NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Remete Szent János temploma

A palermói Remete Szent János temploma egykor egy kolostor része volt, ma múzeum. Az épület dísztelen, kocka alakú épületelemek kompakt sorozata ezeket öt pirosra festett kupola koronázza. A 19. században helyreállított épület nagyrészt dísztelen, többszörös bolthajtások által meghatározott belső térben látható. Kőfaragásai kiemelik az épület megkülönböztetett, szimbolikus jelentőségét. A templomhoz tartozik egy kicsi, páros oszlopokkal körbefogott kerengő. Története A templom épülete több különböző korban épült részből áll. A jelenlegi templom helyén a 6. században már állt egy Szent Hermesznek (Sant'Ermete) ajánlott templom. A 10. században arab stílusban épült a San Giovanni degli Eremiti kolostor elődje. Ez egy négyszögletesen körbe falazott udvarból állt, északi oldalán egy oszlopsorral, amihez keleten egy 6 x 18 méteres terem csatlakozott. A terem közepét öt négyzetes oszlop osztotta két hajóra. Mind a 12 így keletkezett keresztfejet keresztboltozat zárja le. A templom építését II. Roger röviddel királlyá szentelését követően, 1130-ban rendelte el, a latin kolostor részeként, s 1143-ban szentelték fel. Az udvar északi fala alkotta a templom déli falát. A kerengőbe építették be az eredeti arab termet a többi részből alakították ki a sekrestyét. 1464-ben a San Martino delle Scale bencés kolostor részévé vált. A kolostort 1524-ben a monreali bencések tulajdonába adták, s az ezt követő századokban a templom a kolostor része volt. Építészete A templom épülete az arab–normann építészet jellegzetes alkotása. Messziről magára vonja a szemlélődök figyelmét a templomot koronázó öt vörös színű kupola. Az ilyen kupolák a fátimida kultúrára voltak jellemzők. Az antalkereszt alaprajzú templom nyugat-keleti irányú széles főhajóját két nagyobb, hengeres dobon elhelyezkedő kupola koronázza. A kereszthajó, aminek a szélessége a főhajó szélességének a felét sem éri el, a főhajóhoz annak keleti végébe csatlakozik. A változó magasságú kereszthajón három kisebb kupola látható. A kereszthajó magossága a főhajótól délre elhelyezkedő részen azonos a főhajó magosságával. Itt látható az első kisebb kupola. A két hajó találkozásánál a kereszthajó magasabb, mint a főhajó. Ezt a részt is egy kisebb kupola díszíti. Ennek a résznek a keleti falából türemkedik ki a templom főhajójához csatlakozó apszis. A kereszthajó északi szárnyára épült a templom harangtornya, amelynek legfelső szintjét hármas vakárkádba zárt csúcsíves ablak díszíti, és egy kisebb kupola fedi. Az épület keleti homlokzatának a fala zárja magába a kereszthajótól délre megmaradt egykori arab termet. Ezen a falon csak lőrésszerű nyílásokat látunk. Megmaradt az eredeti arab építmény déli fala is, a nyugati fal teljesen megsemmisült. Források "Az arab–normann Palermo, valamint Cefalù és Monreale székesegyházai" (pdf). UNESCO Sicily Heritage Foundation. Hozzáférés: 2016. április 11..
San Giovanni degli Eremiti

De San Giovanni degli Eremiti (Italiaans: Chiesa di San Giovanni degli Eremiti: De kerk van St. Jan de kluizenaar) is een zesde-eeuwse kerk in de Siciliaanse hoofdstad Palermo. Tijdens de Arabische overheersing van Sicilië werd het gebouw in gebruik genomen als moskee. Onder de heerschappij van koning Rogier II werd het gebouw in 1136 weer een kerk en sindsdien wordt zij beheerd door de Congregatie van Montevergine. In de afgelopen eeuwen is de kerk vele malen verbouwd. Hierdoor zijn in het bouwwerk zowel islamitische als romaanse en gotische invloeden te herkennen. De kerk staat bekend om zijn opvallende rode koepels, die zeer kenmerkend zijn voor de Arabisch-Normandische architectuur van het Sicilië van de twaalfde eeuw. In zijn Diary of an Idle Woman in Sicily (1881) beschreef F. Elliot de kerk als: "...helemaal oosters en met haar vijf koepels zou zij zo in Bagdad of Damascus kunnen staan". De kerk is sinds 2015 onderdeel van de werelderfgoedlijst-inschrijving Arabisch-Normandisch Palermo en de kathedralen van Cefalù en Monreale. Zie ook Lijst van voormalige moskeeën in Italië & Malta
Villa d’Este

