NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lazzaretto Vecchio

Otok Lazzaretto Vecchio [ladzarèto vèkjo]), je otok v Beneški laguni v Jadranskem morju. Upravno spada pod italijansko deželo Benečija (pokrajina Benetke). Otok sestoji dejansko iz dveh otočkov, ki sta povezana z mostom. V trinajstem stoletju je bil manjši otoček smodnišnica in sedež stražarjev. Na večjem otočku je bila cerkev Svete Marije iz Nazareta. Leta 1249 je bil dograjen samostan, verjetno avguštinski, ki je nudil tudi prenočišče in oskrbo romarjem, ki so bili namenjeni v Sveto deželo ali so se od tam vračali. Romarji pa so se pogosto vračali bolni in prenočišče je postalo svoje vrste bolnišnica, ki so jo po svojih močeh upravljali sami menihi. Stanje je izkoristila Beneška republika, ki je imela stalne trgovske stike s prekomorskimi deželami in se je hotela zavarovati pred epidemijami kužnih bolezni. Senat se je dogovoril s samostanom, da poveča obstoječo bolnišnico in poskrbi za njeno vzdrževanje, medtem ko prevzamejo menihi oskrbo bolnikov. Okoli samostana so bila zgrajena najprej lesena, nato zidana poslopja nove bolnišnice, imenovane lazaret. Ker je otok naravni greben morskega dna in ima torej solidno podzemlje, so bili izkopani udobni rovi, v katerih so neokužene osebe prestajale karanteno. Nekoliko oddaljene od bolnišnice so stale kolibe za razkuževanje blaga. To so bili v glavnem težki tekstili (žameti in brokati), ki so se v Republiki na široko uporabljali za prevleko sten. Leta 1564 je bil otok umetno razširjen za potrebe novih bolniških zgradb. Leta 1586 je bila dograjena kavana, to je pokrito pristanišče in shramba za plovila. V naslednjih stoletjih je bil lazaret vedno manj potreben, zato se je tudi dotok državnih sredstev omejeval na nujna popravila in vzdrževanje plovnih poti. Po letu 1797 (padec Republike) so bile vse zgradbe postopoma zapuščene. Leta 1846 so jih zasedle vojaške enote, sprva avstrijske, nato italijanske, ki so porušile večino poslopij in cerkev. Leta 1965 je upravo otoka prevzela beneška občina. V okviru načrta za valorizacijo lagune so se leta 2004 začela dela tudi na tem otoku. Med drugim je bilo prekopano grobišče s preko 1500 žrtvami kuge. Glej tudi Lazaret Viri Istituto Nazionale di Statistica Lessico Universale Italiano Treccani 1968-1986
Lazzaretto Vecchio

Lazzaretto Vecchio är en ö i Venedigbukten nära Lido di Venezia. Mellan 1403 och 1630 fanns på Lazzaretto Vecchio, ett sjukhus (lasarett) som tog hand om patienter under pestepidemier och som var leprasjukhus. Senare användes ön för militära ändamål. Sedan 2004 har vid arkeologiska undersökningar grävts upp fler än 1.500 skelett av begravda pestoffer från 1400-talet till 1600-talet från enskilda gravar och massgravar. Många andra kvarlevor finns på ön, eftersom dödstalen antas ha legat på upp till 500 per dag under 1500-talet. Bildgalleri Se även Lazzaretto Nuovo Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Lazzaretto Vecchio, 17 december 2015. Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Lazzaretto Vecchio.
Аква Вирго

Аква Вирго (на латински: Aqua Virgo; на италиански: Acqua Vergine – „Вода на девицата“) е един от 11-те антични акведукта в Рим. Античният акведукт е с дължина 21 km. Постоянно е реставриран и до днес захранва с вода фонтана ди Треви, а също и фонтан Баркача на площад Испания и фонтана на Четирите реки на площад Навона. Аква Вирго, шестият римски акведукт, е открит през 19 пр.н.е. от консула Марк Випсаний Агрипа, за да снабдява с вода термите на Агрипа на Марсово поле. Според преданията, девойка посочила на Агрипа и войниците му извор с чиста вода, намиращ се на 13 km от града (точно тази сцена е изобразена на една от скулптурните групи над фонтана ди Треви). Вероятно обаче името на акведукта произлиза предимно от чистата и свежа вода на извора. С падането на Римската империя акведуктът запада и чак при папа Адриан I през 13 век е възстановено водоснабдяването. На 16 август 1570 г. е открит възстановеният акведукт Acqua Vergine.
Aqua Virgo

