NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Papieski Uniwersytet Gregoriański

Papieski Uniwersytet Gregoriański – uczelnia Kościoła Katolickiego z siedzibą w Rzymie zajmująca się naukami humanistycznymi, zwłaszcza teologią i filozofią. Jest najstarszym uniwersytetem papieskim. Historia W 1551 Ignacy Loyola, założyciel Towarzystwa Jezusowego, utworzył w jednym z pałaców rzymskich położonych na stoku Kapitolu, przy Via Capitolina (obecnie Piazza d’Aracoeli), pierwszą szkołę jezuicką wraz z biblioteką, która nosiła początkowo nazwę Kolegium Rzymskiego. Przedsięwzięcie to okazało się bardzo udane. W krótkim czasie nastąpił tak duży wzrost liczby studentów, że trzeba było pomyśleć o zmianie siedziby uczelni. W 1584 papież Grzegorz XIII erygował nową siedzibę przy placu o tej samej nazwie (piazza del Collegio Romano). Od tego papieża, który był fundatorem i pierwszym opiekunem uczelni, pochodzi jego potoczna nazwa Gregoriana. W 1773 z powodu rozwiązania zakonu jezuitów kolegium zostało przekazane w ręce księży diecezji rzymskiej. W 1824 papież Leon XII oddał kolegium na nowo w opiekę odrodzonemu Towarzystwu Jezusowemu. Zadanie to zakon spełnia do dziś. W 1873 Kolegium Rzymskie zostało kolejny raz przeniesione. Nową siedzibą był gmach znajdujący się w Rzymie przy Via del Seminario Palazzo Borromeo. W tym samym roku papież Pius IX nadał uczelni tytuł Papieskiego Uniwersytetu Kolegium Rzymskiego. Ponadto Rektor Kolegium otrzymał od papieża prawo używania tytułu „Rektora Papieskiego Uniwersytetu Gregoriańskiego”. Po I wojnie światowej papież Benedykt XV, a następnie jego następca Pius XI rozpoczęli starania o przeniesienie Papieskiego Uniwersytetu Gregoriańskiego do budynku, który odpowiadałby bardziej potrzebom dydaktycznym. Inauguracja nowej siedziby przy Piazza Pilota nastąpiła 6 listopada 1930 roku. Dwa lata później zostały utworzone wydziały Misjologii i Historii Kościoła, a w 1951 powstał Wydział Nauk Społecznych. Około 3 tys. studentów pochodzi z ponad 130 krajów i 5 kontynentów, z ponad 800 diecezji i 84 zgromadzeń zakonnych. Międzynarodowe jest również grono wykładowców, pochodzących z ok. 40 krajów. Struktura Uczelnia składa się z sześciu wydziałów: Wydział Teologii Wydział Prawa Kanonicznego Wydział Filozofii Wydział Historii Kościoła i Kościelnych Dóbr Kulturowych Wydział Misjologii Wydział Nauk Społecznych i dwóch instytutów: Instytut Duchowości Instytut Psychologii. Oprócz tego w uczelni funkcjonują różnego rodzaju centra. Atenea przyłączone Papieski Instytut Biblijny (Biblicum) Papieski Instytut Wschodni Wykładowcy Absolwenci Przypisy Bibliografia Historia Papieskiego Uniwersytetu Gregoriańskiego oficjalnej stronie uczelni.. unigre.it. [zarchiwizowane z tego adresu (2012-03-15)]. (wł.). Gregoriana: najstarszy uniwersytet papieski [data publikacji 03-11-2006]
Gregoriana

Gregoriana (italienska: Pontificia Università Gregoriana) är ett romersk-katolskt universitet i Rom. Universitetet grundades 1551 som Collegio Romano av jesuitordens grundare Ignatius av Loyola. Det var ursprungligen beläget vid foten av Capitolium, men det flyttades redan under Gregorius XIII (1572–1585) till en tomt mellan Pantheon och Via del Corso. Omkring 300 år senare, 1873, lät Pius IX flytta universitetet till dess nuvarande plats vid Piazza della Pilotta, vid foten av Quirinalen. En rad blivande påvar har studerat vid Gregoriana, däribland Innocentius XIII, Pius XII, Paulus VI och Johannes Paulus I. Även helgonen Aloysius Gonzaga, Roberto Bellarmino och Maximilian Kolbe har varit studenter vid Gregoriana. Externa länkar Pontificia Università Gregoriana
Папський Григоріанський університет

