renzo Tani, Il portico della Cappella Pazzi. In: Esperienze di storia dell'architettura e di restauro, 1, 1987, S. 93–98. Howard Saalman, Filippo Brunelleschi: The Buildings, Studies in architecture 27, London, Zwemmer, 1993, ISBN 0-302-00609-5, S. 210–285. Marvin Trachtenberg, "Why the Pazzi Chapel is not by Brunelleschi" – Perchè la cappella dei Pazzi non è di Brunelleschi, Casabella, 635, Juni 1996, S. 58–78. Marvin Trachtenberg, "Michelozzo e la Cappella dei Pazzi". In: Casabella, 642, Februar 1997, S. 56–76. Weblinks Great Buildings on-line: Pazzi-Kapelle Pazzi-Kapelle: Kurze Beschreibung mit Fotos
Kapela Pazzi

Kapela Pazzi (tal.: Cappella dei Pazzi) je kapela unutar južnog klaustra Bazilike Svetog Križa u Firenci; djelo arhitekta Filippo Brunelleschija iz 1446., koja se drži za najrevolucionarniju građevinu svog doba - rane renesanse. Kapitelsku dvoranu samostana financirala je obitelj Pazzi, čije je bogatstvo bilo drugo u Firenci, odmah poslije obitelji Medici, te je nazvana po njima. Kapela je dovršena od 1442. – 1446., gotovo dvadeset godina poslije smrti njezina arhitekta koji ju je dizajnirao oko 1429. god. Stoga neki smatraju kako je doista on odgovoran za njezin plan, ali za njezinu izvedbu i izgradnju kreditiraju arhitekte kao što su Giuliano da Maiano ili Michelozzo Brunelleschi je na njoj uklopio sve već poznate arhitektonske elemente (polukružni luk, bačvasti svod, trijumfalni luk, arkade, kupola, narteks, centralni tip, grčki križ, kasetiranje, grčki stupovni redovi i zlatni rez) u nov i jedinstven sklop. Na pročelju ima red korintskih stupova koje u sredini prekida polukružni luk čime se naglašavaju ulazna vrata u kapelu. Samo pročelje je kao narteks ranokršćanske crkve. Na tlocrtu se vidi mali atrij kroz koji se ulazi u jednostavan pravokutni prostor, presvođen u sredini kupolom, a sa strane bačvastim svodom. Oltar je smješten u pravokutnoj niši, također presvođenu kupolom. Njoj simetrično odgovara kupola u atriju. Građevina je proporcionalna i sastavljena od geometrijskih, pravilnih, jednostavnih likova i tijela. Tlocrt je pravokutna mreža u kojoj je modul raspon između dva stupa (travej). Unutrašnjost je jednostavna, pregledna i statična, a ukrašena je kontrastom sive boje i bjeline zida. Tamnosivom bojom i plitkim reljefom su istaknute granice arhitektonskih dijelova koji su geometrijski i uključuju pod i kupolu. Svjetlost ulazi ravnomjerno kroz prozore pored vrata i na kupoli, te osvjetljava svaki dio i pogoduje preglednosti, jasnoći i statičnosti prostora. Fasada također djeluje statično i mirno jer su vertikale i horizontale uravnotežene. Proporcionalnost (prozor – arkada: čitav prostor) je ostvarena po zakonu zlatnog reza. Okrugle medaljone apostola koji sjede načinio je Luca Della Robbia, koji je također načinio i dekoracije na kupoli predvorja. Pretpostavlja se kako je unutarnje medaljone evanđelista načinio sam Donatello. Izvori
Pazzi-kápolna

