NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vodní elektrárna Ponale

Vodní elektrárna Ponale je špičková a přečerpávací elektrárna v povodí říční soustavy Sarca-Mincio v provincii Trentino v italských Východních Alpách. Její spodní hladinu tvoří Gardské jezero a hladinu horní Ledrenské jezero. První přítok do Gardského jezera, říčka Ponale, vytéká z Ledrenského jezera a během šesti kilometrů překonává spád téměř 600 metrů. Na své cestě vytváří i 30 m vodopád. Při průměrném průtoku 3 m3/s tak v údolí nabízí průměrný teoretický výkon 18 MW. Na přelomu 19. a 20. století to představovalo atraktivní nabídku pro budování zdrojů elektrické energie. Od roku 1897 v průběhu stovky let prošel systém modifikacemi průtokových, špičkových i akumulačních elektráren v rozmezí od 500 koňských sil po 120 MW, od roční výroby 2 000 po 180 000 MWh. Do začátku První světové války byly v údolí řeky Ponale vybudovány celkem tři elektrárny o celkovém výkonu kolem 15 MW. Torza jejich staveb jsou doposud atraktivním prvkem údolí Val di Ledro. Akumulační schopnost jezera umožňovala špičkový provoz, po válce tolik potřebný pro stabilitu rychle se rozvíjejícího energetického systému. Bylo proto rozhodnuto provoz elektráren v údolí ukončit a vytvořit jediné dílo s vysokou hltností pro špičkový provoz. Voda byla odkloněna z přírodního údolí podél hory Monte Rocchetta nad město Riva del Garda, těsně k severnímu okraji jezera. Odtud byla svedena přivaděči k elektrárně. Plný výkon 54 MW začala stanice poskytovat v roce 1931. Secesní budova elektrárny podle návrhu Giancarla Maroniho se stala dominantou severního okraje Gardského jezera a perlou industriální architektury. Na vstupním portálu byla umístěna socha Neptuna s blesky v ruce a na svodném svahu byla vystavěna kaple svaté Barbory jako poděkování za úspěšnou patronaci nad bezpečností práce. V roce 1947 byla funkce stanice rozšířena o přečerpávací provoz, a to zavedením čerpadla o příkonu 33 MW a čerpaném průtoku 4 m3/s. V letech 1989 – 1999 byla provedena rozsáhlá rekonstrukce, která zahrnovala výměnu všech turbín a čerpadla. Elektrárna vyrábí při instalovaném výkonu 120 MW a příkonu čerpadla 44 MW ročně 133 GWh při průtokovém režimu a 165 GWh výkonem přečerpané vody. Výstup je napojen na soustavu 132 kV. V roce 1994, při rekonstrukci přivaděčové trasy, se vodní dílo stalo dějištěm světového rekordu ve výši betonové injektáže. Rekord 532 metrů byl překonán až při stavbě mrakodrapu Burdž Chalífa. Odkazy Reference Související články Sarca Ledrenské jezero Gardské jezero Vodní elektrárna Torbole Vodní elektrárna Santa Massenza Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Vodní elektrárna Ponale na Wikimedia Commons
Ponale-Wasserkraftwerk