Па́пський Григоріа́нський університе́т (лат. Pontificia Universitas Gregoriana, лат. Universitas Gregoriana Societatis Jesu) — університет в Римі, заснований у 1551 році Ігнатієм Лойолою і Франциском Борджа і названий на початку Scuola di grammatica, d'umanita e dottrina cristiniana («Школа граматики, гуманітарних наук і християнського вчення»); був відомий також як Collegium Romanum (Римська колегія). Григоріанський університет має факультети богослов'я, філософії, канонічного права, історії Церкви, місіології, суспільних наук. При університеті існують інститути духовного життя, психології, релігійних досліджень, а також Вища школа латинської мови і літератури. Актуальна кількість студентів, які навчаються на всіх факультетах та університетських програмах: ≈12 000 Історія Кафедри богослов'я та філософії Григоріанського університету були засновані у 1553 році і мали право присвоювати вчені ступені, згідно з Апостольським посланням Sacrae religionis (1552) папи Юлія III. Для іноземних студентів при Григоріанському університеті були відкриті Германська (заснована в 1552), Грецька (заснована в 1557), Англійська (заснована в 1578), Угорська (заснована в 1579, в 1580 об'єднана з Німецькою), Польська (заснована в 1582), Маронітська (заснована в 1584) і Шотландська (заснована в 1600) колегії. Значення університету для Церкви і випускних оцінок студентів при нестачі коштів спонукали папу Григорія XIII заново визначити академічні права університету (конституція Quanta in vinea, 1578) і забезпечити матеріальні умови навчання, а також збудувати нову будівлю (1582—1584); на знак вдячності за заслуги цього папи університет і був названий Григоріанським. Після розпуску Ордена єзуїтів (1773) Григоріанським університетом керувала колегія з трьох кардиналів, коли ж орден був відновлений, папа Лев XII видав постанову Cum multa in Urbe (1824), згідно з яким Григоріанський університет знову був переданий єзуїтам. В 1876 папа Пій IX доповнив Григоріанський університет факультетом канонічного права (що було підтверджено папою Левом XIII в 1896); в 1918 була організована кафедра аскетичного і містичного богослов'я (з 1958 — Інститут богослов'я духовного життя). В 1924 папа Пій XI заснував Вищу школу латинської мови і літератури, а в 1928 об'єднав Григоріанський університет з Папським Біблійним інститутом і Папським Східним інститутом. В 1932 папа Пій XI наказав відкрити в Григоріанському університеті факультет історії Церкви і місіології. У 1970 при богословському факультеті Григоріанського університету створено Папський інститут «Regina mundi», призначений для черниць, які бажають отримати вищу богословську освіту. У 1971 при Григоріанському університеті відкрито Інститут психології та Інститут релігійних досліджень. У 1972 в Григоріанському університеті створено факультет суспільних наук. Ректори Випускники Серед випускників Григоріанського університету — 20 святих, 29 блаженних і 14 римських пап. Викладачі Йозеф Віцкі — швейцарський історик. Примітки Посилання Офіційна сторінка Папського Григоріанського Університету
Kathedrale von Acquapendente

