NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Cementerio monumental de Staglieno

El cementerio monumental de Staglieno (cimitero monumentale di Staglieno en italiano y çimiteio de Stagén en genovés) es un gran cementerio monumental situado en una colina de Génova, en Italia. Es famoso por sus esculturas, siendo uno de los mayores cementerios de Europa, con más de un kilómetro cuadrado de superficie. Fue inaugurado en 1851. Los jardines fueron diseñados por el arquitecto genovés Carlo Barabino, e incluye una copia del Panteón de Agripa. El cementerio contiene las tumbas de Constance Lloyd, la esposa de Oscar Wilde, Ferruccio Parri, Fabrizio De André, Michele Novaro y Giuseppe Mazzini, entre otros. Entre los escultores que tienen obras en él se destacan Leonardo Bistolfi y Giulio Monteverde. En su obra The Innocents Abroad, Mark Twain elogia brevemente el cementerio. El camposanto fue el tema de un libro de fotografías de 2003, obra de Lee Friedlander.​​​ Véase también Ángel de Monteverde, una estatua famosa en el cementerio Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Cementerio monumental de Staglieno. Personas enterradas en Cementerio monumental de Staglieno según Wikidata. Sitio oficial (en italiano)
Monumentale begraafplaats van Staglieno

Monumentale begraafplaats van Staglieno (Cimitero monumentale di Staglieno) is een begraafplaats in Genua, die zeer bekend is voor haar grote hoeveelheid aan uitzonderlijke waardevol funerair erfgoed. De totale oppervlakte bedraagt ruim 33 hectare. Tombes Michele Novaro Egon Terzetta De tombe van de familie Oneto is versierd met een staande engel in marmer, gekapt door steenhouwer Giulio Monteverde. Volgens kunsthistorici een toonbeeld van neoklassieke religieuze beeldhouwkunst.
Стальено

Монументальное кладбище Стальено (итал. Cimitero monumentale di Staglieno) — одно из знаменитейших кладбищ мира, которое занимает склон холма площадью около квадратного километра на окраине Генуи. Известно огромным числом высокохудожественных мраморных надгробий, выполненных на стыке академизма и реализма наиболее заметными итальянскими скульпторами конца XIX века — Санто Варни, Джулио Монтеверде и другими. История История кладбища восходит ко временам оккупации Италии армией Наполеона, который в 1804 году распорядился в санитарных целях вынести все кладбища за городские стены. В Генуе проект монументального кладбища, рассчитанного на шестьдесят тысяч могил, разработал городской архитектор Карло Барабино (1768—1835). Он предложил в центре некрополя, густо засаженного миртами, лаврами и олеандрами, поместить миниатюрную копию Пантеона. Замыслы Барабино были воплощены его учениками в 1844—1851 годах на территории бывшей виллы Ваккарецца. В 1872 году похороны национального героя Джузеппе Мадзини привлекли к кладбищу внимание всей Италии; над его могилой был воздвигнут отдельно стоящий мавзолей. С увеличением числа захоронений были выделены англиканская, протестантская и иудейская секции. К концу XIX века некрополь стал считаться одной из главных достопримечательностей города. Из писателей его посещали Ги де Мопассан, Фридрих Ницше и Марк Твен, отметивший, что «будет помнить кладбище, когда уже забудет дворцы». Впрочем, слава Стальено в годы «прекрасной эпохи» отнюдь не была однозначной: Если вы читали о Генуе, то, я полагаю, знаете и о Стальено — этом кладбище-музее, где каждые новые похороны — предлог для сооружения статуй и саркофагов, в большинстве довольно пошлых, так что мрамора жалко, но иногда замечательной красоты. Захоронения Джанкарло Ди Негро (1769—1857) — итальянский поэт, меценат. Фабрицио Де Андре (1940—1999) — итальянский автор-исполнитель, поэт Нино Биксио (1821—1873) — итальянский военный и политик, сподвижник Гарибальди Паоло Джакометти (1816—1882) — итальянский писатель и драматург Джузеппе Мадзини (1805—1872) — итальянский политик, борец за национальное освобождение Микеле Новаро (1818—1885) — итальянский оперный певец Ферруччо Парри (1890—1981) — председатель Совета министров Италии Фернанда Пивано (1917—2009) — итальянская писательница, эссеист, журналист, переводчик Фёдор Полетаев (1909—1945) — Герой Советского Союза, участник партизанского движения в Италии Феличе Романи (1788—1865) — итальянский поэт и писатель, автор либретто опер Эдоардо Сангвинети (1930—2010) — итальянский писатель, переводчик, поэт Эрнесто Сивори (1815—1894) — итальянский скрипач Альберто Эреде (1909—2001) — итальянский дирижёр Доменико де Феррари (1804—1882) — итальянский политический и государственный деятель. Примечания Ссылки Кладбище Стальено на ресурсе Find a Grave
Schaubachhütte

