NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chiesa di Sant'Aspreno ai Crociferi

La chiesa di Sant'Aspreno ai Crociferi è uno storico luogo di culto cattolico della città di Napoli, dal 2022 anche sede dello Jago Museum. Si erge nell'omonima piazzetta del cosiddetto Borgo dei Vergini. Storia La struttura religiosa fu costruita nel 1633 e, danneggiata dalle lave (le acque piovane che scorrevano impetuose lungo il vallone della Sanità causando vere e proprie alluvioni), venne ricostruita nel 1760 grazie a Luca Vecchione. Per la ricostruzione furono presentate varie proposte architettoniche, la più famosa delle quali fu certamente quella di voler realizzare un tempio a pianta stellare, secondo il progetto di Ferdinando Sanfelice. Tuttavia, alla fine della disputa, l'edificio venne eretto con pianta a croce latina, con cappelle laterali e navata unica; elemento architettonico di spicco è sicuramente l'impostazione centrale della possente cupola. Nel 2020 è stata adibita a laboratorio dell'artista Jago per la realizzazione della scultura della Pietà e dal 2023 è divenuta sede stabile dello Jago Museum, luogo in cui lo scultore espone le proprie opere. Descrizione La facciata è preceduta da una bella scalinata, creata in pietra lavica; questa venne costruita affinché la chiesa venisse rialzata rispetto alla quota stradale, visto che il tempio era stato più volte invaso da torrenti di varia natura. La facciata vera e propria propone due ordini articolati da lesene composite (decorate completamente in stucco) e raccordati da volute. L'ingresso secondario è caratterizzato dal portale riccamente decorato, testimone di una indubbia influenza del rococò. Il tempio conserva un interno prettamente barocco, molto bello e finemente decorato, di particolare pregio è la bella cupola caratterizzata da una geometrizzazione degli ornamenti; le tele, realizzate da Domenico Mondo, sono state trasferite in altre sedi. Note Bibliografia Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli, Roma, Newton Compton, 2004, ISBN 88-541-0062-5. Voci correlate Napoli Chiese di Napoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Sant'Aspreno ai Crociferi
Sant'Eligio Maggiore

Sant’Eligio Maggiore is a church in Naples, southern Italy. History It is located near Piazza Mercato (Market Square), and was built during the reign of Charles of Anjou by the same congregation that built the nearby Sant’Eligio hospital in 1270. It is the first church built in Naples by the Angevin dynasty and therefore the first one in Gotico Angioino style. The arched passageway that opens onto Piazza Mercato is through the original façade of the church and has since been incorporated into the structure of the ancient hospital. Many of the lines of the original structure came to light in the course of restoration after the bombardments of the World War II. References External links
Sant'Eligio Maggiore

Sant'Eligio Maggiore je crkva u Napulju, južna Italija. Nalazi se blizu Piazza Mercato (Tržni trg), a izgrađena je za vrijeme vladavine Karla Anžuvinskog od strane iste kongregacije koja je izgradila obližnju bolnicu Sant'Eligio 1270. godine. To je prva crkva koju je anžuvinska dinastija sagradila u Napulju, a time i prva u gotičko-angioianskom stilu. Lučni prolaz koji se otvara na Piazza Mercato prolazi kroz izvorno pročelje crkve i od tada je uključen u strukturu drevne bolnice. Mnoge crte izvorne građevine otkrivene su tijekom obnove nakon bombardiranja u Drugom svjetskom ratu. Izvori
Sant’Eligio Maggiore

A Sant’Eligio Maggiore templom Nápoly történelmi központjában, a Piazza del Mercato közelében. Története 1270-ben, Anjou Károly uralkodása idején épült a közeli Sant’Eligio-kórházzal együtt. Ez az első templom, amelyet az Anjouk építettek Nápolyban. Az eredeti épületből mára kevés maradt fent. Az árkádos folyosó – amely a Piazza del Mercatóra nyílik és az eredeti homlokzatba torkollik – beépült a kórház szerkezetébe. A templom számos részlete a második világháborút követő restaurálás során került napvilágra. A templom a francia gótika stílusjegyeit viseli magán. A templombelső háromhajós, spártai díszítésű. Egykori műtárgyai közül kevés maradt fenn: Massimo Stanzione, Cornelio Smet és Francesco Solimena egy-egy festménye. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it További információk A Wikimédia Commons tartalmaz Sant’Eligio Maggiore témájú kategóriát.
Cathédrale d'Acquaviva delle Fonti

