Mühlbacher Klause

A Mühlbacher Klause (olaszul: Chiusa di Rio di Pusteria, magyarul nagyjából: Mühlbach várromja) egy nagyjából téglalap alakú védelmi erődítmény, amelynek nyugati oldalán a megerősített Mühlbach-kapu, keleti oldalán pedig a Vintler-kapu található. A Puster-völgy nyugati bejáratát zárta le, a Rienz és az Eisack folyó találkozása felett, közel a bolzanói tartománybeli Rio di Pusteria településéhez. Elhelyezkedése A várrom Mühlbachban (olaszul: Rio di Pusteria) (Dél-Tirol, Olaszország) található, néhány kilométerre északra Brixentől, az Eisack-völgy és a Puster-völgy közötti átjárónál. Egyes földrajzi meghatározások szerint az erődítményt a két völgy területének határpontjaként értelmezik. Történelem Az idősebb, mára már nem megmaradt Mühlbacher Klause (más néven „Haslacher Klause”) először 1269-ben szerepel írásos forrásban, és a Görzi Meinhard testvérek (később II. Meinhard Tirolból) és Albert építették. Az újabb, az idősebbtől körülbelül 200 méterre keletre fekvő szorost körülbelül 1460 körül építette Zsigmond tiroli herceg. Mindkettő 1500-ig a Tirol és Görz közötti tartományhatárt jelölte. Ez a funkció a legutolsó görzi gróf halálával ért véget. A Klause továbbra is erődítményként, útakadályként és vámszedő-helyként működött. Az országút a várudvaron haladt át, ahol útdíjat kellett fizetni. A vámszedés különösen fontos volt, mert itt szedték be a kzépkori vámot a Trevisóból és Velencéből érkező utazóktól. Nemcsak a kocsik és szekerek számára jelentett nehezen kikerülhető akadályt, hanem a gyalogosoknak is, hiszen a mai napig látható védőfal felfutott a hegyoldalon. Az erőd több volt, mint egy sima vámszedőhely, több harc színhelye is volt. 1526-ban a parasztlázadások idején hiába ostromolták. 1703-ban (Spanyol örökösödési háború) és 1809-ben (tiroli felkelés a bajor megszállás ellen) súlyosan megrongálódott, és nem építették újjá. Később Mühlbach lakosainak adták el, „kőbánya” céljára. Bár a belső épületelemeket eltávolították, az erőd ma is lenyűgöző látványt nyújt kívülről. A várat soha nem bontották el, bár a Pustertal felé vezető forgalmat gyakran akadályozta, mivel az országút átvezetett rajta. Az újjáépítésére tett kísérletek rendre meghiúsultak, mivel jelentősége 1500 után már relatíve csekély volt, Tirol közepén feküdt. Csak egy új út megépítése és a Mühlbach lakosainak elkötelezett munkája tette lehetővé, hogy 1978-tól az erőd restaurálásra kerüljön. A római korból valószínűsíthető, hogy itt, az Aquileia felől a castrum Ursen (Irschen) és Veldidena (Innsbruck) felé vezető Via Julia Augusta útágon egy augusztusi útszorító állt, hogy ellenőrizzék az utat a baráti Noricum és az ellenséges Raetia között. A védőfal funkciója megszűnt a rómaiak Raetia meghódítása és annak i.e. 15-ben a Római Birodalomba való beolvasztása után, hasonlóan Aguntum (Lienz) esetéhez. Az építmény Az erőd két részre tagolódik: egy felső, erősebben megerősített részre és egy alsó, korábban lakott, gazdálkodásra használt részre. A felső részből mára csak a bal oldali körtorony maradt fenn. A jobb oldali tornyot a Puster-völgyi vasút építése során elbontották, ahogyan az erődön kívül fekvő védőfalat is. Az alsó részben a vámház földszinti része maradt meg, ahol egykor kovácsműhelyek és istállók működtek. A bal oldalon található a Kaiserturm („Császártorny”), amelyet azért neveznek így, mert állítólag I. Miksa császár itt tartózkodott vadászkalandjai során. Az erődön átvezető út mellett láthatók egy kápolna maradványai (a Szentháromságnak szentelve) illetve egy számkő. Galléria Jegyzetek Irodalom Waltraud Kofler-Engl, Südtiroler Amt für Bau- und Kunstdenkmäler (Hrsg.) (2009). Die Mühlbacher Klause: Geschichte, Archäologie, Restaurierung. Bozen: Athesia. ISBN 978-88-8266-617-0. Peter A. Larcher (1989). Sigmund des Münzreichen Mühlbacher Klause in Tirol: Bau und Geschichte eines Monumentes der Befestigungskunst aus der Frühzeit der Feuerwaffen. Eine monographische Darstellung unter integraler Berücksichtigung des meinhardinischen Vorgängerbaues des 13. Jahrhunderts und der Eigenart beider Anlagen als landesfürstlicher Zollstätte sowie der Frühgeschichte der Lokalität. Innsbruck: Tesi di laurea. Astrid von Schlachta (2003). "Mühlbacher Klause". In Magdalena Hörmann-Weingartner (ed.). Tiroler Burgenbuch. Vol. 9. Bolzano: Pustertal, Verlagsanstalt Athesia. 43–52. o. ISBN 978-88-8266-163-2. Kofler-Engl, Waltraud, ed. (2009). Die Mühlbacher Klause - Geschichte, Archäologie, Restaurierung / storia, archeologia, restauro. Forschungen zur Denkmalpflege in Südtirol, 4. Bolzano: Athesia. ISBN 978-88-8266-617-0. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Mühlbacher Klause című német Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Ez a szócikk részben vagy egészben a Mühlbacher Klause című olasz Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.