Villa d'Este je vila v italském Tivoli nedaleko Říma. Je postavena v renesančním slohu a tvoří jednu z vrcholných ukázek italské klasické i zahradní architektury. V roce 2002 byla stavba i s přilehlými zahradami zařazena mezi kulturní památky světového dědictví UNESCO. Historie Vilu nechal postavit kardinál Ippolito II. d’Este (1509–1572), druhorozený syn Alfonse I. d’Este, vévody ferrarského, a vnuk papeže Alexandra VI. ze strany matky, Lucrezie Borgie. Rod d'Este vládl Ferraře od roku 1393 a prosluli jako patroni umění a renesančních humanistických učenců. Jako druhorozený syn byl Ippolito předurčen pro církevní dráhu; arcibiskupem milánským se stal už v deseti letech. Ve věku 27 let byl vyslán na francouzský dvůr, kde se stal poradcem francouzského krále Františka I., a roku 1540 se stal členem královské Tajné rady. Ve třiceti letech byl na žádost krále jmenován papežem Pavlem III. kardinálem. Díky svým církevním a královským kontaktům se stal jedním z nejbohatších kardinálů své doby, s odhadovaným ročním příjmem 120 000 skudů. Byl štědrým mecenášem umění, podporoval mimo jiné sochaře Benvenuta Celliniho, hudebníka Giovanniho Pierluigiho da Palestrina a básníka Torquata Tassa. Přestože měl obrovské příjmy, neustále se potýkal s dluhy. Nový francouzský král, Jindřich II., jej vyslal jako vyslance do Říma, kde sehrál významnou roli v politickém a společenském životě města. Zdálo se, že má nakročeno stát se papežem, a do této ambice investoval veškeré své prostředky i vliv. V době reformace a tridentského koncilu však jeho okázalý životní styl působil proti němu. Jeho první kandidaturu na papeže v roce 1549, podporovanou francouzským králem, zablokoval habsburský císař. d'Este se rychle vzdal kandidatury, podpořil habsburského kandidáta a byl za to 3. prosince 1549 odměněn Kolegiem kardinálů doživotním jmenováním guvernérem města Tivoli. Tento titul mu vyhovoval, neboť byl již tehdy vášnivým sběratelem starožitností a funkce mu dávala pravomoc nad oblastí Hadriánovy vily a dalších právě odkrývaných památek. Svého cíle stát se papežem se však nikdy nevzdal – kandidoval celkem pětkrát, ale nikdy nebyl zvolen. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Villa d'Este na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Villa d'Este na Wikimedia Commons
Villa d'Este

Villa d'Este er en renæssancevilla med tilhørende haveanlæg i Tivoli øst for Rom. Villaen og haven blev anlagt af kardinal Ippolito II d'Este, der af pave Julius III blev udnævnt til statholder i Tivoli. Kardinalen havde store planer for sin residens, som blev indrettet i et gammel benediktinerkloster, der blev omdannet efter renæssancens idealer. Ikke mindst blev der anlagt en stor have, der er præget af mange springvand. Villa d'Este blev i 2001 optaget på UNESCOs verdensarvsliste, fordi renæssancens design og æstetik her demonstreres på enestående vis, og på grund af havens enestående indflydelse på indretning af haver i hele Europa. Kilder og henvisninger Officielt websted Arkiveret 14. januar 2018 hos Wayback Machine (engelsk)
Villa d’Este

Villa d’Este – willa znajdująca się w Tivoli niedaleko Rzymu. Arcydzieło architektury oraz projektowania ogrodów. Wpisana na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Villa d’Este została przebudowana na rozkaz kardynała Ippolito d’Este (1509–1572), syna Alfonsa I d’Este, księcia Ferrary i Modeny, oraz Lukrecji Borgii, córki papieża Aleksandra VI. Kolejny papież – Juliusz III mianował Ippolita zarządcą Tivoli i w prezencie dał mu villę. Całkowitej przebudowy dokonano według planów Pirro Ligorio i pod kierunkiem architekta-inżyniera z Ferrary – Alberto Galvani (nadwornego architekta rodziny d’Este). Głównym malarzem i dekoratorem wnętrz był Livio Agresti z Forlì. Od 1550 do jego śmierci w 1572 – kiedy villa była już niemal wykończona, Agresti stworzył budynek podobny do pałacu, otoczony wspaniałymi tarasowymi ogrodami w stylu późnego renesansu. Przypisy
Villa d'Este