La cathédrale d'Acquaviva delle Fonti est une église catholique romaine d'Acquaviva delle Fonti, en Italie. Il s'agit d'une cocathédrale du diocèse d'Altamura-Gravina-Acquaviva delle Fonti. Notes et références Liens externes Site officiel Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Annexes Liens internes Liste des cathédrales d'Italie Portail de l’architecture chrétienne Portail des Pouilles Portail du catholicisme
Sant’Eustachio (Acquaviva delle Fonti)

A Sant’Eustachio Acquaviva delle Fonti legfontosabb temploma, az Altamura-Gravina-Acquaviva delle Fonti egyházmegye társszékesegyháza. Története A 12. század második felében épült egy romokban álló, ókori messzáp templom helyén egy helyi nemesember, Roberto Gurguglione megbízásából, saját használatra. A román stílusú templom Szűz Mária tiszteletére épült. 1594-ben, amikor a település temploma kicsinynek bizonyul, az akkori hűbérúr, Giovanni Antonio Donato Acquaviva megnyitotta kapuit a lakosság számára is. A század végén jelentősen átépítették reneszánsz stílusban és 1623-ban újraszentelték, ezúttal Szent Eustachius, a tizennégy védőszent egyikének tiszteletére. Egyike volt azon négy pugliai bazilikának, amelyek közvetlenül a király fennhatósága alá tartoztak (a másik három bazilika a bari San Nicola, a Monte Sant’Angeló-i valamint az altamurai), így az uralkodó maga nevezte ki a szolgáló papokat és fizetésüket is ő biztosította. 1929-ben, a lateráni egyezmény megkötése után került vissza a római katolikus egyház tulajdonába és az Acquaviva delle Fonti egyházmegye székesegyháza lett, majd 1986-ban, amikor egyesítették Altamura és Gravina in Puglia egyházmegyéivel, az újonnan létrehozott Altamura-Gravina-Acquaviva delle Fonti egyházmegye társszékesegyháza lett. Leírása A bazilika két szintes. A homlokzatot a földszinten korinthoszi, az emeleten dór stílusú lizénák tagolják. A reneszánsz kori átépítés előttről csak néhány építészeti elem maradt meg: a homlokzat rózsaablaka valamint a bejárat két oldalán álló, oroszlánszobrokon nyugvó oszlopok. A bejárat feletti faragott architrávon Szent Eustachius megkeresztelkedésének jelenete látható. A homlokzatot timpanon koronázza meg, amelyen Alberto Acquaviva címere látható. A timpanon tetején egy Mária-szobor áll. A templombelső latin kereszt alaprajzú, három hajóra tagolva. A főoltár a 16. században készült. A faragott kórusüléseket Michele Losito készítette. A kripta paralelogramma alakú. Itt áll a névadó Szent Eustachius oltára. Források Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6. További információk A Wikimédia Commons tartalmaz Sant’Eustachio (Acquaviva delle Fonti) témájú médiaállományokat.
Église Sant'Onofrio dei Vecchi

L'église Sant'Onofrio dei Vecchi (Saint-Onuphre-des-Vieux) est une église du centre historique de Naples dédiée à saint Onuphre. Elle donne piazzetta Sant'Onofrio dei Vecchi. Histoire L'église est bâtie à l'emplacement d'une ancienne chapelle dédiée à Notre-Dame du Mont-Carmel où est installée en 1606 une statue de saint Onuphre, objet d'une grande dévotion populaire. L'église actuelle dédiée au saint (dite « des Vieux », à cause de sa proximité avec un asile de vieillards) est englobée dans un édifice construit à la fin du XIXe siècle auquel on peut accéder par un passage du transept gauche. Il existe une autre église du centre de Naples consacrée à saint Onuphre, l'église Sant'Onofrio alla Vicaria. Intérieur L'église est bâtie au XVIe siècle et remaniée à plusieurs reprises surtout au XIXe siècle par Raffaele Cappelli. Des éléments médiévaux de l'ancienne chapelle disparaissent alors. Elle est à nef unique avec des chapelles latérales et un transept. Le précieux crucifix de bois du XVIIe siècle est de Giuseppe Sarno. Bibliographie (it) Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli, Newton & Compton editore, Naples, 2004 Voir aussi Liste des églises de Naples Source de la traduction (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Chiesa di Sant'Onofrio dei Vecchi » (voir la liste des auteurs). Portail de Naples Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne
Sant’Onofrio dei Vecchi (Nápoly)