Die Schaubachhütte (italienisch Rifugio Città di Milano) ist eine Schutzhütte in den Ortler-Alpen in Südtirol. Lage und Umgebung Die Hütte befindet sich auf 2581 m s.l.m. Höhe in der Nähe des Suldenferners im Talschluss des Suldentals. Die nächstgelegene Ortschaft ist Sulden, das zur Gemeinde Stilfs gehört. Die im Nationalpark Stilfserjoch gelegene Hütte dient als Stützpunkt für zahlreiche Gipfeltouren am Ortler-Hauptkamm und in den Laaser Bergen. Zu den Bergen im Umkreis zählen etwa der Cevedale, die Eisseespitze, die Hintere Schöntaufspitze, die Königspitze und die Zufallspitzen. Übergänge sind zur nahen Hintergrathütte, zur Casati-Hütte, zur Pizzini-Frattola-Hütte und ins Martelltal (Marteller Hütte, Zufallhütte) möglich. Geschichte Eine erste Hütte wurde in den Jahren 1875–1876 von der Alpinen Gesellschaft „Wilde Bande“ aus Wien errichtet, jedoch nicht bewirtschaftet. Benannt ist die Hütte nach dem deutschen Alpenforscher Adolf Schaubach. 1888 wurde sie von der Sektion Hamburg des DuÖAV gekauft und 1892 und 1896 ausgebaut. Während Kampfhandlungen im Ersten Weltkrieg wurde die Hütte vollständig zerstört. Nach Ende des Krieges erhielt die Mailänder Sektion des CAI die Überreste der Schaubachhütte. Durch Spenden der Mailänder Bürgerschaft konnte ein Neubau nach Plänen von Piero Portaluppi initiiert werden, der 1926 unter dem Namen Rifugio Città di Milano vollendet wurde. Seit 1975 befindet sich in der Nähe der Hütte die Bergstation der Suldner Seilbahn. Zusammen mit 24 weiteren vom Staat enteigneten Schutzhütten ging die Schaubachhütte 1999 in das Eigentum der Autonomen Provinz Bozen – Südtirol über; mit Jahresende 2010 lief die Konzession zu deren Führung durch den CAI aus. Von 2015 an wurde das Land Südtirol bei der Verwaltung der Hütte (Vergabe an Pächter, Überwachung der Führung, Sanierungsmaßnahmen) durch eine paritätische Kommission unterstützt, in der neben der öffentlichen Hand auch der AVS und der CAI vertreten waren. 2021 beschloss die Landesregierung die Hütte zum Verkauf anzubieten. Im August 2024 wurde das mittlerweile leerstehende Gebäude zum Verkauf ausgeschrieben. Weblinks Schaubachhütte im Historischen Alpenarchiv der Alpenvereine in Deutschland, Österreich und Südtirol (temporär offline) Einzelnachweise
Chiesa dei Santi Pietro e Paolo (Chienes)