Villa d'Este är ett italienskt palats med trädgård i manieristisk stil i staden Tivoli nära Rom. Den är med på Unescos världsarvslista. Villan uppfördes mellan 1550 och 1572 av kardinal Ippolito II av Este, son till Lucrezia Borgia och Ferrara-fursten Alfonso I. Livio Agresti från Forlì ledde arbetet med den konstnärliga utsmyckningen inomhus och Pirro Ligorio var ansvarig för utformningen av trädgården. Han bistods av Thomaso Chiruchi från Bologna, när det gällde hydrauliken. Franz Liszt har skrivit pianostycket "Les Jeux d'Eaux à la Villa d'Este" som anknyter till villans vackra trädgård och fontäner. Källor Noter Se även Villa Hadrianus (romerskt palats utanför Tivoli) Externa länkar Tivoli - Villa d'Este - Illustrated information and description of Villa d'Este (engelska) Villa d'Este Villa Lante
Осерваторе Романо

„Осервато̀ре Рома̀но“ (на италиански: L'Osservatore Romano) е вестник във Ватикана, основан през 1861 година. Собственост на Светия престол, той излиза ежедневно на италиански, а седмично и на други езици, като отразява главно дейността на папата и Светия престол и събития, свързани с Католическата църква. Той не е официално издание на Светия престол, като тази функция се изпълнява от „Акта Апостолика Седис“. Бележки
L'Osservatore Romano

L'Osservatore Romano ("L'Observador Romà", en català) és el periòdic nacional de la Ciutat del Vaticà. Proveeix cobertura de totes les activitats públiques del papa, publica editorials escrits per membres importants del clergat de l'Església Catòlica, i imprimeix documents oficials després de ser autoritzats. Els seus lemes inclouen "unicuique suum" (a cadascú el seu propi) i "no praevalebunt" (els enemics de Déu i de l'Església no prevaldran), els quals estan impresos sota el títol en la pàgina inicial. La primera edició del periòdic va ser publicada a Roma l'1 de juliol de 1861, uns mesos després que fos proclamat el Regne d'Itàlia (el 17 de març de 1861). La frase «periòdic diari» va ser inclosa començant el 31 de març de 1862. Actualment, és publicat en diferents llengües: Diàriament en italià (1861) Setmanalment en francès (1949) Setmanalment en italià (1950) Setmanalment en anglès (1968) Setmanalment en espanyol (1969) Setmanalment en portuguès (1970) Setmanalment en alemany (1971) Mensualment en polonès (1980) Setmanalment en malaiàlam (2007) L'edició diària en la llengua italiana és publicada en hores de la vesprada, amb data de l'endemà. L'edició setmanal en l'idioma anglès va començar a ser publicada el 4 d'abril de 1968. Des del maig del 2012 aparegué amb un suplement mensual dedicat a les dones –Donne Chiesa Mondo–. que al 2016 es va transformar en revista, amb un comitè editorial coordinat, des del 2019, per la periodista Rita Pinci, que succeí en el càrrec Lucetta Scaraffia. Directors del periòdic Nicola Zanchini i Giuseppe Bastia (1861-1866) Augusto Baviera (1866-1884) Cessés Crispolti (1884-1890) Giovani Battista Casoni (1890-1900) Giuseppe Angelini (1900-1919) Giuseppe Dalla Torre digues Sanguinetto (1920-1960) Raimondo Manzini (1960-1978) Valerio Volpini (1978-1984) Mario Agnes (1984- fins a la seua mort, el 31 d'agost del 2007) Giovanni Maria Vian (2007-actualitat) Referències Vegeu també Ràdio vaticà Centre televisiu vaticà Enllaços externs L'Osservatore Romano (pàgina principal) L'Osservatore Romano (índex)
L'Osservatore Romano