L'Aqua Virgo (nom llatí, literalment 'aigua verge') va ser un dels onze aqüeductes que proveïen d'aigua l'antiga ciutat de Roma. L'aqüeducte va caure en desús amb la decadència de l'Imperi Romà, però es va restaurar completament gairebé un mil·lenni després, durant el Renaixement, quan va prendre la seva forma actual, amb el nom italià d'Acqua Vergine. Agripa va finalitzar la construcció de l'Aqua Virgo el 9 de juny de l'any 19 aC, durant el regnat de l'emperador August. Capta l'aigua vora el riu Aniene, a la vuitena milla (km 10,5) de la Via Collatina, a uns 3 km de la Via Praenestina. Segons una llegenda transmesa per Frontí, uns soldats assedegats van demanar aigua a una noia, que els va indicar el camí cap a la font que després va proveir l'aqüeducte. Així doncs, se'n va dir Aqua Virgo a causa de la jove donzella. Al llarg dels seus més de 20 km de longitud, l'aqüeducte tenia un declivi de només 4 m per arribar a Roma enmig del Campus Martius. Durant el seu apogeu, l'aqüeducte podia proveir més de 100.000 metres cúbics diaris d'aigua. L'aqüeducte corria sota terra en gairebé tota la seva longitud. Procopi afirma que el 537, mentre assetjaven Roma, els gots van tractar d'utilitzar aquest canal subterrani com a passadís secret per envair la ciutat. A causa del deteriorament que va patir després de la caiguda de l'Imperi Romà, l'Aqua Virgo va ser reparat pel papa Adrià I al segle viii. Un cop totalment restaurat després de les exhaustives tasques de remodelatge dutes a terme des del seu origen fins als seus punts de sortida entre els turons del Pincio i el Quirinal i dins del Camp de Mart, el papa Nicolau V el va consagrar com a Acqua Vergine el 1453. Posteriorment ha estat restaurat diverses vegades al llarg dels segles i ampliat el 1840 i el 1936, quan es va fer arribar fins al Pincio. Actualment una bona part de les antigues estructures ha estat substituïda per canonades de ciment, mentre que l'elevada urbanització ha contaminat greument tant el canal originari com les capes freàtiques. Consegüentment l'Acqua Vergine només es pot utilitzar per al reg o per alimentar importants fonts monumentals com ara la Fontana della Barcaccia, la Fontana di Trevi, la Fontana dei Quattro Fiumi o la Fontana del Nicchione, sota el Pincio, mostra terminal de la prolongació del 1936. El 13 de juny del 2007, va ser malmès per l'obra de construcció d'un garatge, fet que va interrompre el subministrament d'aigua a algunes fonts de Roma durant uns quants dies. Imatges Referències Enllaços externs Extracte d'A Topographical Dictionary of Ancient Rome de Samuel Ball Platner dins LacusCurtius (anglès) Informació sobre els aqüeductes romans (anglès) Mapa dels aqüeductes romans (italià)
Aqua Virgo