A Sant’Onofrio dei Vecchi egy nápolyi templom. Egy középkori kápolna helyén épült (Madonna del Carmine). A templom 19. századi restaurálása után az egykori kápolnából kevés maradt fent. A dei Vecchi (az öregek) megnevezést a templomhoz tartozó öregotthonról kapta. Alaprajza egyhajós, oldalkápolnákkal. Források http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm További információ A Wikimédia Commons tartalmaz Sant’Onofrio dei Vecchi témájú kategóriát.
Chiesa di Sant'Onofrio dei Vecchi

La chiesa di Sant'Onofrio dei Vecchi è una delle chiese monumentali di Napoli. Ubicata in piazzetta Sant'Onofrio dei Vecchi, presenta un accesso anche da un palazzo al 14 del corso Umberto I. Storia Il tempio venne eretto sul luogo di una precedente cappella, dedicata alla Madonna del Carmine, nella quale nel 1606 fu collocata una statua di sant'Onofrio che, in quel periodo, era oggetto di una grande devozione popolare. La chiesa, intitolata al santo ed ai "vecchi" (poiché lì vicino vi era anche un grande ospizio per anziani), fu parzialmente inglobata in un palazzo del Risanamento dal quale si accede attraverso un ingresso secondario posto nel transetto di sinistra. L'interno La struttura originaria è in parte scomparsa; gli interventi di restauro ed i rimaneggiamenti promossi dall'architetto Raffaele Cappelli, nel XIX secolo, sottrassero all'edificio parte della sua bellezza originaria. Fu un vero e proprio intervento massiccio e quasi tutti gli elementi medievali del tempio furono rimossi tanto è vero che non vennero risparmiati neanche i portici medioevali posti all'entrata, appartenenti al vecchio seggio dei Griffi. La struttura religiosa è a navata unica, con cappelle laterali e transetto. Da quanto pervenuto, i pregevoli tesori della chiesa sono: un Crocifisso, scultura lignea del XVIII secolo attribuita a Giuseppe Sarno, la tavola di Luigi Rodriguez sul santo titolare collocata sopra l'altare maggiore e la tela di Francesco Fracanzano con i Santi Onofrio e Antonio abate. Voci correlate Chiese di Napoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Sant'Onofrio dei Vecchi Collegamenti esterni Sito della parrocchia di Sant'Onofrio dei Vecchi, su parrocchiasantonofrio.org.
Sant'Orsola a Chiaia

Sant'Orsola a Chiaia (also called Sant'Orsola dei Mercedari Spagnoli, or the Parish church of Santa Maria della Mercede a Chiaia) is a church in largo Sant'Orsola in the quartieri of Chiaia in Naples, Italy. Originally, this was the site of a small 16th-century chapel endowed by the Spaniard Annibale de Troyanis y Mortella and dedicated to Saint Ursula. In 1569 it was donated to fathers of the Order of Santa Maria della Mercede, who in 1576 demolished the chapel to build a new convent. The church was reconstructed. In 1875, the cloister that held the tombs of the monks was demolished and the Teatro Sannazaro was built instead. The convent held Mercedari priests till 1923. In the 19th century, the reconstruction added frescoes in the arches of the nave and ceiling, depicting Stories of the Virgin (1851) and Redemption of Captives (1852) by G. Gravante. In the transept are two canvases by unknown 16th-century artists. Bibliography Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli. Viaggio indimenticabile attraverso la storia artistica, architettonica, letteraria, civile e spirituale della Napoli sacra, Newton e Compton editore, 2004. External links
Église Sant'Orsola a Chiaia