Das Ponale-Wasserkraftwerk (it. Centrale idroelettrica del Ponale) ist ein als Pumpspeicherkraftwerk ausgeführtes Wasserkraftwerk in Riva del Garda in der italienischen Provinz Trient. Lage Das Ponale-Wasserkraftwerk liegt am Nordwestufer des Gardasees am Ortseingang und nahe des Hafens der Gemeinde Riva del Garda. Das Pumpspeicherkraftwerk nutzt die Seen Gardasee (65 m s.l.m.) und Ledrosee (655 m s.l.m.) als natürliches Tief- und Speicherbecken. Der Höhenunterschied beider Seen beträgt somit 590 Meter. Beide Seen sind über eine Länge von 6,7 Kilometer, mittels meist durch Tunnel führender, massiver Druckwasserleitungen verbunden. Die Trassenführung verläuft zunächst über die Südostseite des Bergmassivs des Monte Rocchetta, um nördlich von Biacesa das Ledrotal zu erreichen. Weiter entlang am Nordhang des Ledrotals befindet sich der Anschluss an den Ledrosee östlich von Mezzolago. Die Druckwasserleitungen verlaufen überwiegend auf dem Höhenniveau des Ledrosees. Direkt am Kraftwerk wird an der Steilwand zur Grotta Daei der größte Höhenunterschied überwunden, schon um die Fallhöhe des Wassers zum Antrieb der Turbinen zu realisieren. Um den Fremdenverkehr am Ledrosee durch die Wasserentnahme nicht zu schädigen, wird das Wasser nur im Winter abgeführt und im Sommer wieder zum Ledrosee gepumpt. Dabei schwankt der Wasserstand des Ledrosees zwischen 1 und 1,5 Metern. Geschichte Die Planungen für den Bau begannen im Jahr 1925, wobei der bauliche Stil durch den Architekten Giancarlo Maroni entworfen wurde, während der technische Teil durch den Ingenieur Eduardo Model ausgeführt wurde. Das Wasserkraftwerk selbst wurde in den Jahren 1928/1929 im Jugendstil erbaut. Für die Zeit nach der Erbauung galt es als eines der modernsten technischen Anlagen mit den damalig größten Turbinen der Welt. Die erzeugte Energie wurde bis weit in die Po-Ebene genutzt. Die Erbauer errichteten im Jahr 1935 aus Dankbarkeit dafür, dass der risikoreiche Bau des Wasserkraftwerkes relativ glimpflich verlaufen war, oberhalb des Kraftwerks die Kapelle Santa Barbara. In den ersten Betriebsjahren war es Eigentum zweier Trentiner Gemeinden, Riva del Garda und Rovereto. Später wurde es von der Gemeinde Garda kontrolliert, bis es 1963 verstaatlicht wurde. Im Jahr 1998 erfolgte eine umfassende Sanierung der Druckwasserleitungen, wobei auch die Leistung des Kraftwerks erhöht wurde. Weblinks Dolomiti Hydrotour – Wasserkraftwerk Riva del Garda auf hydrotourdolomiti.it Das Ponale-Wasserkraftwerk in Riva auf hiwio.com Einzelnachweise
Ponale Hydroelectric Power Plant

Ponale Hydroelectric Power Plant (Italian: Centrale idroelettrica del Ponale) is a pumped storage plant, located in city of Riva del Garda in the Italian province of Trentino, on River Ponale between Lake Ledro and Lake Garda. Its output capability is 76MW. The station was built in 1928-1929 and, following rework of the pipes, underwent overhaul in 1998. From Lake Ledro, the water is ducted several kilometers to penstocks at a point (close to the Chiesetta di Santa Barbara) almost directly above the power station buildings and machinery at Riva del Garda; from here it falls on a gradient approaching 3:1 to the turbines. The station is known by the world record in high-rise concrete pumping during the reconstruction in 1994. The achieved record was 532m. During construction of the plant, there was discovered the remains of a Bronze Age pile-dwelling village (over 10 000 piles) on the east of the Lake Ledro. See also "3D model of the station". Archived from the original on 18 October 2012. Retrieved 30 September 2010. "Photos of the plant". Archived from the original on 4 November 2012. Retrieved 30 October 2017. References
Centrale idroelettrica del Ponale