L’Osservatore Romano (Římský pozorovatel) je deník Svatého stolce založený v roce 1861. Deník pokrývá především aktivity Svatého stolce a dění v církvi a oznamuje (a popřípadě i zveřejňuje) papežské dokumenty. Není ovšem oficiální publikací církve, kterou je věstník Acta Apostolicae Sedis. V hlavičce každého vydání jsou pod názvem deníku hesla Unicuique suum (Každému jeho) a Non praevalebunt (Brány pekla nezvítězí). V italštině vychází jako deník, v dalších sedmi jazycích pak v podobě stručných souhrnů nejdůležitějších článků vydávaných jednou týdně (francouzsky, anglicky, španělsky, portugalsky, německy a malajálamsky) či měsíčně (polsky). Dne 27. června 2015 zřídil papež František v rámci Římské kurie Dikasterium pro komunikaci, které spravuje i deník L'Osservatore Romano. Redakce sídlí na Via del Pellegrino ve Vatikánu. Současným šéfredaktorem deníku je od roku 2018 Andrea Monda. Přílohy a magazíny L'Osservatore della Domenica L'Osservatore della Domenica (Nedělní pozorovatel) byla ilustrovaná nedělní příloha k L'Osservatore Romano, založená roku 1934. V letech 1934 – 1951 vycházela pod názvem L'Osservatore Romano della Domenica. V prosinci roku 2007 bylo její vydávání ukončeno. Donne Chiesa Mondo Donne Chiesa Mondo (Svět ženské církve) je barevný měsíčník, věnovaný světu žen, který vychází od května 2012. L'Osservatore di Strada L'Osservatore di Strada (Pozorovatel ulice) je nedělní příloha k L'Osservatore Romano, která vychází od 29. června 2022 vždy první neděli v měsíci. Je věnována lidem na okraji společnosti, autory příspěvků jsou společně s profesionálními novináři bezdomovci, kteří je také následně na Svatopetrském náměstí distribuují. Šéfredaktoři Nicola Zanchini a Giuseppe Bastia (1861–1866) Augusto Baviera (1866–1884) Cesare Crispolti (1884–1890) Giovan Battista Casoni (1890–1900) Giuseppe Angelini (1900–1919) Giuseppe Dalla Torre di Sanguinetto (1920–1960) Raimondo Manzini (1960–1978) Valerio Volpini (1978–1984) Mario Agnes (1984–2007) Giovanni Maria Vian (2007–2018) Andrea Monda (2018–dnes) Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu L'Osservatore Romano na Wikimedia Commons Stránky deníku Vatican News
L'Osservatore Romano

L'Osservatore Romano (italiensk, Den romerske observatør) er Vatikanstatens officielle avis. Den blev grundlagt i 1861, og ejes af Vatikanet. I tillæg til at dække nyheder af interesse for Den katolske kirke, trykker den pavelige dokumenter, annonceringer af udnævnelser og fratrædelser. Den udkommer dagligt undtagen om søndagen. Derudover udkommer der ugentlige udgaver på andre sprog. Den første udgave af L'Osservatore Romano blev udgivet i Rom den 1. juli 1861, noget få måneder efter at Kongeriget Italien var blevet etableret den 17. marts 1861. Ordet daglig nyhedsavis blev lagt til den 31. marts 1862. Avisen bliver udgivet på forskellige sprog (sorteret efter år fra første udgivelse efter det enkelte sprog): Daglig på italiensk (1861) Ugentligt på fransk (1949) Ugentlig på italiensk (1950) Ugentlig på engelsk (1968) Ugentlig på spansk (1969) Ugentlig på portugisisk (1970) Ugentlig på tysk (1971) Månedlig på polsk (1980) Ugentlig på malayalam (2007) Den daglige italienske udgave af L'Osservatore Romano bliver udgivet om eftermiddagen med et omslag med datoen for den påfølgende dag. Dette skaber misforståelser. Den ugentlige engelske udgave kom ud den 4. april 1968. For øjeblikket bliver den distribueret til mere end 129 lande. Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
L'Osservatore Romano