L'église Sant'Orsola a Chiaia (Sainte-Ursule-de-Chiaia), appelée aussi église Sant'Orsola dei Mercedari Spagnoli (Sainte-Ursule-des-Mercédaires-Espagnols) est une église baroque du centre historique de Naples, protégé par l'UNESCO. Elle se trouve lungo Sant'Orsola, le long de la via Chiaia. Histoire Il existait d'abord une petite chapelle nobiliaire, bâtie au milieu du XVIe siècle par un gentilhomme espagnol, Hannibal de Troyanis y Mortella, qu'il fait consacrer à sainte Ursule. Il en fait don en 1569 aux Pères mercédaires, dont l'ordre a vocation de payer les rançons des chrétiens réduits en esclavage par les pirates musulmans et qui ont été appelés à Naples en 1442 par Alphonse V d'Aragon. Ils démolissent la petite chapelle en 1576, pour construire une grande église et un nouveau couvent. L'église est remaniée en 1850. Le cloître, qui abritait les tombes des mercédaires, est démoli en 1875 et on construit à son emplacement le théâtre Sannazaro. Les mercédaires quittent leur couvent en 1923. Description Cette église imposante a gardé toute sa majesté, même si une grande partie de son décor original a disparu. L'intérieur est entièrement recouvert de fresques. G. Gravante est l'auteur des fresques sur La Vie de la Vierge (1851) et de La Rédemption des captifs(1852). Deux tableaux du XVIIe siècle, qui se trouvaient autrefois dans la crypte, sont aujourd'hui montrés dans le transept droit. Notes et références Bibliographie (it) Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli, Newton & Compton editore, Naples, 2004 Voir aussi Liste des églises de Naples Église Sante Orsola e Caterina dei Rossi Source de la traduction (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Chiesa di Sant'Orsola a Chiaia » (voir la liste des auteurs). Portail de Naples Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme
Sant'Orsola a Chiaia

Sant'Orsola a Chiaia (također nazvana Sant'Orsola dei Mercedari Spagnoli ili župna crkva Santa Maria della Mercede a Chiaia) je crkva u largo Sant'Orsola u četvrti Chiaia u Napulju, Italija. Izvorno je na ovom mjestu bila mala kapelica iz 16. stoljeća koju je darovao Španjolac Annibale de Troyanis y Mortella i posvetio je svetoj Uršuli. Godine 1569. darovana je očevima reda Santa Maria della Mercede, koji su 1576. godine srušili kapelu da bi sagradili novi samostan. Crkva je obnovljena. Godine 1875. klaustar u kojem su se nalazile grobnice redovnika srušen je i umjesto njega izgrađeno je Teatro Sannazaro. U samostanu su do 1923. bili svećenici Mercedari. U 19. st. rekonstrukcijom su dodane freske u lukovima lađe i na stropu s prikazima Gospine priče (1851.) i Otkupljenja zarobljenika (1852.) G. Gravantea. U transeptu su dva platna nepoznatih umjetnika iz 16. stoljeća. Bibliografija Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli. Viaggio indimenticabile attraverso la storia artistica, architettonica, letteraria, civile e spirituale della Napoli sacra, Newton e Compton editore, 2004. Vanjske poveznice
Sant’Orsola a Chiaia (Nápoly)

A Sant’Orsola a Chiaia (vagy Sant'Orsola dei Mercedari Spagnoli , illetve Santa Maria della Mercede a Chiaia) egy templom Nápoly Chiaia negyedében (Largo Sant'Orsola). Története A templom helyén a 16. századig egy kápolna állt, melyet 1576-ban lebontottak, hogy helyére felépítsék a Santa Maria della Mercede rend szerzeteseinek templomát és kolostorát. Az építtető Annibale de Troyanis y Mortella spanyol nemes volt. A ma látható formáját a 19. századi újjáépítés során nyerte el. Boltozatát Gravante freskói díszítik. A kolostort 1875-ben elbontották, helyén épült fel a Teatro Sannazaro. Források http://www.inaples.it Dombi József: Nápoly, Panoráma Kiadó, 1978, ISBN 963-243-120-0
Chiesa di Sant'Orsola a Chiaia