La centrale idroelettrica del Ponale è un impianto produttivo situato a Riva del Garda in Trentino. Storia La struttura architettonica della centrale fu progettata dal rivano Giancarlo Maroni mentre la parte tecnica fu affidata all'ingegnere Eduardo Model e Francesco Tommazzolli ed i lavori iniziarono nel 1925. Per i tempi nei quali venne costruita fu un complesso molto avanzato e l'energia prodotta fu utilizzata sino alla Pianura Padana e le sue turbine vennero considerate le più grandi al mondo. Nei primi anni di esercizio fu di proprietà di due comuni trentini, Riva del Garda e Rovereto. In seguito venne controllata maggiormente dal comune gardesano sino a quando, nel 1963, rientrò nel piano delle nazionalizzazioni e divenne a controllo statale. Gabriele D'Annunzio e Giancarlo Maroni Fu Gabriele D'Annunzio, il 18 marzo del 1928, a far detonare le ultime mine in Valle di Ledro per la costruzione delle condotte. Tra il Vate e l'architetto rivano i rapporti erano iniziati già nel 1921 col progetto del Vittoriale degli Italiani e proseguirono per tutta la vita. Maroni fu sepolto in un'arca del Mausoleo del Vittoriale. Descrizione La centrale si presenta in stile gardesano e si affaccia sul lago di Garda sul lato occidentale del vecchio porto di Riva del Garda. Il prospetto principale è arricchito da una grande statua raffigurante il Genio delle acque, chiamata anche Nettuno, opera di Silvio Zaniboni. Si trova alla base del monte Rocchetta e vi arrivano le colossali condotte forzate dal lago di Ledro. Col lago la centrale è in un rapporto particolare poiché nei progetti dell'impianto il bacino ha sia la funzione di serbatoio idrico per alimentarla sia quella di accumulo per non sprecare l'energia elettrica prodotta in sovrabbondanza dalle centrali termoelettriche nel periodo notturno quando c'è meno richiesta e il suo valore di mercato è minore. Durante la notte potenti pompe rimandano così l'acqua del lago di Garda fino al lago di Ledro. Il salto di caduta che alimenta le turbine della centrale è di cinquecentonovanta metri e le prese si trovano a circa venticinque metri di profondità. Note Bibliografia Aldo Gorfer, Le valli del Trentino-Trentino occidentale, Calliano (Trento), Manfrini, 1975, ISBN 978-88-7024-118-1. Ornella Selvafolta, “Una nuovissima officina lacustre”. La Centrale del Ponale tra architettura e paesaggio, in Le acque dei paesi conquistati. L’impianto idroelettrico del Ponale a Riva del Garda. 1920-1932, a cura di Diego Leoni, Sonia Pinato, vol. I Saggi, MAG Museo Alto Garda, La Grafica, Mori 2013, pp.207-254, ISBN 978-88-6686-036-5 Voci correlate Giancarlo Maroni Gabriele D'Annunzio Riva del Garda Ponale Valle di Ledro Lago di Ledro lago di Garda Centrale idroelettrica Turbina idraulica Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Centrale idroelettrica del Ponale Collegamenti esterni Centrale del Ponale: le origini dell'industria a Riva del Garda, su comune.rivadelgarda.tn.it. URL consultato il 6 agosto 2020. Riva del Garda (TN): Visita Tci alla "Centrale Idroelettrica - storia e tecnologia", su touringclub.it. URL consultato il 7 agosto 2020.
Понале (гидроэлектростанция)

ГЭС Понале (итал. Centrale idroelettrica del Ponale) — гидроаккумулирующая электростанция, расположенная в городе Рива-дель-Гарда в итальянской провинции Тренто, на реке Понале между озёрами Ледро и Гарда. Станция была построена в 1928—1929 годах и прошла капитальный ремонт к 1998 году. Она известна рекордом по высоте нагнетания бетонной смеси — во время реконструкции 1994 года высота составила 532 м., который был побит только при строительстве небоскрёба Бурдж-Халифа. Во время строительства станции в 1929 году были обнаружены остатки деревни на сваях бронзового века (свыше 10 000 свай) на востоке озера Ледро. Ссылки Трёхмерная модель станции. Фотографии станции. Архивировано 1 июля 2012 года. Примечания
ГЕС-ГАЕС Рива-дель-Гарда (Понале)

ГЕС-ГАЕС Рива-дель-Гарда (Понале) (італ. idroelettrico del Ponale a Riva del Garda) — гідроелектростанція на півночі Італії в горах Гарда (частина Альп навколо однойменного озера, яке через По відноситься до басейну Адріатичного моря). З 1895 року розпочалося використання гідроенергетичних ресурсів річки Понале, що дренує озеро Ледро та впадає в озеро Гарда із заходу. За кілька років перша мала ГЕС була доповнена другою (зруйнованою під час Першої світової війни та перебудованою по її завершенні), а потім і третьою. На початку 1920-х років вирішили замінити цей каскад на одну потужну електростанцію, машинний зал якої знаходився б не біля гирла Понале, а дещо північніше на околиці Рива-дель-Гарда. Роботи почались у 1925-му та завершились введенням трьох гідроагрегатів загальною потужністю 53,6 МВт в 1929—1931 роках. Вода до них подавалась із озера Ледра через дериваційний тунель довжиною 7 км, крім того, встановили турбіну потужністю 2 МВт, яка живилась за рахунок окремого водозабору із Понале. У 1947 можливості станції доповнили функцією гідроакумуляції за допомогою насосу потужністю 33 МВт, який за необхідності перекачує воду з озера Гарда. В 1989—1999 роках провели масштабну реконструкцію ГЕС, що включала заміну всіх турбін на дві нові загальною потужністю 120 МВт та встановлення нового насосу потужністю 48 МВт. При напорі у 600 метрів це обладнання забезпечує виробництво 133 млн кВт·год електроенергії на рік за рахунок природного притоку (та до 165 млн кВт·год з урахуванням гідроакумуляції). Зв'язок з енергосистемою відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 132 кВ. Примітки
Centrale idroelettrica di Rosone