Die Kathedrale von Acquapendente oder die Basilika vom Heiligen Grab (italienisch Basilica Santo Sepolcro) ist eine Kirche im mittelitalienischen Acquapendente. Die ursprünglich romanische Kirche dient als Konkathedrale des Bistums Viterbo mit dem Titel einer Basilica minor. Geschichte Die Gründung der Kirche geht der Überlieferung nach auf die heilige Mathilde (895–968) zurück, der Mutter von Otto I. dem Großen. Sie hielt auf ihrer Reise nach Rom in Acquapendente und veranlasste hier im Rahmen ihrer Schwangerschaft den Bau einer Kirche; aus dieser Zeit stammt die Krypta. Die heutige dreischiffige Kirche wird auf das 12. Jahrhundert datiert und wurde zunächst als Klosterkirche der Benediktiner genutzt. Mit Schaffung des Bistums Acquapendente 1649 wurde die Kirche zur Kathedrale erhoben. Die romanische Basilika wurde im Laufe des 18. Jahrhunderts mehrfach umgebaut und barockisiert, die heutige klassizistische Fassade stammt von Nicola Salvi. Die ursprüngliche Struktur der Kirche wurde während der Restaurierungsarbeiten sichtbar, die nach den Bombenangriffen des Zweiten Weltkriegs notwendig wurden. Dabei stellte sich heraus, dass die Schiffe vormals durch zwei Säulenreihen unterteilt waren, die sich in Form und Anzahl unterschieden, vier Säulen auf der linken Seite und drei auf der rechten. Den Titel der Basilica minor trägt die Kathedrale ab immemorabili. Mit der Zusammenlegung verschiedener Bistümer 1986 in das Bistum Viterbo wurde die Kathedrale zur Konkathedrale. Die frühere Pilgerkirche ist heute wieder Station auf der Via Francigena. Ausstattung Über dem Eingangsportal befindet sich eine Nische mit der Kopie der Büste von Papst Innozenz X., deren Original des Bildhauers Alessandro Algardi aus dem Jahr 1652 im Bischofspalast aufbewahrt wird. Wertvoll sind zwei Basreliefs an der Vorderseite der Ambos, vermutlich von Agostino di Duccio (1418–1481). An der rechten Wand, in der Nähe der Sakramentskapelle, hängt ein Altarbild aus glasiertem Terrakotta von Jacopo Beneventano, das 1522 für die Kirche San Pietro in Auftrag gegeben und 1881 in die Kathedrale kam. Hinter dem Altar steht das wertvolle hölzerne Chorgestühl, das zwischen 1685 und 1688 beim Bildhauer Matteo Monsù gefertigt wurde. Am unteren Ende des Mittelschiffs befindet sich ein Travertin-Taufbecken aus der Kirche San Vittoria, das die zwölf Apostel darstellt. Weblinks Cattedrale Santo Sepolcro auf visitlazio.com (italienisch) Einzelnachweise
Acquapendente Cathedral

Acquapendente Cathedral (Italian: Duomo di Acquapendente, Basilica Cattedrale di San Sepolcro) is a Roman Catholic cathedral, dedicated to the Holy Sepulchre, in the town of Acquapendente in Lazio, Italy. Formerly the episcopal seat of the Diocese of Acquapendente, it is now a co-cathedral in the Diocese of Viterbo. History The building was in origin the church of a former Benedictine monastery. During the Middle Ages the church was very popular as a destination for pilgrims and cripples seeking miraculous cures. It was made a cathedral in 1649 as the seat of the Bishop of Acquapendente, a diocese created in that year in succession to the suppressed Diocese of Castro del Lazio, from the former cathedral of which it received many treasures and furnishings, and the relics of Saint Bernard of Castro. The bishopric was united on 27 March 1986 with several others to form the Diocese of Viterbo, Acquapendente, Bagnoregio, Montefiascone, Tuscania e San Martino al Monte Cimino (renamed in 1991 the Diocese of Viterbo), in which Acquapendente Cathedral is a co-cathedral. It has also traditionally enjoyed the status of a basilica minor. Description Originally the church of a former Benedictine monastery, the present building began as a Romanesque church of the 12th century. It has been the object of many attempts at beautification over the centuries, however, particularly since becoming a cathedral, and the original structure is overlaid by the many later works, largely of painted terracotta and stucco, such as the Neoclassical west front. The crypt, which dates from the second half of the 10th century and is thus older than the main structure, is of especial interest, for its unusual arrangement of pillars, which divide the space into nine small aisles, and for the elaborately carved zoomorphic capitals of the pillars themselves. The crypt also contains a blood-stained stone said to come from the Holy Sepulchre in Jerusalem, whence the dedication. The cathedral also contains two bas-reliefs credited to Agostino di Duccio: Tobias and the Angel and the Victory of Saint Michael over the Dragon. References External links GCatholic.org: Diocese of Viterbo Catholic Hierarchy: Diocese of Acquapendente [self-published] Official website of the comune: Romanesque crypt with nine aisles (in Italian)
Catedral basílica del Santo Sepulcro (Acquapendente)