A Pazzi-kápolna (Capella Pazzi), a Pazzi-család sírbolt temploma, Filippo Brunelleschi alkotása, amely a Santa Croce templom udvarában áll Firenze szívében. Eredetileg a ferences templom káptalanterméül is szolgált. Története A kápolna megépítésére Andrea de' Pazzi adott megrendelést Brunelleschinek 1429-ben. A kápolna a 15. század második felére készült el. A Pazzi-kápolna példamutató szerkezetű építmény, melyet több nagy alkotó is mintául vett, például Bramante is a Szent Péter-bazilika kupolájának építésekor. Építészeti bemutatása Brunelleschi több híres firenzei család sírkápolnáját építette meg, mialatt élete fő művén, a firenzei dóm kupolájának építésén dolgozott. E kápolnák közül az első San Lorenzo déli sekrestyéje, az ún. Sagrestia Vecchia. Ezt az egyszerű térszerkezetű, négyzetes alapterületű, kocka alakú belső terű kápolnát kupola díszíti. Keleti oldalán egy szintén kupolával fedett, négyzetes alaprajzú kicsiny apszis csatlakozik a központi térhez. A Sagrestia Vecchiánál megalkotott szerkezetet fejlesztette tovább Brunelleschi. A megrendelés bővebb tér megépítéséről szólt, mert a sírkápolna funkció mellett az új épületet szánták a kolostor káptalanterméül is. Ezért Brunelleschi a centrális teret több irányban kibővítette. Egyrészt előcsarnokot épített a kápolna elé, másrészt a kupolával fedett szakaszt is oldalirányban kiszélesítette. Ha a bazilika déli udvarán át közelítünk a Pazzi-kápolna felé, a hat oszloppal díszített előcsarnok fogadja az érkezőt. A középső két oszlop köze szélesebb, mert itt nyílik a bejárat is. Az előcsarnok középső szakaszát kis kupola borítja, az oldalirányban nyitott csarnoktereket dongaboltozat fedi. A hat oszlop mintegy tovább vetül a belső térbe is, mert megismétlődik a belső falakon is pilaszter formájában. A kápolnába lépőt a nagyobb méretű, négyzeten túlnyúlóan oldalirányban kiszélesített belső tér fogadja. A középső szakasz boltozata csegelyes kupola, míg a négyzeten túli teremszakaszoké dongaboltozatos. A belső tér tovább bővül a szemközt található szentély négyzetes terével, melyet szintén egy kisebb méretű kupola borít. Három kupola sorakozik tehát a bejárattól a szentélyig: az előcsarnoké, a központi kápolnatéré és a szentélyé. Az épület szerkezetét színekkel is hangsúlyozza az építész. A fehér falfelületen a homokkő szürke színével emelkednek ki a féloszlopok, párkányok és a boltívek. A tondók Luca della Robbia és Brunelleschi alkotásai. Képek Irodalom Pogány Frigyes (1971): Firenze. Corvina Kiadó, Budapest King, Ross (2008): Brunelleschi kupolája. Park Könyvkiadó, Budapest
Pazzi-kapel

De Pazzi-kapel, in de kloostertuin van de Basilica Santa Croce in Florence, wordt beschouwd als een van de meesterwerken van de renaissancestijl. Het geheel is dusdanig volmaakt dat het voldoet aan de definitie die Alberti aan Vitrivius ontleende: "harmonie en overeenstemming van alle delen, op dusdanige wijze bereikt dat men niets kan toevoegen of wegnemen zonder dat dit een verandering ten slechte betekent". Andrea Pazzi was het hoofd van een voornaam geslacht van rijke handelaren en bankiers in Florence. Vaak wordt gedacht dat dit een project is van Filippo Brunelleschi zelf, maar dat is waarschijnlijk niet zo. De architect is onbekend, maar het mist de pure zuiverheid van Brunelleschi. Het toont wel duidelijk zijn invloeden (qua materialen en qua geleding van ruimtes). Architectuur Brunelleschi, die acht jaar eerder met het ontwerp van de 'oude sacristie' in de San Lorenzo was begonnen, zag zijn kans schoon om nog een gebouw te ontwerpen volgens het toppunt van schoonheid en evenwichtigheid in die tijd: de centraalbouw. Evenals de sacristie van de San Lorenzo was het uitgangspunt: een vierkant met een koepel, waaraan hier 2 zijtraveeën en een tongewelf zijn toegevoegd. Zoals typisch is voor renaissancekerken is de Pazzi-kapel opgebouwd uit eenvoudige geometrische vormen: kubussen, halve kubussen en bollen. De hele constructie is wiskundig bepaald en dat resulteert in een bijzonder sobere maar sublieme eenvoud. Hieraan valt een metafysische betekenis te koppelen: het goddelijke weerspiegelt zich in het evenwicht en de harmonie die in de kerk terug te vinden zijn. Binnenruimte Tegen de wit gepleisterde wanden heeft Brunelleschi accenten aangebracht in 'pierra serena' (grijze zandsteen) in de vorm van pilasters, omlijstingen, friezen en bogen; zo worden de vormen aan de buitenkant in het interieur herhaald en versterkt. De architect, Brunelleschi, besteedde veel aandacht aan lichtinval. De vestibule tempert het licht en via de lantaarn en de oculi stroomt het licht volop binnen. De enige objecten, die kleur geven in deze ruimte, zijn de emailgeglazuurde medaillons van terracotta in de vorm van een tondo gemaakt door Luca della Robbia. Op de muren zijn de 12 apostelen afgebeeld en in de pendentieven de 4 evangelisten; hiervoor schijnt Luca della Robbia de ontwerpen van Brunelleschi zelf te hebben gebruikt. Externe links (en) Pazzi Chapel
Kaplica Pazzich