Aqua Virgo fue uno de los 11 acueductos que proveían a la antigua ciudad de Roma. El acueducto cayó en desuso con la decadencia del Imperio romano, pero se lo restauró completamente casi un milenio después, durante el Renacimiento, tomando su forma actual como el Acqua Vergine. Historia Marco Agripa finalizó la construcción del Aqua Virgo el 9 de junio de 19 a. C.,​ durante el reinado del emperador Augusto. Su fuente se encuentra junto al octavo mojón de la vía Colatina, a unos 3 km de la vía Prenestina.​ Según una leyenda transmitida por Frontino, unos soldados sedientos pidieron agua a una joven, quien les indicó el camino hacia el manantial que luego proveyó al acueducto.​ Aqua Virgo recibió su nombre debido a la joven. A lo largo de sus más de 20 km de longitud, el acueducto tenía un declive de solo 4 m para llegar a Roma en medio del Campus Martius. Durante su apogeo, el acueducto podía proveer más de 100 000 metros cúbicos diarios de agua.​ El acueducto corría bajo tierra en casi toda su longitud. Procopio afirma que en 537, mientras asediaban Roma, los godos trataron de utilizar este canal subterráneo como pasadizo secreto para invadir Roma. Después del deterioro que sufrió tras la caída del Imperio romano, Aqua Virgo fue reparado por el papa Adriano I en el siglo VIII.​ Después de su completa restauración y las exhaustivas tareas de remodelaje desde su origen hasta sus puntos de salida entre las colinas de Pincio y Quirinal y dentro del Campo Marzio, el papa Nicolás V lo consagró como Acqua Vergine en 1453. El 13 de junio de 2007, fue dañado por una obra de construcción.​​ Referencias Enlaces externos Extracto de A Topographical Dictionary of Ancient Rome de Samuel Ball Platner en LacusCurtius (en inglés) Información sobre los acueductos romanos (en inglés) Mapa de los acueductos romanos (en italiano)
Aqua Virgo

Aqua Virgo – akwedukt wzniesiony przez Agrypę w 19 p.n.e. Początek ma na terenie tzw. Agro Lucullano. Ponad 20 km długości, mały spadek – 4-metrowa różnica między źródłem a końcem. Do ogrodów Lucullusa na Pincio biegł pod ziemią, następnie na arkadach. Doprowadzał wodę do Term Agryppy. Nie mógł zasilać miejsc położonych wyżej niż Pole Marsowe. Wielokrotnie naprawiany, odrestaurowany w XV wieku jako Acqua Vergine, zasila m.in. Fontannę di Trevi.
Аква-Вирго

Аква-Вирго (лат. Aqua Virgo, итал. Acqua Vergine — «Вода девы») — один из 11 античных акведуков Рима. Античный акведук длиной 21 км постоянно реставрировался и до сих пор снабжает водой фонтан Треви, а также фонтан Баркачча на площади Испании и фонтан Четырёх рек на площади Навона. Аква-Вирго, ставший шестым римским акведуком, был открыт в 19 году до н. э. консулом Марком Випсанием Агриппой для снабжения водой терм Агриппы на Марсовом поле. По преданию, девушка указала Агриппе и его солдатам источник чистой воды, находившийся в 13 км от города. Однако название акведука происходит скорее всего от чистоты и свежести воды из источника. С падением Римской империи акведук пришёл в упадок и лишь при папе Адриане I в VIII веке было восстановлено водоснабжение. 16 августа 1570 года был открыт восстановленный акведук Acqua Vergine. В июне 2007 года в связи со строительством подземного гаража, строители повредили водопровод Аква-Вирго, снабжающий фонтан Треви. Примечания Литература Samuel Ball Platner, Thomas Ashby: A Topographical Dictionary of Ancient Rome. Oxford University Press, London 1929, S. 28.
Aqua Virgo

Aqua Virgo (italienska Acqua Vergine) är en romersk akvedukt byggd omkring 19 f.Kr. av fältherren Marcus Vipsanius Agrippa. Den är den enda av antikens akvedukter som fortfarande är i bruk. Den hade sin början i en källa vid Salone, cirka 20 km från Rom och gav vatten till Agrippas termer, men avslutas i dag i Fontana di Trevi. Källor Aqua Virgo Store norske leksikon, akvedukt Se även Roms fontäner
Аква Вірго