La chiesa di Sant'Orsola a Chiaia (o di Sant'Orsola dei Mercedari Spagnoli, o anche Parrocchia di Santa Maria della Mercede a Chiaia) è una chiesa di Napoli, sita in largo Sant'Orsola lungo via Chiaia. Storia La struttura religiosa, in passato, altro non era che una piccola cappella gentilizia costruita intorno alla metà del XVI secolo dal nobile spagnolo Annibale de Troyanis y Mortella e dedicata a Sant'Orsola. Nel 1569 fu donata ai padri dell'Ordine di Santa Maria della Mercede, che nel 1576 la demolirono per far posto ad una fabbrica più grande a cui fu annesso il nuovo convento. Nel 1850 la chiesa fu rimaneggiata; nel 1875 il chiostro che ospitava il cimitero dei monaci fu demolito e al suo posto fu costruito il Teatro Sannazaro. Il convento continuò ad essere abitato dai Padri Mercedari fino al 1923. Descrizione L'edificio, seppur abbia perso buona parte del suo pregio originario, poiché quasi nulla è rimasto delle strutture iniziali dopo i restauri dell'Ottocento, mostra, di quest'ultimo periodo, pregevoli affreschi sugli archi della navata e sulla volta, eseguiti da G. Gravante (Storie della Vergine, 1851, Redenzione dei cattivi, 1852). Nel transetto destro sono esposte due tavole seicentesche ( Il San Girolamo e La Maddalena in estasi), in origine situate nella cripta, e una tela raffigurante Il Martirio di Sant'Orsola. Sulla cantoria in controfacciata si trova l'organo a canne, costruito nel 1853 da Raffaele De Feo. Lo strumento è a trasmissione integralmente meccanica e dispone di 10 registri, e la sua consolle - a finestra - ha un'unica tastiera e pedaliera. Il materiale fonico è integralmente racchiuso all'interno della cassa lignea decorata con intagli e dorature, e la mostra (composta da tre cuspidi di canne di principale collocate entro altrettanti campi) è chiusa da portelle. Note Voci correlate Chiese di Napoli Chiaia Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Sant'Orsola a Chiaia Collegamenti esterni Chiesa di Sant'Orsola a Chiaia, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Iglesia de San Antonio della Piazza

La iglesia de Sant'Antonio della Piazza, también conocida como iglesia de San Giuseppe en honor al santo que lleva el nombre de la hermandad que allí oficia, es una iglesia en el centro histórico de Lecce. Historia La iglesia, construida en 1584, formaba parte del complejo conventual encargado por Gian Giacomo dell'Acaya hacia 1557 y confiado a los frailes menores observantes. El convento, en funcionamiento hasta 1807, fue utilizado como residencia civil y derribado a principios del siglo XX. Las formas actuales del edificio no son las originales: de hecho en 1765 los frailes decidieron ampliar la iglesia cuya nave principal correspondía al crucero actual. En el lateral de la iglesia aún se puede ver el portal original del siglo XVI, que constituía la entrada principal, y el rosetón.​ Descripción Externo La fachada, dividida en dos órdenes, está animada en el orden inferior por un portal elegantemente decorado y por dos hornacinas que albergan las estatuas de San Antonio de Padua y San Juan de Capistrano. El orden superior, sumamente sencillo en sus líneas decorativas, alberga un gran ventanal en el centro, entre dos pilastras. Interno El interior, en forma de cruz latina, tiene una nave atravesada por altas pilastras corintias y salpicada a ambos lados por cinco capillas. En los dos nichos de la parte trasera se encuentran estatuas de piedra locales de San Francisco de Asís (1823) y San Rocco (1566), este último atribuido a Gabriele Riccardi. En las capillas laterales, altares barrocos decorados, albergan valiosas pinturas: la de San Diego de Alcalá de un alumno de Gianserio Strafella, la de la Natividad de la Virgen, la de la Circuncisión de Jesús de Jacopo Palma el Joven y la de San Pedro. En el primer altar de la derecha se encuentra el lienzo del siglo XVIII que representa a San Oronzo en gloria, copia de Serafino Elmo que también pintó el lienzo de San Francisco de Asís (1771) conservado en la tercera capilla de la derecha. En el crucero derecho destaca por la majestuosidad y monumentalidad de sus proporciones el altar de San Giuseppe, atribuido a Emanuele Manieri, y adornado con la estatua de madera policromada del santo, mientras que en la parte superior se encuentra el lienzo de la Virgen Anunciada, atribuible a Oronzo Tiso . En el crucero izquierdo encontramos los altares más antiguos de la iglesia: el de Sant'Antonio da Padova, realizado en 1737 en piedra de Lecce con una estatua de piedra del santo fechada en 1569, el de Santa Rita da Cascia con el lienzo del santo y el de San Francesco da Paola con la estatua del santo de 1581. En el presbiterio, cubierto con un techo con frescos de Carmine Palmieri, se encuentra un altar mayor de mármol obra de Eugenio Maccagnani (1923). Del mobiliario del siglo XVI sólo quedan el coro de madera, coronado por un órgano dorado, y el coro. Referencias Bibliografía Elegía del Barroco de Lecce, Michele Paone, Congedo Editore, Galatina (Lecce) 1999
San’t Antonio della Piazza (Lecce)