La Catedral Basílica del Santo Sepulcro​ o simplemente Catedral de Acquapendente​​ (en italiano: Basilica Cattedrale del S. Sepolcro) Es una catedral católica, dedicada al Santo Sepulcro, en la ciudad de Acquapendente en Lazio, Italia. Antiguamente sede episcopal de la diócesis de Acquapendente, hoy es co-catedral en la diócesis de Viterbo.​ El edificio fue en su origen la iglesia de un antiguo monasterio benedictino. Durante la Edad Media, la iglesia era muy popular como destino de peregrinos y lisiados que buscaban curaciones milagrosas. Se convirtió en una catedral en 1649 como la sede del obispo de Acquapendente, una diócesis creada en ese año en sucesión a la suprimida Diócesis de Castro del Lazio, de la antigua catedral de la que recibió muchos tesoros y mobiliario, y las reliquias de San Bernardo de Castro. El obispado se unió el 27 de marzo de 1986 con varios otros para formar la diócesis de Viterbo, Acquapendente, Bagnoregio, Montefiascone, Tuscania y San Martino al Monte Cimino (rebautizada en 1991 la Diócesis de Viterbo), en la que la Catedral de Acquapendente es una catedral . También ha disfrutado tradicionalmente de la condición de basílica menor. Véase también Iglesia católica Santo Sepulcro Referencias
Cathédrale d'Acquapendente

La cathédrale d'Acquapendente est une église catholique romaine d'Acquapendente, en Italie. Il s'agit d'une cocathédrale du diocèse de Viterbe. Notes et références Liens externes Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Annexes Liens internes Liste des cathédrales d'Italie Portail de l’architecture chrétienne Portail du Latium Portail du catholicisme
Concattedrale di Acquapendente

La cattedrale del Santo Sepolcro è il principale luogo di culto della città di Acquapendente, nel Lazio, e concattedrale della diocesi di Viterbo. La cattedrale è una basilica del X secolo in stile romanico e appartenente storicamente all'ordine benedettino. È dedicata al Santo Sepolcro perché vi è conservata una pietra macchiata di sangue che secondo la tradizione proveniente dal Santo Sepolcro di Gerusalemme. Ha la dignità di basilica minore oltre ad essere monumento nazionale. Storia La cattedrale di Acquapendente è stata edificata nel X secolo ed è legata ad una leggenda secondo cui Matilde di Westfalia, madre dell'imperatore Ottone I, in viaggio dalla Germania verso Roma per costruirvi una chiesa dedicata al Santo Sepolcro, fu costretta a fermarsi ad Acquapendente perché i muli che portavano l'oro necessario alla fondazione non volevano più proseguire. L'imperatrice ebbe in sogno la spiegazione di quanto accaduto: per volontà divina era ad Acquapendente che la chiesa doveva essere eretta. La basilica è a tre navate divise da pilastri, con transetto e abside sopraelevati, al di sotto dei quali si estende la cripta in stile romanico dell'XI secolo, articolata in trentaquattro campate coperte da volte a crociera impostate su ventiquattro colonne. Nella cripta si trova il sacello contenente la reliquia del Santo Sepolcro, una struttura che riproduce in miniatura la chiesa del Santo Sepolcro di Gerusalemme. Sono presenti anche due bassorilievi accreditati ad Agostino di Duccio: L'Angelo e Vittoria di San Michele sul drago e Tobiolo. Nel periodo medioevale, la basilica era frequentata da pellegrini e da crociati, essendo situata sulla Via Francigena diretta a Roma. Ha assunto il titolo di cattedrale dal 1649 ed è stata oggetto nel corso dei secoli di numerosi interventi di abbellimento. La facciata dell'edificio è frutto di lavori di restauro promossi nel 1746 da papa Benedetto XIV, lavori che interessarono anche l'interno. E presente nel transetto di sinistra un organo a canne della Fabbrica Pinchi di Foligno. Note Voci correlate Diocesi di Acquapendente Cattedrali in Italia Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla concattedrale del Santo Sepolcro Collegamenti esterni (EN) Concattedrale di Acquapendente, in GCatholic.org. Concattedrale di Acquapendente, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Роана

Роа̀на (на италиански и на венециански: Roana, на местен диалект: Robàan, Робаан) е община в Северна Италия, провинция Виченца, регион Венето. Разположена е на 1001 m надморска височина. Населението на общината е 4321 души (към 2015 г.). Административен център на общината е село Канове (Canove). Източници Външни препратки Уебсайт на общината
Roana

Roana (cimbri Robaan ) és un municipi italià, dins de la província de Vicenza. Fou un dels municipis de la Federació de les Set Comunes, on hi vivien membres de la minoria alemanya dels cimbris. Comprèn les fraccions de Camporovere (Camporube), Canove (Roan), Cesuna (Ka-Sune), Mezzaselva (Mitteballe), Roana (Robaan) i Treschè Conca (Sklada). A la fracció de Mezzaselva encara s'hi parla el cimbri. Des del 2006 s'hi celebra la festa Hoga Zait (temps alt), dedicada a la cultura dels cimbris. L'any 2007 tenia 3.765 habitants. Limita amb els municipis d'Asiago, Rotzo, Caltrano, Cogollo del Cengio i Valdastico. Administració
Roana