Kaplica Pazzich – kaplica rodowa Pazzich, znajdująca się przy kościele Santa Croce we Florencji. Została zaprojektowana przez Filippo Brunelleschiego ok. 1430 roku. Prace przy budowie kaplicy rozpoczęły się dopiero w 1442 roku. Po śmierci Brunelleschiego prace przy budowie kaplicy kontynuował Bernardo Rosselino aż do roku 1478, czyli do wygnania rodziny Pazzich z Florencji. Prace zostały przerwane przed ukończeniem górnej części fasady (zamiast zwieńczenia fasady widoczny jest z zewnątrz niewielki daszek przykryty dachówką). Nawę wybudowano na planie prostokąta (o wymiarach 17,9 × 10,5 m). Jej centralną część przykryto podzieloną na 12 pól kopułą wspartą na bębnie, który opiera się na pendentywach. Wieńczy ją latarnia (ukończona w 1461). Wysokość wnętrza od posadzki do wierzchołka kopuły wynosi 20,85 m, do podstawy kopuły 14,92 m, a samych ścian do gzymsu – 9,22 m). Do kaplicy przylega prezbiterium zaprojektowane na planie kwadratu. Przesklepiono je gładką kopułą opartą na żagielkach. Wejście poprzedza oparty na sześciu kolumnach korynckich podcień. Przedsionek przykrywa sklepienie kolebkowe z kopułą opartą na pendentywach w centralnej części. Wystrój kaplicy jest dziełem Desideria da Settignano, Luki della Robbia, Donatella i Giuliano da Maiano. Z warsztatu Luki della Robbia pochodzą medaliony umieszczone, wraz z herbem rodziny Pazzich, na pendentywach kopuły w kaplicy. Medaliony przedstawiające czterech Ewangelistów wykonane zostały z glazurowanej ceramiki. Ściany w portyku i wewnątrz kaplicy podzielone zostały na pola kanelurowanymi, płaskimi pilastrami o głowicach wzorowanych na porządku korynckim. Okna i drzwi otrzymały delikatnie zaznaczone, rzeźbiarskie obramowania. W polach ścian pełnych (bez okien) umieszczono dekoracje nawiązujące do kształtu okien. Górną część ścian zamyka gzyms, nad którym umieszczono fryz ozdobiony rzeźbiarskim detalem. Nie ma pewności, czy fryz jest dziełem Brunelleschiego czy Donatella. Galeria Przypisy
Capela Pazzi

A Capela Pazzi é uma capela, considerada uma das obras-primas da arquitetura do Renascimento italiano. Está localizada no claustro da Basílica da Santa Cruz, em Florença. A sua construção foi ordenada em torno de 1429 por Andrea Pazzi, membro de rica família de banqueiros, mas as obras só começaram em torno de 1441, sendo completada na década de 1460. Até há pouco tempo se pensou que era uma obra de Filippo Brunelleschi, mas hoje parece que sua participação se resumiu na esquematização da planta-baixa e da fachada, enquanto que a construção e o detalhamento do prédio ficou a cargo de um arquiteto desconhecido, talvez Giuliano da Maiano ou Michelozzo. A fachada que se julga ele ter iniciado hoje está parcialmente oculta por um pórtico, de construção posterior. No interior, na cúpula e no pórtico há relevos em terracota de Luca della Robbia. Referências Este artigo foi inicialmente traduzido, total ou parcialmente, do artigo da Wikipédia em inglês cujo título é «Pazzi Chapel», especificamente desta versão.
Пацијева капела