La chiesa dei Santi Pietro e Paolo (in ted. Pfarrkirche St. Peter und Paul) è la parrocchiale di Chienes, in provincia di Bolzano e diocesi di Bolzano-Bressanone; fa parte del decanato di Brunico. Storia Le prime attestazioni dell'esistenza di una chiesa a Chienes risalgono al XI secolo. Negli anni 1157–1164 il vescovo Hartmann di Bressanone incorpora la parrocchia di Chienes («parrochialem ecclesiam Chiens cum terminis suis et omni iure ecclesiastico celle, quę dicitur ad sanctę Marię gratias») al convento di Novacella presso Bressanone.La chiesetta romanica venne sostituita da una nuova in stile gotico nel Quattrocento.All'inizio del XIX secolo la chiesa quattrocentesca si rivelò insufficiente a soddisfare le esigenze dei fedeli e, così, si decise di edificarne una nuova più ampia. La prima pietra dell'attuale parrocchiale venne posta nel 1835; l'edificio, progettato dal parroco di Val di Vizze don Jakob Prantl, fu ultimato e consacrato nel 1838. Descrizione L'interno della chiesa, ad un'unica navata, è caratterizzato da paraste e dalla volta a botte ribassata; l'aula termina con l'abside a tre lati.Il campanile, addossato alla facciata, risale al XV secolo ed è caratterizzato da due ordini di bifore. Note Bibliografia Guida d'Italia - Trentino-Alto Adige, Milano, Touring Club Italiano, 1976. Voci correlate Chienes Parrocchie della diocesi di Bolzano-Bressanone Regione ecclesiastica Triveneto Diocesi di Bolzano-Bressanone Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Chiesa dei Santi Pietro e Paolo Collegamenti esterni Parrocchia dei santi Pietro e Paolo apostoli, su parrocchiemap.it. URL consultato l'8 maggio 2020.
Chiesa di Santa Caterina (Brunico)

La chiesa di Santa Caterina è la parrocchiale patronale a Villa Santa Caterina (Aufhofen), frazione di Brunico, nella provincia autonoma di Bolzano. Fa parte del decanato di Brunico e la sua storia inizia nel XIV secolo. Storia Il paese di Villa Santa Caterina rimase sede dell'amministrazione della diocesi di Bressanone sino al 1370. Il luogo di culto, presente sul territorio da tempo, almeno sin dal XIV secolo, venne citato su documenti per la prima volta in occasione di lavori che lo riguardarono e finalizzati alla sua ristrutturazione, nel 1360. Nuovamente l'edificio, attorno al XVI secolo, divenne oggetto di altri importanti lavori di restauro e ricostruzione e in tale occasione fu costruita la torre campanaria. Durante la prima metà del XIX secolo vennero rinnovati gli arredi della sala. Gli ultimi lavori che hanno riguardato l'edificio e anche parte dell'abitato di Villa Santa Caterina si sono svolti nel 2001. In tale occasione, durante una campagna di scavi sotto il tempio, fu recuperata un'antica spada in pietra focaia. Descrizione La chiesa dedicata a santa Caterina si trova nella parte nord est dell'abitato della piccola frazione di Villa Santa Caterina, all'interno del perimetro delle mura del cimitero locale. L'orientamento è verso nord ovest. I prospetti esterni sono ricchi di decorazioni ad affresco. Tra questi sono notevoli la Madonna col Bambino e Santi Giovanni Evangelista e Battista, che risale ai primi anni del XVI secolo, e una Crocifissione del XVIII secolo. All'esterno vi è conservata anche la lastra tombale Franz Dionysius von Rost, vescovo della diocesi di Coira morto nel 1754. Sopra il portale di accesso sulla facciata un trittico in marmo di gusto gotico e rinascimentale attribuito a Sylvester Hueber. L'interno è a navata unica. Nella cantoria in controfacciata si trova l'organo a canne. Nella sala è conservata la veste liturgica che si ritiene sia appartenuta al vescovo Artemanno. Note Bibliografia Touring Club, Trentino Alto Adige, Milano, Touring Editore, 2005, ISBN 9788836548026. (DE) Egon Kühebacher, Die Ortsnamen Südtirols und ihre Geschichte. Bd. 1, Bozen (Bolzano), Athesia, 1995, ISBN 978-88-70146349, OCLC 717247448. Voci correlate Villa Santa Caterina Brunico Val Pusteria Diocesi di Bolzano-Bressanone Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Santa Caterina Collegamenti esterni Villa S. Caterina, su val-pusteria.net. URL consultato l'8 maggio 2020. Villa Santa Caterina in Val Pusteria, su suedtirol-it.com. URL consultato l'8 maggio 2020. Chiesa di S. Caterina a Villa S. Caterina, su development.idm-suedtirol.com. URL consultato l'8 maggio 2020. Villa Santa Caterina map (vista satellitare della posizione della parrocchia), su satellites.pro. URL consultato l'8 maggio 2020.
Eremo di San Cassiano

