Санта Кроче (Ивреа)

Църквата „Санта Кроче“ (на италиански: Chiesa di Santa Croce), т.е. „Свети Кръст“, в град Ивреа, Пиемонт, Северна Италия, принадлежи на едноименното братство, основано през 1616 г. като „Братство на добрите дела“. Построена през 1623 г., тя е посветена на „Рождество на Пресвета Богородица“. Храмът съхранява ценни произведения на изкуството, сред които се откроява цикълът стенописи на Лука Росети да Орта. История Църквата е построена през първите десетилетия на XVII век като ораторий на Братството на добрите дела (Confraternita del Suffragio) – братство, основано през 1616 г. с цел поклонение и взаимопомощ. Първите сведения за основаването на църквата датират от 1622 г. и се отнасят до закупуването на частна сграда, наполовина скрита от околните къщи, предназначена да бъде преустроена в ораторий. Към средата на XVII век братството вече разполага с по-голям престиж и значителни средства, особено благодарение на благотворителната дейност по време на чумата от 1630 г. Тогава са закупени две съседни къщи – едната зад църквата, а другата отпред, с изглед към Magna Burgi (днешна улица „Ардуино“). Това позволява разширяването на комплекса чрез изграждането на сакристия и хор, изпълнени от майстори от Лугано през 1665 г., както и оформянето на малък площад пред църквата, който и днес е видим. В края на XVII век интериорът е завършен с изграждането на оркестъра и страничните олтари, посветени на св. Филипо Нери и св. Григорий Велики. През 1695 г. е взето решение за изработване на хорови седалки, поверени на дърворезбари („minusieri“) от Паруцаро в района на Новара. През XVIII век – период на относителен мир в Пиемонт между края на Войната за испанското наследство и обсадата от войските на Наполеон – комплексът придобива окончателния си облик. Издигнати са новият елегантен мраморен висок олтар (1749), куполът с външен фенер за осветяване на олтара (1752–1753), както и стенната украса, поверена на Лука Росети да Орта. Първата намеса на художника от Орта Сан Джулио е от края на 1753 г. и продължава по-малко от три месеца; втората, също кратка, е от 1761 г. През 1777 г. старата, вече опасна камбанария е почти изцяло преустроена в сегашния ѝ вид. В годините на напразните опити да се спре настъплението на наполеоновите войски църквата – както и много други религиозни сгради в Ивреа – е реквизирана и превърната във военен склад. Още през 1802 г. обаче тя е повторно осветена и става място за поклонение на Братството на Светия кръст, създадено чрез сливането на Братството на суфраджо с Братството на Най-светото име Исусово. Последната значима архитектурна намеса е от 1850 г.: по проект на инженера Джузепе Мелкиони е изградена нова фасада от бял камък от Виджу. Релефите, които я украсяват (днес потъмнели от смога), са дело на скулптора Джузепе Ардженти. В люнета над входа са изобразени Душите в Чистилището; по-високо е поставена скулптурната група Свалянето от кръста, вдъхновена от модел на Антонио Канова; а в тимпана е представен Вечният Отец сред облаци, ангели и херувими. Църквата, която остава осветена и до днес, продължава да се управлява от Братството на Светия кръст. В нея се отслужва литургия по повод определени религиозни годишнини – празника на „Светия Кръст“ и Деня на покойниците. Освен това храмът често се използва като пространство за художествени изложби и културни събития в полза на гражданите. Стенописи на Лука Росети да Орта Важна причина за интерес към църквата на Братството на Санта Кроче са стенописите от XVIII век на Лука Росети да Орта. В тях присъстват всички характерни черти на бароковата естетика: стремеж към удивление, силна театралност, монументалност на фигурите и умение за илюзорно разширяване на пространството чрез рисувана архитектура. Макар отвън църквата да изглежда като скромен ораторий, вътрешността ѝ създава впечатление за необичайно разширено пространство. Най-силно това илюзорно въздействие се усеща в стенописите на купола, където пространството сякаш се издига към небесата. Изкуствоведът Лаура Факин