Пацијева капела (италијански: Cappella dei Pazzi) верски је објекат у Фиренци, централа Италија. Капелу је дизајнирао ренесансни архитекта Филипо Брунелески и сматра се једним од ремек-дела ренесансне архитектуре. Историја Андреа Паци, поглавар породице Паци, прикупио је средства за капелу 1429, али је изградња капеле почела тек 1441. Капела је завршена 60-их година 15. века, две деценије након Брунелескијеве смрти. Зграда се сматра ремек-делом ране ренесансе. Основна намена капеле је била да се користи као учионица за наставу монаха и за друге религиозне сврхе. Постојала је капела иза олтара, где је породица Паци сахрањивала своје мртве. Главни мотив за изградњу капеле је жеља породице Паци да оставе свој траг у Фиренци наглашавајући своје богатство и моћ. Чињеница да је град био у рату са суседним градом у то време и да је породица још увек стекла средства за изградњу капелу је показивала значај који је породица заузимала. Раније се сматрало да је црква дело Филипа Брунелескија, али се сада мисли да је он одговоран за план, који је заснован на једноставним геометријским облицима, квадратима и круговима, али не и за изградњу и детаље. Фасада коју је он започео је делимично заклоњена додавањем трема. Главна инспирација за капелу је манастир Санта Марија Новела, који се такође налази у Фиренци. Величина капеле је била одређена већ постојећим зидовима, где простор није био квадратаст, већ правоугаони стварајући контраст са квадратним олтаром. Упркос томе и њеној сложеној историји, зграда нам даје увид у амбиције ренесансних архитеката у њиховој борби за кохерентност у архитектонском језику стубовима, пиластрима, луковима и сводовима. Архитектонски елементи ентеријера су у pietra serena-и (српски: "серена камену"). Што се тиче архитекта, научници тврде да је капела могла да буде дело или Ђулијана да Мајана или Микелоца. Рондо апостола који седе је вероватно дело Луке дела Робије, који је такође урадио декорације куполе и трема. Претпоставља се да је Јеванђелисти у капели насликао Донатело. Референце Спољашње везе GreatBuildings.com | Pazzi Chapel
Lago di Madrano

Il lago di Madrano (lach de Madràn nella parlata locale) è un lago della provincia di Trento, situato nel comune di Pergine Valsugana e facente parte del bacino idrografico del torrente Fersina. Descrizione Il lago è situato a nord-est dei paesi di Madrano, da cui prende il nome, e Canzolino; è collegato al vicino lago di Canzolino da un piccolo emissario sotterraneo. Il lago, dalle acque chiare e smeraldine, è occupato per tutta la metà meridionale da un bosco igrofilo, e vi sono canneti anche su parte delle altre sponde. Così come il lago di Canzolino, anche il lago di Madrano è frequentato per la pesca; nelle sue acque vivono, tra gli altri, scardola, gardon, cavedano, alborella, pesce gatto, triotto, persico reale e persico trota. È inoltre presente una piccola popolazione di tartaruga palustre americana. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul lago di Madrano
Lago di Canzolino

Il lago di Canzolino (lach de Canzolin nella parlata locale) è un lago della provincia di Trento, situato nel comune di Pergine Valsugana e facente parte del bacino idrografico del torrente Fersina. Descrizione Il lago, con forma "a fagiolo", è situato a est del paese di Canzolino, da cui prende il nome; è collegato al vicino lago di Madrano da un piccolo immissario sotterraneo. Così come il lago di Madrano, anche il lago di Canzolino è frequentato per la pesca; nelle sue acque vivono, tra gli altri, scardola, gardon, alborella, persico reale, persico trota, cavedano, triotto, luccio, carpa, tinca, gardon, pesce gatto e anguilla. Fino agli anni 1990 il lago era anche meta turistica piuttosto frequentata; la frequentazione è calata negli anni successivi anche per via del degrado ambientale, ma dagli anni 2020 è partito un progetto di recupero e valorizzazione. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul lago di Canzolino
Oratorio della Natività di Maria Bambina e di Santa Monica