L'Eremo di San Cassiano si trova a Lumignano, frazione di Longare, comune in provincia di Vicenza. L'eremo, inserito nella parete rocciosa orientale del Monte della Croce di Lumignano, è una costruzione che risale al XVII secolo, eretta inglobando i resti dell'antica chiesa di San Cassiano del VI-VII secolo che si trovava nell'odierna sala posta sul lato nord dell'edificio. Descrizione Inserito nella parete rocciosa orientale del monte della Croce di Lumignano, è una costruzione che risale al XVII secolo, eretta inglobando i resti dell'antica chiesa di San Cassiano del VI-VII secolo che si trovava nell'odierna sala sul lato nord dell'edificio. L'antica chiesa era costruita in corrispondenza di un covolo che fungeva da abside, chiuso da murature, le cui parti inferiori sono state messe in luce dallo scavo del 1994. Qui sono state scoperte tredici sepolture scolpite nella roccia, dieci delle quali ancora visibili. Si distinguono fosse di forma rettangolare o trapezoidale, di forma ellittica e altre antropomorfe, con un incavo dove era appoggiata la testa del defunto, databili ad un periodo compreso fra il V e il IX secolo. Sono state rinvenute anche delle iscrizioni incise su una lastra tombale, l'unica ritrovata in loco; altre sono scolpite direttamente sulla parete rocciosa in cui sono state ricavate le fosse. La tradizione vuole che qui, nel XII secolo, abbia trovato rifugio per qualche tempo Adelaide di Borgogna, imperatrice dei Franchi e regina d'Italia, sfuggita alla prigionia impostale da Berengario, quando nel 1137 il re Lotario II, suo sposo, venne assassinato. Si narra anche che, finché visse, la regina riconoscente inviò doni ai penitenti che qui si ritiravano a pregare. Il complesso divenne proprietà privata della famiglia padovana dei Dottori dal XVII secolo fino alla fine del XVIII, quando passò a Nicolò Leoni che nel 1825 lo cedette alla famiglia Da Schio, cui appartiene tuttora. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Eremo di San Cassiano Collegamenti esterni Eremo di San Cassiano, su comune.longare.vi.it. Eremo di San Cassiano a Lumignano, su tuttoberici.it. Lumignano di Longare - Riviera Berica Colli Berici, Vicenza, su magicoveneto.it. Video Eremo San Cassiano Lumignano Vicenza, su Youtube, 19 giugno 2018. URL consultato il 28 agosto 2025. Ospitato su Giuliano Benetti. L'Eremo di S. Cassiano - Colli Berici Vicenza, su Youtube, 29 settembre 2019. URL consultato il 28 agosto 2025. Ospitato su Mirko Groove. VISITIAMO L'EREMO DI SAN CASSIANO E DINTORNI, su Youtube, 21 marzo 2025. URL consultato il 28 agosto 2025. Ospitato su Beio New Experience.
Fontaine des Tortues

La fontaine des Tortues (en italien : Fontana delle tartarughe) est une fontaine située piazza Mattei, à Rome. Histoire Dessinée par Giacomo della Porta à la fin de la Renaissance (1582-1588), sa réalisation en bronze est due à Taddeo Landini. Les quatre tortues de bronze encadrant le bassin supérieur, qui ont donné son nom à la fontaine, sont généralement attribuées au Bernin ou à Andrea Sacchi. Postérieures à la fontaine en elle-même, elles ont été ajoutées en 1658 ou 1659, à l'occasion d'une restauration.Située face au palais Mattei di Giove, dans le ghetto, à mi-chemin du Capitole et de l'Area Sacra, une légende veut que Muzio Mattei, ruiné au jeu, ait fait construire la fontaine en une seule nuit afin de prouver sa valeur au père de la très riche jeune femme qu'il désirait épouser. Le matin suivant, Mattei ouvrit la fenêtre de son palais et montra à son futur beau-père la fontaine. Impressionné, celui-ci donna son accord au mariage, et Mattei, pour se souvenir de l'événement, fit condamner la fenêtre en question. Aujourd'hui, une fenêtre murée de briques est toujours visible depuis la place Mattei. Répliques Une reproduction de la fontaine, réalisée à Rome au début du XXe siècle, fut achetée par de riches Américains, William Henry et Ethel Crocker, pour leur domaine de Hillsborough, en Californie. Leurs héritiers l'offrirent à la ville de San Francisco et installée dans Huntington Park en 1954. Il existe trois autres répliques de la fontaine aux États-Unis : à Bloomfield Hills dans le Michigan, à Sarasota en Floride, et à Newport à Rhode Island. Références Portail des bassins et des fontaines Portail de Rome
Fontana delle Tartarughe