Аква Вірго (лат. Aqua Virgo, італ. Acqua Vergine — «Вода діви») — один з 11 античних акведуків Рима. Античний акведук завдовжки 21 км постійно доглядався і досі постачає воду фонтану ді Треві, а також фонтану Баркачча на площі Іспанії і фонтану Чотирьох річок на П'яцца Навона. Історія Став шостим римським акведуком, був відкритий у 19 до н. е. консулом Марком Віпсанієм Агріппою для постачання водою терм Агріппи на Марсовому полі. За переказами, дівчина вказала Агріппі і його солдатам джерело чистої води, що за 13 км від міста, неподалік від Коллатінської дороги. Проте назва акведука походить швидше за все від чистоти, м'якості та свіжості води з джерела. За питними якостями вода з акведука Вірго стояла на третьому місці. Оскільки джерела знаходилися в болотистій місцевості, вода спочатку збиралася басейн, частина якого все ще збереглася біля залізничної станції Салони. Об'єм води в акведук збільшили, додавши кількох інших джерел, його довжина становила 14 105 кроків (20 697 метрів), з яких 12 865 кроків проходили під землею, 1 240 — по землі, 540 — по фундаменту і 700 (від віа Капо ле Казе) — по арках. Акведук тягнувся до Пренестінських брам, близько в 1 км від них відхилявся на північ і входив до місто під садами Лукулла (віллою Медічі) на Пінційському пагорбі. З цього місця він тягнувся на південь уздовж краю пагорба, повертаючи на південний захід біля віа Капо ле Казе, де починалися арки; потім повертав на південь уздовж східного краю поля Агріппи, а потім йшов на захід через дорогу Фламінія (на тому місці, де пізніше була побудована арка Клавдія) і вздовж північного кінця Септи, де закінчувалися арки біля північно-західного кута сучасної церкви Святого Ігнатія. Обсяг акведука становив 2 504 квінарій (103916 м³ на добу), з яких 200 квінарій розподілялися за межами Риму, а 2 304 всередині самого міста по районах VII, IX та XIV в 18 розподільних басейнах. З 1 417 квінарія, які призначалися для державного використання, 26 виділялося на ігри, 61 квінаріїв — на 25 озер, 1330 — на громадські будинки та державні роботи. Відповідно до Фронтіна вода акведука досягла Рима 9 червня того ж року. Цей акведук забезпечував місця відпочинку знаті: численні фонтани, канали, терми і озера. Про нього згадують давньоримські поети, зокрема Овідій та Марціал. Реставраційні та ремонтні роботи у 46 та 51–52 роках здійснював імператор Клавдій, у IV ст. відновлено пошкоджені частини акведука за наказом імператора Костянтина I. З поваленням Римської імперії акведук занепав і лише за папи Адріана I у VIII столітті було відновлено водопостачання. У 1453 році роботами, проведеними папою Миколою V, доведено Аква Вірго до нового кінцевого пункту — фонтану ді Треві. Пій IV проводить ґрунтовну санацію акведука і 16 серпня 1570 було урочисто відкрито відновлений акведук Acqua Vergine. Галерея Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Аква Вірго Історія Аква Вірго у LacusCurtius [Архівовано 24 вересня 2019 у Wayback Machine.](англ.)
Chiesa di Santa Maria Assunta (Resia)

La chiesa di Santa Maria Assunta è la parrocchiale di Prato di Resia, frazione-capoluogo del comune sparso di Resia, in provincia ed arcidiocesi di Udine; fa parte della forania della Montagna. Storia La prima citazione della pieve di Prato di Resia risale al 1098 e il primitivo campanile fu edificato probabilmente nel XII secolo. Il 4 aprile 1693 si concedette la costruzione della nuova pieve, che venne portata a termine nel 1713. La chiesa fu consacrata il 24 giugno 1718. Tra il 1820 e il 1822 fu rialzato il campanile costruendo una nuova cella campanaria e la cuspide a forma di cipolla. Nel 1856 venne edificato il pronao e, nel 2007, l'edificio fu completamente restaurato. Descrizione Note Voci correlate Parrocchie dell'arcidiocesi di Udine Chiesa di San Giorgio Martire (Resia) Arcidiocesi di Udine Resia Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Santa Maria Assunta Collegamenti esterni Parrocchia di S. MARIA ASSUNTA, su parrocchiemap.it. URL consultato il 7 luglio 2020.
Chiesa della Madonna della Neve (Pergine Valsugana)