L'oratorio della Natività di Maria Bambina e di Santa Monica è un luogo di culto cattolico dalle forme neoclassiche, situato all'interno della corte Zanetti di Carpadasco, frazione di Solignano, in provincia di Parma e diocesi di Piacenza-Bobbio. Storia Il luogo di culto originario fu costruito nel piccolo borgo di Carpadasco nel 1219 dai frati del vicino monastero benedettino, noto come priorato dei Santi Giacomo e Cristoforo. Nel 1269 un gruppo di soldati piacentini provenienti da Gravago assaltò il castello e lo diede alle fiamme, devastando anche numerose abitazioni del villaggio e l'oratorio. Negli anni seguenti i monaci, riutilizzando le pietre degli edifici distrutti, ricostruirono il borgo, ove realizzarono anche un nuovo più ampio tempio dedicato a san Giacomo, affiancato da un campanile. In seguito all'abbandono del monastero avvenuto intorno alla metà del XV secolo, l'oratorio cadde in declino e nel 1579 fu chiuso al culto a causa delle pessime condizioni in cui versava. Successivamente il seminario vescovile di Piacenza acquisì la proprietà dei beni del convento e nel 1673 l'antico tempio fu restaurato; nel corso dei lavori la torre campanaria, ormai pericolante, fu abbattuta; al termine delle opere l'oratorio fu riaperto al culto. Nel XVIII secolo il piccolo tempio cadde nuovamente in profondo degrado e fu trasformato in abitazione contadina. Tra il 1799 e il 1802 la famiglia Zanetti acquistò il borgo di Carpadasco e avviò i lavori di ristrutturazione degli edifici; l'oratorio fu profondamente modificato in stile neoclassico e nel 1809, al termine dei lavori, fu reintitolato alla natività di Maria Bambina e a santa Monica. Agli inizi del XX secolo il piccolo villaggio, cinto da mura, fu alienato ai Todeschini, che lo rivendettero successivamente ai Baratto; l'abitato fu profondamente trasformato con la demolizione delle stalle e delle abitazioni contadine e la realizzazione di un'ampia piazza di fronte al luogo di culto. Nei primissimi anni del XXI secolo i Borella acquistarono la corte dopo un periodo di abbandono e avviarono il restauro degli edifici e dell'oratorio. Descrizione L'oratorio si sviluppa su un impianto a navata unica, con ingresso a ovest e presbiterio absidato a est. La simmetrica facciata a capanna, interamente intonacata, è tripartita da quattro lesene, elevate su un alto basamento e coronate da capitelli dorici; al centro è collocato l'ampio portale d'ingresso, delimitato da una cornice; in sommità si apre un rosone, mentre a coronamento si staglia un frontone triangolare con cornice in aggetto, sormontato nel mezzo da una piccola guglia piramidale. All'interno la navata, coperta da una volta a vela, è illuminata da due finestre a lunetta aperte ai lati; il presbiterio, lievemente sopraelevato, è preceduto dall'arco trionfale a tutto sesto, retto da paraste doriche; sul fondo l'abside è coronata dal catino a cassettoni dipinti. Note Voci correlate Carpadasco Diocesi di Piacenza-Bobbio
Oratorio di San Rocco (Solignano)