Caratteristiche La centrale idroelettrica di Rosone prende il nome dalla omonima frazione di Locana e sfrutta l'acqua accumulata nei serbatoi di Ceresole, a quota 1.572 m, con un invaso di 34 milioni di m3 e di Telessio, oltre al flusso d'acqua del Torrente Piantonetto. La centrale fa parte del sistema della Valle dell'Orco, comprendente nel dettaglio: i due serbatoi Agnel e Serrù che alimentano la centrale di Villa di Ceresole, quindi le acque di scarico della centrale confluiscono nel serbatoio di Ceresole la centrale idroelettrica di Rosone, alimentata dal serbatoio di Ceresole e dalle acque scaricate dalla centrale di Telessio, a loro volta provenienti dal serbatoio Valsoera la centrale di Bardonetto, che riceve le acque di scarico della centrale di Rosone la centrale idroelettrica di Pont che riceve le acque dalla centrale di Bardonetto. A Rosone la generazione di energia elettrica deriva da tre diverse derivazioni: Impianto Ceresole-Rosone, installata nel 1960, che alimenta due gruppi da 49,3 MW di potenza ognuno composti da due turbine Pelton ad asse orizzontale e un alternatore da 60 MVA intercalato, è alimentata a pelo libero dal bacino di Ceresole con un salto motore di 813 m, con una portata massima di 14 m3/s (7 m3/s per gruppo) e una producibilità annua di 250 GWh; Impianto Telessio-Eugio-Rosone, che alimenta due turbine Pelton da 41,2 MW, riceve in pressione le acque dei bacini di Telessio ed Eugio, con un salto di 1217 m, una portata massima di 8 m3/s (4 m3/s per gruppo) e una producibilità annua complessiva di 200 GWh; Impianto San Lorenzo-Rosone, ad acqua fluente e installata successivamente, utilizza le acque del torrente Piantonetto con un salto di 254 m, tramite un gruppo di generazione composto da una singola turbina Pelton da 4,3 MW di potenza e una capacità produttiva di 8 GWh annui. Bibliografia Il macchinario idraulico degli impianti idroelettrici italiani, Roma, 1972, edito dal Comitato Organizzatore del 6° Symposium dell'Associazione Internazionale Ricerche Idrauliche - Sezione Macchine Idrauliche, Apparecchiature e Cavitazione, pp.60-63 https://www.gruppoiren.it/it/i-nostri-servizi/produzione-energia/impianti-idroelettrici.html https://progettodighe.it/centrali/rosone/ Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia
ГЕС Росоне

ГЕС Росоне (італ. Centrale idroelettrica di Rosone) — гідроелектростанція на північному заході Італії, в долині Валле-д'Орко біля кордону з Францією. Розташована між ГЕС Вілла та ГЕС Бардонетто, входить до складу каскаду на річці Орко, яка дренує центральну та східну частину Грайських Альп і впадає зліва в По (басейн Адріатичного моря). Подача ресурсу на станцію Росоне організована одразу з кількох напрямків: На західному напрямку, вище за течією Орко, розташована гравітаційна гребля Черезоле висотою 52 метри та довжиною 302 метри, яка утримує водосховище об'ємом 34 млн м3. При подачі води звідси створюється напір у 813 метрів. Саме з цієї греблі, спорудженої у 1925—1929 роках, почався розвиток комплексу Росоне. На північний захід від машинного залу, у верхів'ї П'янтонетто (ліва притока Орко), в 1955 році звели бетонну арково-гравітаційну греблю Телессіо висотою 80 метрів та довжиною 515 метрів, яка утримує 23 млн м3 води. При роботі на ресурсі з цього напрямку напір досягає 1217 метрів. Також можна відзначити, що через ГЕС-ГАЕС Telessio зазначене сховище сполучене зі ще однією водоймою — Вальсоера. На північний схід від машинного залу, у верхів'ї Еуджо (інша ліва притока Орко), споруджене водосховище об'ємом 5 млн м3, рівень поверхні якого лише трохи поступається показнику водосховища Телессіо — 1900 та 1917 метрів НРМ відповідно. Північніше від машинного залу, між ним та водосховищем Телессіо, у 1990-х облаштували водозабір із П'янтонетто в районі Сан-Лоренцо, який забезпечує подачу ресурсу з напором 254 метри. До машинного залу, спорудженого біля впадіння П'янтонетто в Орко, сходяться три дериваційні тунелі: Споруда від Черезоле, яка прямує через гірський масив на вододілі Орко та П'янтонетто і на своєму шляху приймає додатковий ресурс з кількох лівих приток Орко. Тунель від Телессіо, який прокладений з другого боку від Piantonetto, через вододіл між нею та Еуджо. Ця споруда отримує додатковий ресурс з кількох лівих приток П'янтонетто, а також із водосховища Еуджо. Коротка дериваційна споруда від водозабору Сан-Лоренцо. На воді з Черезоле працюють дві турбіни потужністю по 49,3 МВт, які виробляють приблизно 250 млн кВт·год електроенергії на рік. Для напрямку Телессіо — Еуджо використали дві турбіни потужністю по 41,2 МВт, котрі видають 200 млн кВт·год. Нарешті, на водозаборі Сан-Лоренцо працює одна турбіна потужністю 4,3 МВт, що виробляє 8 млн кВт·год електроенергії. В усіх випадках використовують ковшеві турбіни типу Пелтон. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працюють під напругою 132 та 220 кВ. Примітки
Unione Centro Valsassina e della Grigna Settentrionale