Die Gemeinde Roana (zimbrisch: Robaan oder Rowaan, deutsch veraltet: Rain oder Rovan) ist eine Streusiedlung mit 4130 Einwohnern (Stand 31. Dezember 2024) auf der Hochfläche von Asiago in der Provinz Vicenza in Nordostitalien. Sie gehört zu der deutschen Sprachinsel der Sieben Gemeinden. Die Sprachinsel Gemäß einer Untersuchung von 2012 gibt es in der Fraktion Mitteballe (= Mittewald) noch einige wenige Sprecher, die das Zimbrische vor allem in Erinnerungskontexten verwenden. Im zimbrischen Dialekt heißt die Gemeinde Robaan oder Rowaan. Die Fraktionen haben neben den italienischen auch deutsche Namen: Camporovere (zimbrisch Kamparübe), Canove (Roan), Cesuna (Ka-Sune), Mezzaselva (Mittebald/Toballe), Roana (Robaan) und Treschè Conca. Obwohl Roana der Hauptort der Gemeinde ist, liegt der Gemeindesitz in der Fraktion Canove. Geschichte Im Ersten Weltkrieg verlief die Front zwischen Österreich und Italien ganz in der Nähe. Nach dieser Zeit ging die Einwohnerzahl des Hauptortes von vorher fast 8000 bis zum Anfang der 1980er Jahre ständig zurück. Kultur Seit den 2000er-Jahren ist das Interesse an der zimbrisch-deutschen Tradition wieder lebendig geworden. Seit 2006 gibt es die Hoga Zait („Hohe Zeit“), ein Fest, das der zimbrischen Kultur gewidmet ist. Im Jahr 2007 wurde ein Büro eröffnet, das sich mit der zimbrischen Sprache und Kultur beschäftigt. Sehenswürdigkeiten Die hohe Steinbrücke von Roana (ponte di Roana) wurde um 1906 unter großen technischen Schwierigkeiten erbaut, im Zweiten Weltkrieg zerstört und dann wieder aufgebaut. Der kleine künstliche See im Ortsteil Spilleck zieht Badegäste an, seit er als Badesee ausgebaut wurde. Persönlichkeiten Benito Gramola, Historiker und Schriftsteller Loris Vellar (* 1950), Eisschnellläufer Floriano Martello (* 1952), Eisschnellläufer Enrico Fabris (* 1981), Eisschnellläufer Gemeindepartnerschaften Deutschland Velden bei Landshut, Bayern Italien Poiana Maggiore, Provinz Vicenza Literatur Agostino Dal Pozzo: Storia del comune di Roana. In: Vita di Giazza e Roana 26, 1976, S. 35–37. Bernhard Wurzer: Die deutschen Sprachinseln in Oberitalien. Athesia, Bozen 1998. Weblinks Sieben Gemeinden – Site auf Italienisch und Zimbrisch Nachweise
Roana

Roana est une commune italienne de la province de Vicence dans la région Vénétie en Italie. Administration Hameaux Camporovere, Canove, Cesuna, Mezzaselva, Roana, Treschè Conca Communes limitrophes Asiago (Italie), Caltrano, Cogollo del Cengio, Rotzo, Valdastico Personnalités liées Angelo Galvan (1920-1988), sauveteur lors de la catastrophe du Bois du Cazier. Italo Slaviero (1914-1982), coureur cycliste italien. Notes et références Portail de la Vénétie
Roana

Roana település Olaszországban, Veneto régióban, Vicenza megyében. Lakosainak száma 4154 fő (2023. január 1.). Roana Rotzo, Caltrano, Cogollo del Cengio, Asiago és Valdastico községekkel határos. Népesség A település népességének változása: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Roana