A Fontana delle Tartarughe Róma egyik szökőkútja, amely nevét (az olasz tartaruga szó jelentése: teknős) a felső medencéjén egyensúlyozó bronzteknősökről kapta. Története A szökőkút a történelmi belvárosban, egy kicsi téren, a Piazza Mattein áll. A tér a befolyásos Mattei családról kapta a nevét, amely az ott álló palotákat birtokolta. A szökőkutat – csakúgy, mint a Trevi-kutat – az Aqua Virgo vízvezeték táplálja, amely Augustus császár kora óta működik. A szökőkutat a szomszédos Piazza Giudea térre tervezték, ahol piac működött, de Muzion Mattei ragaszkodott ahhoz, hogy az ő palotái elé kerüljön. Cserébe vállalta, hogy a teret kikövezteti, és gondoskodik a forrás tisztán tartásáról. A kutat 1581 és 1584 között Giacomo Della Porta tervezte, aki a Piazza Navona két sarkán álló szökőkutakat is készítette. A szökőkutat Taddeo Landini építette fel. A megvalósítás során a tervek több változtatáson mentek át. A díszítést – négy fiúalak és nyolc delfinfigura – eredetileg márványból faragták volna, végül azonban bronzból öntötték. A delfinek közül négy a Fontana delle Tartarughe tányérjára került volna, de végül a Piazza della Chiesa Nuován álló kútra kerültek, mert a nyomás nem volt elég ahhoz, hogy a víz látványosan törjön elő belőlük. A szökőkút ma egy négyszögletes márványmedencében áll. Alapját márványkagylók és a lábukat a delfineken nyugtató fiúalakok díszítik. A felső medence oldalán kerubfejek, peremén pedig bronzteknősök vannak, amelyek mintha inni sietnének. Ez utóbbiak a VII. Sándor pápa által elrendelt 1658-as felújítás során kerültek a kútra. A teknősöket valószínűleg Giovanni Lorenzo Bernini készítette. A bronzhüllők a hiányzó négy delfint pótolják, célt adva a fiúalakok felemelt kezének. A teknősök másolatok, az eredeti négyből három a Capitolium Múzeumban van, mivel 1979-ben a negyediket ellopták. Érdekesség A legenda szerint Duca Mattei, a fiatal arisztokrata eljátszotta a vagyonát, és emiatt leendő feleségének apja úgy döntött, felbontja az eljegyzést. A gróf, hogy elkápráztassa reménybeli apósát, egyetlen éjszaka alatt felépíttette a szökőkutat, amelyet palotája egyik ablakából mutatott meg kedvesének és annak apjának. Az após úgy döntött, hogy ha a gróf ilyen csodára képes, akkor a lányát is boldoggá tudja majd tenni. Ezt követően befalaztatta az ablakot, hogy többször senki ne élvezhesse a csodálatos látványt. Mivel a palota homlokzatán valóban van egy befalazott ablak, valószínűleg az is kapcsolatban van a legenda eredetével. A történet valóban csak legenda, mivel a palota nagyjából harminc évvel később épült, mint a Fontana delle Tartarughe. Az épületben ma egy amerikai oktatási központ működik, udvara szabadon látogatható. Jegyzetek
Fontana delle Tartarughe