L'Unione Centro Valsassina e della Grigna Settentrionale è stata un'unione di comuni che riuniva i comuni di Cortenova, Introbio, Parlasco, Pasturo e Primaluna, in provincia di Lecco, dal 29 settembre 2001 al 31 dicembre 2016, in seguito allo scioglimento deliberato dal Consiglio dell'Unione il 13 dicembre dello stesso anno. La sede dell'Unione era ubicata nel comune di Introbio. Note Collegamenti esterni Sito ufficiale, su unionevalsassina.it.
Unione dei comuni Lombarda Prealpi

L'Unione dei comuni Lombarda Prealpi è l'unione dei comuni di Agra, Curiglia con Monteviasco, Dumenza e Tronzano Lago Maggiore, tutti comuni facenti parte della Comunità montana Valli del Verbano, in provincia di Varese. Scopo principale dell'Unione, fondata il 29 aprile 2015 con sede a Dumenza, è quello di esercitare in gestione associata per i Comuni aderenti diverse funzioni e servizi al fine di migliorare la qualità dei servizi erogati e di ottimizzare le risorse economico-finanziarie, umane e strumentali. Note Collegamenti esterni Sito ufficiale, su tecuting.halleylombardia.it.
Villa Spada al Gianicolo

Villa Spada al Gianicolo, detta anche villa Nobili Spada o semplicemente villa Spada, è una villa di Roma situata in via Giacomo Medici, al rione Trastevere, sul Gianicolo. Storia La villa fu costruita nel 1639 dall'architetto Francesco Baratta su incarico di Vincenzo Nobili. Il nome di Villa Spada appare per la prima volta nella Mappa del Nolli, del 1748, in cui si osserva che la proprietà era attraversata longitudinalmente da due vicoli diritti ed è già presente il palazzo del principe Giuseppe Spada Veralli. Nel 1849, l'edificio divenne sede del comando di Giuseppe Garibaldi durante la Repubblica Romana dopo che la precedente sede, nella Villa Savorelli, era stata distrutta dai cannoni francesi. La villa era difesa dai bersaglieri della Divisione Lombarda, comandati dal colonnello Luciano Manara, di soli 24 anni, eroe delle Cinque giornate di Milano e in seguito capo di stato-maggiore di Garibaldi. Nella notte tra il 29 e il 30 giugno, i francesi iniziarono l'attacco decisivo al sito: questa volta fu Villa Spada ad essere demolita dai bombardamenti. I francesi furono inizialmente respinti da un contrattacco guidato da Manara e Garibaldi, ma tornarono in forze e riuscirono a superare i difensori. La villa fu devastata dalle cannonate e dal fuoco della fanteria. Manara fu ucciso da un colpo di carabina, ma i suoi bersaglieri continuarono a resistere. Lo stesso giorno, l'Assemblea della Repubblica Romana ordinò la resa. La villa fu ricostruita secondo i disegni originali intorno al 1900, a opera di Arturo Pazzi: la facciata di colore chiaro contrasta con la decorazione in pietra scura ed è preceduta da una scala ad arco con gradini ai due lati e una piccola fontana a forma di conchiglia al centro. La scala conduce all'ingresso principale, una porta con traveazione, sormontata da uno stemma, e fiancheggiata nella parte inferiore della facciata da due finestre sovrastate ognuna da un ovale. Al piano superiore ci sono due cornici quadrate e ancora sopra due aquile Nell'attico, tra le due aquile c'è un'iscrizione in latino che recita: L'iscrizione fa riferimento ad alcuni arche dell'Aqua Alsietina (oggi perduta) che presero l'acqua per una naumachia svoltasi a Trastevere: Nel 1939 fu eseguito un nuovo restauro sotto la guida di Tullio Rossi e, nel 1946, la villa fu acquistata dal governo dell'Repubblica di Irlanda per ospitare l'ambasciata presso la Santa Sede. Dal 2012 è sede dell'Ambasciata d'Irlanda in Italia. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Villa Spada al Gianicolo
Villa Spada