Roana is een gemeente in de Italiaanse provincie Vicenza (regio Veneto) en telt 4004 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 78,3 km², de bevolkingsdichtheid is 51 inwoners per km². De volgende frazioni maken deel uit van de gemeente: Camporovere, Canove, Cesuna, Mezzaselva, Roana, Treschè Conca. Demografie Roana telt ongeveer 1773 huishoudens. Het aantal inwoners steeg in de periode 1991-2001 met 4,6% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie De gemeente ligt op ongeveer ~ 1000 m boven zeeniveau. Roana grenst aan de volgende gemeenten: Asiago, Caltrano, Cogollo del Cengio, Rotzo, Valdastico. Trivia De gemeente Roana kent ook een Duitstalige minderheid die Zimbern wordt genoemd. Externe link http://www.comune.roana.vi.it
Roana

Roana – miejscowość i gmina we Włoszech, w regionie Wenecja Euganejska, w prowincji Vicenza. Według danych na rok 2004 gminę zamieszkiwało 3765 osób, 48,3 os./km². Linki zewnętrzne Źródło danych: Istituto Nazionale di Statistica strona internetowa gminy
Roana

Roana é uma comuna italiana da região do Vêneto, província de Vicenza, com cerca de 3.765 habitantes. Estende-se por uma área de 78 km², tendo uma densidade populacional de 48 hab/km². Faz fronteira com Asiago, Caltrano, Cogollo del Cengio, Rotzo, Valdastico. Faz parte da União Montana das Sete Comunas. Demografia Geografia A comuna de Roana é composta por 6 regiões que são: Camporovere, Canove, Cesuna, Mezzaselva e Treschè Conca. Na região de Mezzaselva ainfa parte da população conhece e é capaz de usar a linguagem címbrica, de origem germânica, (falado também nas proximadades de Trentino Luserna). Esporte Roana é a comuna onde viveu e cresceu, a campeão Enrico Fabris, que ganhou três medalhas olímpicas nos Jogos Olímpsicos de Turim, em 2006. Personalidades de Roana Benito Gramola, escritor e historiador Enrico Fabris, patinador. Referências
Роана

Роана (итал. Roana) — коммуна в Италии, располагается в провинции Виченца области Венеция. Население составляет 3765 человек, плотность населения составляет 48 чел./км². Занимает площадь 78 км². Почтовый индекс — 36010. Телефонный код — 0424. Покровительницей населённого пункта считается святая Иустина. Праздник ежегодно празднуется 7 октября. История Роаны В XIII-XVIII веках город входил в состав Федерации Семи Общин на юге Тироля (Роана, Ротцо, Энего, Фодза, Азиаго, Галлио, Лузиана). ФСО была декларирована в 1310 году, de facto же существовала ещё с 1259 года. 20 февраля 1404 года Федерация Семи Общин объявила о присоединении к Венецианской республике, которая, со своей стороны, гарантировала их привилегии в течение следующих четырёх сотен лет. Соблюдалась оная гарантия чуть дольше: 403 года. Федерация была ликвидирована "наглой волею" Наполеона I, по его приказу, в 1807 году. На Венском конгрессе справедливость не была восстановлена - и территория Федерации отошла к Австрийской империи. 21 октября 1866 года, после поражения Австрии, территория ФСО была присоединена к Итальянскому королевству. В 1906 г. в Роане был возведён высотный мост (Steinbrücke von Roana, Рonte di Roana), считавшийся чудом технической мысли того времени. Ныне ФСО более известна как «Семь муниципалитетов Плато» и в 2006 году была поделена между провинциями Виченца и Тренто. Роана осталась в провинции Виченца. Города-побратимы Пояна-Маджоре, Италия Фельден, Германия Примечания Ссылки Официальный сайт населённого пункта (итал.)
Роана

Роана (итал. Roana) је насеље у Италији у округу Виченца, региону Венето. Према процени из 2011. у насељу је живело 1093 становника. Насеље се налази на надморској висини од 1021 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 4.317 становника. Партнерски градови Фелден, Poiana Maggiore Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Роана

Роана (італ. Roana, вен. Roana) — муніципалітет в Італії, у регіоні Венето, провінція Віченца. Роана розташована на відстані близько 460 км на північ від Рима, 85 км на північний захід від Венеції, 38 км на північ від Віченци. Населення — 4343 особи (2014). Щорічний фестиваль відбувається 7 жовтня. Покровитель — Santa Giustina. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 138 іноземців з 24 країн, серед них 37 громадян країн Євросоюзу та 11 громадян України. Сусідні муніципалітети Азіаго Ротцо Кальтрано Коголло-дель-Ченджо Вальдастіко Див. також Список муніципалітетів провінції Віченца Примітки