Fontana delle Tartarughe (Schildpaddenfontein) is een fontein aan de Piazza Mattei in de wijk (rione) Sant'Angelo in de Italiaanse hoofdstad Rome. De familie Mattei, die haar paleis aan het plein had, gaf in 1581 opdracht voor de bouw van de fontein naar een ontwerp van Giacomo della Porta. Na vervaardiging van de bronzen door Taddeo Landini (± 1550/1561 - 1596), werd de fontein in 1588 in gebruik genomen. Aan de beelden van vier efebes, in identieke maar gespiegelde houdingen gezeten op kleine dolfijnen, werden bij een restauratie in 1658 vier schildpadden toegevoegd door Gianlorenzo Bernini of Andrea Sacchi. Het lijkt of de efeben ze omhoog duwen om te drinken. Oorspronkelijk zou een deel in marmer worden uitgevoerd, een steensoort die betrekkelijk snel erodeert onder invloed van water. Ook waren er in eerste instantie acht dolfijnen, maar vier extra spuitmonden namen te veel van de waterdruk weg. De bovenste dolfijnen werden elders gebruikt en hun vermoedelijke plaats later ingenomen door de schildpadden. De schildpadden zijn meermaals gestolen en ten slotte door de stad Rome overgebracht naar de Capitolijnse Musea. De schildpadden die nu te zien zijn in de fontein zijn in feite kopieën. Externe link (it) Thais.it: Fontana delle Tartarughe
Fontana delle Tartarughe w Rzymie

Fontana delle Tartarughe (pol. Fontanna żółwi) – renesansowa fontanna w rzymskim rione Sant’Angelo z końca XVI wieku. Lokalizacja Fontanna znajduje się na niewielkim placu Mattei. W XVI wieku był to placyk otoczony zabudowaniami należącymi do potężnej rodziny Matteich. Historia W 1570 ukończono prace przy odrestaurowanym akwedukcie miejskim Aqua Virgo, którym doprowadzono wodę do gęsto zaludnionych dzielnic Rzymu na terenie Campo Marzio. Zaplanowano budowę nowych fontann, z których jedna miała zostać wzniesiona na nieistniejącej dzisiaj Piazza Giudia. Muzio Mattei, zobowiązując się do utrzymywania w czystości fontanny i wyłożenia kamieniem jej otoczenia, wpłynął na przeniesienie lokalizacji na plac przed swoją rezydencją. Fontanna prawdopodobnie powstała według projektu Giacomo della Porta w 1581. Prace rzeźbiarskie powierzono Taddeo Landiniemu. Artysta miał wykonać czterech efebów i osiem delfinów. Prace ukończono w 1588. Umieszczono tylko cztery delfiny, gdyż słabe ciśnienie nie pozwalało na większą rozbudowę monumentu. Pozostałe cztery delfiny użyto przy budowie Fontana della Terrina, znajdującej się początkowo na Campo de’ Fiori, a obecnie na placu przy kościele Chiesa Nuova. Żółwie zostały dodane w 1658 na życzenie papieża Aleksandra VII. Ich wykonanie przypisywane jest Berniniemu i Sacchiemu. Oryginalne żółwie znajdują się w Muzeach Kapitolińskich. Przypisy
Fonte das Tartarugas

A Fonte das Tartarugas ou Fontana delle Tartarughe é uma das mais belas fontes de Roma, sob o ponto de vista artístico, projetada por Giacomo Della Porta (1540-1602), e executada, provavelmente, por Taddeo Landini. Outros atribuem a criação a Rafael Sanzio. Admira-se quatro rapazes, que seguram com a mão e um pé, quatro golfinhos, enquanto, com a outra mão, seguram quatro pequenas tartarugas no ato de beberem na concha superior. A fonte encontra-se na Praça Mattei, meio estrangulada entre vários palácios, ao ingresso do antigo Ghetto, antigo bairro judeu em Roma.
Sköldpaddsfontänen

Sköldpaddsfontänen, italienska Fontana delle Tartarughe, är en fontän belägen på Piazza Mattei strax norr om det forna gettot i Rom. Den behagfulla fontänen uppfördes mellan 1581 och 1588 efter ritningar av Giacomo della Porta på uppdrag av den romerska adelsfamiljen Mattei. Fyra nakna ynglingar stödjer sig på delfiner för att hjälpa upp de kämpande sköldpaddorna till vattnet. Ynglingarna och delfinerna, skulpterade av Taddeo Landini, fanns med från början, men sköldpaddorna tillkom inte förrän 1658. Vissa källor anger Bernini som upphovsman till dessa. Källor Togstad, Anne Kristine (2005) (på engelska) ( PDF). Fontana delle Tartarughe: The Iconography of a Roman Fountain. Oslo: University of Oslo. OCLC 702142777. http://www.aktogstad.com/wp-content/uploads/2014/01/hovedoppgave270405.pdf. Läst 28 december 2015 Arkiverad 6 januari 2016 hämtat från the Wayback Machine. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sköldpaddsfontänen.