L'Osservatore Romano (tal. za 'Rimski promatrač') je vatikanski tiskani dnevnik koji pokriva javne aktivnosti Vatikana, objavljuje izdanja važnih crkvenih osoba te tiska službene vatikanske dokumente, nakon što su isti bili službeno objavljeni. Prvi broj tiskan je u Rimu 1. srpnja 1861., nekoliko mjeseci nakon ujedinjenja Italije 17. ožujka 1861. Krilatica ovih dnevnih novina je unicuique suum ('svakome po djelima njegovim', iz rečenice: „Jer će doći Sin čovječji s anđelima svojim u slavi Oca svojega i tada će vratiti svakome po djelima njegovim”.) i non praevalebunt (iz rečenice: „I ja tebi kažem: 'Ti si Petar. Na toj hridini sagradit ću Crkvu svoju, i vrata paklena neće je nadvladati'” Evanđelja po Mateju, 16.). Sadašnji glavni urednik novina je Giovanni Maria Vian. Dne 27. lipnja 2015., papa Franjo je u motupropriju izjavio kako će L'Osservatore Romano u određenom vremenu biti uključen u novoosnovano Tajništvo za komunikacije u Rimskoj kuriji. Izdanja Dodatak 'dnevna novina' unesen je 31. ožujka 1862. L'Osservatorea Romana izdaje se na raznim jezicima (slijedi popis po godinama prvog izdanja na navedenom jeziku): dnevno na talijanskom (1861.) tjedno na francuskom (1949.) tjedno na talijanskom (1950.) tjedno na engleskom (1968.) tjedno na španjolskom (1969.) tjedno na portugalskom (1970.) tjedno na njemačkom (1971.) mjesečno na poljskom (1980.) tjedno na malajalamu (2007.) Dnevno izdanje L'Osservatorea Romana izdaje se popodne, a nadnevak na naslovnici je od idućeg dana, što često prouzročuje nesporazume. Tjedno izdanje na engleskom izašlo je prvi put 4. travnja 1968. L'Osservatore della Domenica je nedjeljni prilog, prvi puta objavljen 6. svibnja 1934. Izvori Vanjske poveznice Naslovnica - novosti Sadržaj Korijeni
L’Osservatore Romano

A L'Osservatore Romano az Apostoli Szentszék 1861-ben alapított, olasz nyelvű, félhivatalos napilapja, amely vasárnap kivételével, nyolc oldalon minden nap megjelenik. Története 1861. július elsejétől IX. Piusz pápa alatt, négy oldalon, az olaszon kívül angol, francia, német, portugál és spanyol nyelven hetilapként jelent meg, valamint havi kiadásban lengyelül is. A magazin angol nyelvű változata ma 130 országban jelenik meg. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a L'Osservatore Romano című svéd Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk Kapcsolódó szócikkek
L'Osservatore Romano

L'Osservatore Romano is het dagblad van het Vaticaan. Het kwam voor het eerst uit op 1 juli 1861, onder het pontificaat van paus Pius IX. Het blad komt dagelijks uit in het Italiaans en er zijn wekelijkse edities in het Frans, Engels, Spaans, Portugees, Duits en Malayalam. Onder het pontificaat van paus Johannes Paulus II kwam er een maandelijkse editie bij in het Pools. De dagelijkse uitgave in het Italiaans wordt 's middags uitgebracht, maar draagt de datum van de volgende dag, wat soms tot misverstanden leidt. Sinds 2012 is er een maandelijkse bijlage "Vrouwen, Kerk,Wereld". Deze werd gecoördineerd door Lucetta Scaraffia, die in maart 2019 plotseling ontslag nam. Naar eigen zeggen met de voltallige redactie, maar drie redactieleden blijken te zijn gebleven bij de doorstart die de bijlage maakt vanaf mei 2019. De nieuwe coördinator is Rita Pinci (1956, sociologe), voormalig hoofdredacteur van Il Messagero. Zij zei volledige vrijheid te hebben gekregen als redactrice. Onder haar voorgangster publiceerde de bijlage opvallende artikelen, onder meer over de uitbuiting van vrouwelijke religieuzen in Rome door hooggeplaatste geestelijken. Op 27 juni 2015 werd L'Osservatore Romano geplaatst onder de jurisdictie van het Secretariaat voor Communicatie. Lijst van hoofdredacteuren
L'Osservatore Romano