Villa Spada al Gianicolo, chamada também de Villa Nobili Spada, é uma villa localizada na Via Giacomo Medici, no rione Trastevere de Roma, no alto do monte Janículo. História Esta villa foi construída em 1639 pelo arquiteto Francesco Baratta por encomenda de Vincenzo Nobili. O nome Villa Spada apareceu pela primeira vez no Mapa de Nolli, de 1748, no qual se observa que a propriedade era atravessada longitudinalmente por duas vielas retilíneas e já está presente o palacete do príncipe Giuseppe Spada Varalli. Em 1849, o edifício foi transformado no quartel-general de Giuseppe Garibaldi durante a revolta de 1849 depois que o quartel anterior, na Villa Savorelli, foi demolido pelos canhões franceses. A villa era protegida pelo batalhão dos Bersaglieri Lombardi, comandado pelo coronel Luciano Manara, de apenas 24 anos de idade, herói dos Cinco Dias de Milão e depois chefe do estado-maior de Garibaldi. Na noite entre 29 e 30 de junho, os franceses iniciaram o ataque decisivo ao local: desta vez foi a Villa Spada a ser demolida pelo bombardeio. Os franceses foram inicialmente repelidos por um contra-ataque comandado por Manara e Garibaldi, mas retornaram com força e conseguiram sobrepujar os defensores. A villa foi devastada pelos canhões e transpassada pelo fogo dos fuzis da infantaria. Manara foi assassinado por um tiro de carabina, mas ainda assim seus bersaglieri continuaram a resistir. No mesmo dia, a Assembleia da fugaz República Romana determinou a entrega das armas da resistência. A villa foi reconstruída segundo os desenhos originais por volta de 1900, obra de Arturo Pazzi: a fachada, de cor clara em contraste com a decoração em amarelo-pedra, é precedida por uma escadaria em arco com degraus nas duas pontas e uma pequena fonte em formato de concha no centro. Ela leva à entrada principal, uma porta com cornija encimada por um brasão flanqueada, na parte inferior da fachada, por duas janelas com cornijas ovais logo acima e, na parte superior, por duas cornijas quadradas sobre as quais estão pousadas duas águias. No ático, entre duas pequenas janelas, está uma pequena inscrição latina que diz o seguinte: "Villa Nobili. Saiba, viajante, que aqui onde se vê a casa construída por Vincenzo Nobili para recreio da alma entre as belezas da natureza, césar Augusto construiu um emissário de água com o seu nome, originário no Lago Alsietino, a quatorze milhas de Roma e atravessando a região do Trastevere. É tudo. Seja feliz e adeus. Ano 1639"; a referência é a alguns arcos do aqueduto Água Alsietina (hoje perdidos) que levava água para uma naumaquia no Trastevere: Em 1939, uma nova reforma foi conduzida por Tullio Rossi e, em 1946, a villa foi adquirida pelo governo da República da Irlanda para servir como sede da embaixada à Santa Sé. Referências
Torre de Pollina

La Torre de Pollina (en italià: torre di Poglina), anomenada també Torre de l'Esperança, és una torre de guaita situada al promontori del mateix nom, a 65 metres d'altitud, al sud de l'Alguer, Sardenya. A partir d'un informe del capità Marco Antonio Camos, la torre es va construir l'any 1572. Feta en pedra calcària, estructuralment igual que la Torre del Llatzeret. La torre és d'accés restringit, ja que es troba dins dels límits d'una zona militar. El terreny on s'aixeca era, fa més d'un segle, propietat de l'almirall i ministre alemany, Alfred von Tirpitz, que tenia forts vincles amb l'Alguer. Béns que li van ser confiscats a la Primera Guerra Mundial. Enrico Valsecchi explica la història d'aquest personatge als seus llibres. Referències