L'oratorio di San Rocco è un luogo di culto cattolico dalle forme romaniche e barocche, situato a poca distanza dal piccolo borgo di Carpadasco, frazione di Solignano, in provincia di Parma e diocesi di Piacenza-Bobbio; è sussidiario della parrocchiale di San Leonardo di Contile e fa parte del vicariato della Val Taro e Val Ceno. Storia Il luogo di culto originario fu costruito probabilmente tra il XIV e il XV secolo, nei pressi dell'antico monastero di Carpadasco; come indicato nel resoconto della visita pastorale del vescovo di Piacenza Pietro Cristiani del 1744, nel 1479 vi fu fondato da un certo Guido Massari un beneficio; inoltre, una lapide commemorativa all'interno del tempio reca la data del 1488, in riferimento forse alla morte del conte Manfredo Landi, Signore della zona. Probabilmente nel corso del XVII secolo l'edificio fu ristrutturato internamente. Nel 1836 l'oratorio, lesionato a causa dell'instabilità del terreno, fu risistemato; altri interventi di restauro e consolidamento strutturale furono eseguiti nel 1933. Tra il 1959 e il 1960 fu rifatta la pavimentazione, su finanziamento della parrocchia di San Leonardo di Contile, da cui il luogo di culto già dipendeva. Tra il 1998 e il 2001 furono effettuati altri lavori di restauro e consolidamento. Descrizione L'oratorio, collocato in adiacenza al piccolo cimitero di San Rocco, si sviluppa su un impianto a navata unica, con ingresso a nord e presbiterio a sud. La semplice e simmetrica facciata a capanna, interamente rivestita in pietra come il resto dell'edificio, è tripartita dal corpo centrale lievemente in aggetto; nel mezzo è collocato il portale d'ingresso, sormontato da una finestrella rettangolare. Al termine del fianco destro si erge dal tetto un campanile a vela. All'interno la navata, coperta da un soffitto a capanna a travetti lignei, è scandita in quattro campate da tre ampie arcate a sesto ribassato, rette da massicce paraste coronate da sottili capitelli dorici. Il piccolo presbiterio, lievemente sopraelevato, è preceduto dall'arco trionfale a sesto ribassato; l'ambiente, chiuso superiormente da una volta a botte, accoglie l'altare maggiore a mensa in cemento, aggiunto nel 1998. L'oratorio ospita due statue raffiguranti San Rocco, di cui una duecentesca e l'altra novecentesca; i dipinti seicenteschi presenti nell'edificio fino alla metà del XX secolo sono da allora conservati, per motivi di sicurezza, nella chiesa di San Leonardo di Contile. Note Voci correlate Carpadasco Chiesa di San Leonardo (Varsi) Diocesi di Piacenza-Bobbio Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sull'oratorio di San Rocco Collegamenti esterni Oratorio di San Rocco, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Oratorio di San Rocco, su TourER - portale del patrimonio culturale dell'Emilia-Romagna, Segretariato regionale del Ministero della cultura per l'Emilia-Romagna.
Chiesa di Santa Maria Maddalena (Palù del Fersina)

La chiesa di Santa Maria Maddalena è la parrocchiale a Palù del Fersina, in Trentino. Risale al XIV secolo. Storia La chiesa viene citata indirettamente su un documento del 1369 mentre si parla esplicitamente di Santa Maria Maddalena a Palù del Fersina solo nel 1481. Durante i primi anni del XVI secolo venne, con ogni probabilità, ricostruita, e quindi benedetta nel 1522. Verso la fine del secolo fu ristrutturata e nel 1642, nei documenti che si riferiscono ad una visita pastorale, viene citato il suo campanile a vela. Ebbe la concessione del fonte battesimale nel 1696 e la custodia eucaristica nel 1705. In quest'ultimo anno fu elevata a dignità curiaziale. La torre campanaria attuale risultava presente, dalla documentazione pervenutaci, sin dal 1812, e venne ristrutturata con il resto dell'edificio nel 1888. Durante i primi anni del XX secolo la chiesa versava in condizioni precarie e venne restaurata. Un nuovo ciclo di restauri è iniziato nel 1950 e si è concluso nel 1991. Intanto, nel 1960, è stata elevata a dignità parrocchiale. Gli ultimi interventi si sono realizzati attorno al 2009, quando si è provveduto a rivedere intonaci e tinteggiature. Note Voci correlate Palù del Fersina Arcidiocesi di Trento Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Santa Maria Maddalena Collegamenti esterni (EN) Chiesa di Santa Maria Maddalena, in GCatholic.org. Chiesa di Santa Maria Maddalena, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Villa Maccari

La Villa Maccari (en italien : Villino Maccari) est un palais néo-gothique situé dans le parc archéologique des Jardins de Salluste (en italien : Horti Sallustiani) sur la Piazza Sallustio, dans le rione Sallustiano de Rome. Elle a été construite en 1902 par Augusto Fallani pour Cesare Maccari et abrite actuellement le siège de l'Union italienne des Chambres de commerce, d'industrie, d'artisanat et d'agriculture (UnionCamere). Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Rome