отбелязва проницателно, че живописта на Росети „е изпълнена с пармски реминисценции – от Кореджо до Ланфранко – в подредбата на ангелските йерархии и светците в последователни, насложени пръстени, изградени единствено чрез разположението на телата върху облаците и кулминиращи, в своя спираловиден ритъм, с възнесената фигура на Богородица“. В презвитерия фалшивите архитектури оформят две симетрични екседри, разположени от двете страни. Те са изградени чрез редуване на вдлъбнати и изпъкнали повърхности, колони и балкони, които насочват погледа нагоре, към небесното пространство, където се открояват изображенията на Богородица. От наоса, гледайки към хора отвъд олтара, се разкрива внушителен декоративен апарат, който създава илюзията за голяма „олтарна машина“, съставена от картини и скулптури. В същото време изглежда, че пространството на църквата продължава отвъд този монументален ансамбъл, сякаш се разтваря в скрита дълбочина. По този повод Аугусто Кавалари Мурат отбелязва: „Сценографската и квадратуристична способност [демонстрирана в Санта Кроче] е очевидна. Плоската повърхност на стените е разтърсена от желанието да се отворят грандиозни проходи, в които да се изградят въображаеми архитектури“. В допълнение към предизвикването на възхищение със своето художествено майсторство, стенописите на Росети разкриват и внимателно обмислена иконографска програма. Чрез тях братството цели да покаже, че първоначалната му преданост към Богородица и трайната му вярност към францисканския дух се основават на дълбок и изтънчен богословски размисъл. От доктринална гледна точка цикълът се гради върху два основни тематични стълба. Първият тематичен стълб е посветен на възхвалата на Богородица чрез представянето на основните мариологични догми. Освен сцената на Успение Богородично в купола – където Мадоната е посрещната в светлината на Троицата – от лявата страна на презвитерия е изобразено театрално представяне на доктрината за Мадона Теотокос (Божията майка) и вечната девственост на Мария, под формата на диспут между авторитетни богослови и отци на Църквата. От дясната страна подобна сцена възхвалява диспута около доктрината за Непорочното зачатие, която в онези векове все още е предмет на оживени богословски дебати. Вторият богословски крайъгълен камък, който пронизва целия цикъл, цели да подчертае приемствеността между Стария и Новия завет, сякаш за да припомни думите на апостол Павел: „Всичко, което е казано в Писанията, е казано за наше поучение, за да можем чрез търпението и насърчението, които Писанията ни дават, да имаме надежда“ (Римляни 15:4). Подбраните персонажи, в съответствие с внимателно проучени източници на библейска екзегеза, разкриват предобразите на Христовото идване и на ролята, възложена от Небесната воля на Богородица. За изясняване на това послание допринасят старозаветните героини, изобразени в нефа, пророците и патриарсите в пандативите на свода, както и библейските фигури в люнетите на стените на хора. Така се оформя сложен цикъл с интелектуално изтънчена иконографска програма, богата на богословски препратки, но изпълнена без излишна реторика или декоративни ексцесии. Към това допринася и гъвкавостта на художника, способен да преминава от монументални композиции към миниатюрни разказни сцени – като „Рождество Богородично“ – или към поетични измислици, например образа на путо в размисъл. За усъвършенстване на повествованието Росети включва и флорални мотиви – характерна линия в неговия декоративен език. Библиография G. BERATTINO, La confraternita di S. Croce di Ivrea, «Bollettino della Società Accademica di Storia ed Arte del Canavese», N. 6, 1980, pp. 33-84 A. CAVALLARI MURAT, Tra Serra d'Ivrea, Orco e Po, Istituto bancario San Paolo di Torino, 1976, p. 395-97 L. FACCHIN, Luca Rossetti ad Ivrea: scelte iconografiche e committenza in MATTIOLI CARCANO, VILLATA (a cura di), Luca Rossetti pittore ortese del Settecento tra Cusio e Ducato di Savoia, Atti del convegno di studi Orta San Giulio, 17 novembre 2012, Borgomanero, p. 70 Бележки