L'Osservatore Romano (em português O Observador Romano) é um jornal diário da Cidade do Vaticano que relata as atividades da Santa Sé e os eventos que ocorrem na Igreja e no mundo. É propriedade da Santa Sé, mas não é uma publicação oficial, um papel reservado para a Acta Apostolicae Sedis, que atua como um diário oficial. As opiniões expressas no Osservatore são de autores individuais, a menos que apareçam sob os títulos específicos "Nostre Informazioni" ou "Santa Sede". Em 27 de junho de 2015, o papa Francisco, em uma carta apostólica, estabeleceu a Secretaria de Comunicações, uma nova parte da Cúria Romana, e incluiu o L'Osservatore Romano sob sua gestão. Editores-chefes Nicola Zanchini e Giuseppe Bastia (1861-1866) Augusto Baviera (1866-1884) Cesare Crispolti (1884-1890) Giovan Battista Casoni (1890-1900) Giuseppe Angelini (1900-1919) Giuseppe Dalla Torre di Sanguinetto (1920-1960) Raimondo Manzini (1960-1978) Valerio Volpini (1978-1984) Mario Agnes (1984-2007) Giovanni Maria Vian (2007–2018) Andrea Monda (2018–atualmente) Referências Ligações externas Edição semanal em português L'Osservatore Romano (página principal) (em italiano) L'Osservatore Romano (índice)
L’Osservatore Romano

L’Osservatore Romano (рус. «Оссерваторе романо»; с итал. — «Римский обозреватель») — ежедневная газета, издающаяся в Ватикане. Не является официальным органом и имеет собственную издательскую политику, однако освещает деятельность Святого Престола и является одним из официальных источников новостей, наряду с Радио Ватикана, телевидением CTV (Centro Televisivo Vaticano) и официальным новостным порталом Святого Престола — Vatican News.. Издание охватывает всю публичную деятельность Папы римского, публикует статьи важных церковнослужителей и печатает официальные документы после их выпуска. История Основателем газеты считается Маркантонио Пачелли — заместитель министра внутренних дел Папской Области при Пие IX и также дед папы Пия XII. Первый выпуск L’Osservatore Romano был выпущен в Риме 1 июля 1861 года, несколькими месяцами после того, как было объявлено о создании Итальянского королевства 17 марта 1861 года. Формулировка ежедневная газета была добавлена 31 марта 1862 года. Газета издаётся на разных языках (отсортированы по году первого выпуска на национальном языке): Ежедневно на итальянском (1861); Еженедельно на французском (1949); Еженедельно на итальянском (1950); Еженедельно на английском (1968); Еженедельно на испанском (1969); Еженедельно на португальском (1970); Еженедельно на немецком (1971); Ежемесячно на польском (1980); Ежедневное итальянское издание L’Osservatore Romano издаётся днём, с датой выпуска следующего дня. Из-за это часто возникают недоразумения. Еженедельное английское издание L’Osservatore Romano впервые вышло 4 апреля 1968 года. В настоящее время она распространена более чем в 129 странах. В годы фашизма В годы правления Муссолини газета регулярно печатала антифашистские передовицы. Через два дня после вторжения нацистской Германии в Польшу полиция арестовала Гвидо Гонеллу, одного из самых видных авторов газеты. Наряду с Джузеппе Далла Торре, главным редактором L’Osservatore Romano, Гонелла давно был раздражающим фактором для фашистских властей — антифашистским голосом, упорно защищаемым Ватиканом. Один из сотрудников издания — Ойген Браммерц — был завербован Штази и занимался шпионской деятельностью в Ватикане. Девиз Девиз напечатан под верхней части первой страницы. Им являются слова Ульпиана из Дигест — unicuique suum («каждому своё») и из Евангелия от Матфея — non praevalebunt — «[и Я говорю тебе: ты — Пётр, и на сём камне Я создам Церковь Мою, и врата ада] не одолеют [её] » (Мф. 16:18). Примечания Комментарии Источники Литература Дэвид Керцер. Папа римский и война. Неизвестная история взаимоотношений Пия XII, Муссолини и Гитлера. = David Kertzer. The Pope at War: The Secret History of Pius XII, Mussolini, and Hitler. — М.: Альпина Паблишер, 2024. — С. 836. — ISBN 978-5-9614-8573-8. Ссылки Официальный сайт
L'Osservatore Romano

L'Osservatore Romano är den Heliga Stolens dagstidning, grundad 1861. L'Osservatore Romano, vars första nummer utkom den 1 juli 1861, publiceras även i sex veckoeditioner på franska, italienska, engelska, spanska, portugisiska och tyska samt i en månadsedition på polska. Den engelska versionen av tidningen utkommer i 130 länder världen över. Externa länkar Officiell webbplats