A San’t Antonio della Piazza vagy San Giuseppe egy templom Lecce belvárosában. Leírása A templom 1584-ben épült Gian Giacomo dell’Acaya tervei szerint a minorita kolostor számára. A kolostort 1807-ben bezárták, épületét hamarosan elbontották, csak a templom maradt fenn. A szerzetesek 1765-ben határozták el a templom bővítését a kereszthajó megnagyobbításával, így az egykori főhajó a mai kereszthajó. Ennek oldalán még áll a 16. századi faragott portál. A kétszintes barokk főhomlokzatot, falfülkékbe helyezett szobrok díszítik valamint az emeleten egy központi ablak. A templobelső latin kereszt alaprajzú, korintoszi oszlopfőkkel díszített pilaszterek tagolják. Az egykori főoltár, Emanuele Manieri műve a kereszthajóban áll; Szent Józsefnek van szentelve. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. William, Dello Russo (2007). Lecce. Mondadori Electa S.p.a., Milano. ISBN 978-88-370-5384-0. Nyerges László: Puglia tartomány. Budapest: Dekameron Könyvkiadó. 2004. = Dekameron Útikönyvek, ISBN 963933156-2 Stefano, Ratti (2004). Apulien. Dorling Kindersley, London. ISBN 978-3-8310-0698-4. Zoë, Ross (2007). Puglia. Thomas Cook Publishing, Peterborough. ISBN 978-1-84848-074-2. Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6.
Reformierte Kirche Santa Trinità (Castasegna)

Die reformierte Kirche Santa Trinità (italienisch für «Heilige Dreieinigkeit») in Castasegna im Bergell an der Grenze zu Italien ist ein evangelisch-reformiertes Gotteshaus unter dem Denkmalschutz des Kantons Graubünden. Neben ihr besteht im Dorf noch eine weitere reformierte Kirche, San Giovanni. Geschichte und Ausstattung Die Kirche Santa Trinità wurde nach Ende der Bündner Wirren 1658–60 als grosser Sakralbau im Stil des Barock errichtet und löste die für die vielen neu sesshaft gewordenen Glaubensflüchtlinge aus Italien zu klein gewordene Kirche San Giovanni Battista als Predigtstätte ab. Der Turm trägt einen oktogonalen Aufsatz und wurde 1675 errichtet. Die zugehörige Turmuhr wurde 1678 eingebaut. 1972 stürzten im Zuge von Renovationsarbeiten Teile des Gewölbes ein. Daraufhin entschied man sich zu einer neuartigen Konstruktion und gegen eine historische Kopie. Der gottesdienstlich nutzbare Kirchenraum bildet nun den ersten Stock des Gebäudes, während sich im Erdgeschoss ein Kirchgemeindesaal befindet. Kirchliche Organisation Castasegna gehört mit den anderen reformierten Bergeller Dörfern innerhalb der Evangelisch-reformierten Landeskirche Graubünden zur Kirchgemeinde Bergell/Bregaglia.