La chiesa della Madonna della Neve è una chiesa sussidiaria nella frazione di Buss a Pergine Valsugana. Risale al XVII secolo. Storia La chiesa fu costruita nel 1679 su un'altura che domina tutta la valle da Pergine alla valle dei Mocheni. Nel 1719 si decise di erigere una piccola cappella, sul fianco destro della chiesa, dedicata a San Raffaele e verso la fine del secolo si costruì una nuova sacrestia di maggiori dimensioni rispetto alla preesistente. Ottenne la concessione del fonte battesimale nel 1827 e nel 1874 si pose mano alle intonacature esterne ed alla copertura della torre campanaria. Nell'ultimo decennio del secolo venne sistemata una nuova pavimentazione nella sala, fu costruita una nicchia per il confessionale e si iniziò ad intervenire sulla struttura portante del sagrato per consolidarla. Si pensò anche alla costruzione di una nuova strada di accesso che unisse il centro abitato alla chiesetta. Nella seconda metà del XX secolo la sala fu oggetto di adeguamento liturgico e nella zona presbiteriale venne demolito l'antico altare in legno che fu sostituito da uno nuovo in pietra (a sua volta sostituito nel 2006). A partire dal 1984 la gradinata di accesso alla chiesa venne rifatta e sia la chiesa sia la torre campanaria vennero restaurate. Col nuovo secolo venne progettato un piano di interventi per ripristinare la sicurezza delle coperture, realizzare la pulizia generale delle parti in pietra e marmo e il rifacimento degli intonaci. Venne installato anche un impianto anti intrusione. Gli ultimi lavori sono iniziati nel 2016. Note Voci correlate Pergine Valsugana Valsugana Arcidiocesi di Trento Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa della Madonna della Neve Collegamenti esterni Chiesa della Madonna della Neve, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Piazza Dante (Grosseto)

La Piazza Dante est la place principale de la ville de Grosseto, en Maremme toscane. Description L'espace, de forme trapézoïdale, a été construit entre les XIIIe et XIVe siècles et se compose de deux zones qui se joignent sans interruption, avant la sacristie de la cathédrale. À l'extrémité nord de la Piazza Dante commence le Corso Carducci, la rue principale de la ville qui mène à la zone de Porta Nuova. Monuments Les principaux monuments de la place sont les suivants : la cathédrale San Lorenzo ; le Palais Aldobrandeschi, siège de la Province de Grosseto ; le Palazzo comunale (l'hôtel de ville) ; le Palazzo Severi ; la néo-gothique Casa Magagnini ; le Palazzo Alben, bâtiment du XXe siècle avec un porche construit juste après la période fasciste (1947-1948) sur le site du Palazzo dei Priori ; au centre de la place, le monument à Canapone (grand-duc Léopold II de Lorraine) ; sur le côté de la cathédrale, la colonna dei bandi (IIe siècle). Liens externes (it) « Piazza Dante », sur Atlante storico topografico del Comune di Grosseto Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Toscane
Chiesa dell'Immacolata (Dro)

La chiesa dell'Immacolata è la parrocchiale di Dro, nella Valle del Sarca in Trentino. Appartiene all'ex-decanato di Arco dell'arcidiocesi di Trento e risale al XIX secolo. Storia La costruzione di un nuovo edificio religioso a Dro venne finanziata, nelle sue prime fasi, da un lascito testamentario del droense Antonio Malfer. Nel 1831 il curato Quinto Baldi curò che tali volontà venissero rispettate ma non ebbe subito successo perché pochi anni più tardi scoppiò un'epidemia di peste. Solo nel 1853 fu presentato un primo progetto. L'antica chiesa curaziale avrebbe dovuto essere demolita assieme ad alcune abitazioni private ma questo primo progetto, di Antonio Conci, non fu accettato e se ne preferì un altro, presentato da Michele Mayer di Trento. Poco dopo la metà del XIX secolo quindi iniziarono i lavori per la nuova chiesa, che procedettero con difficoltà a causa dei limitati fondi a disposizione. La chiesa venne ultimata solo nel 1876. L'antica chiesa, dedicata ai santi Sisinnio, Martirio e Alessandro venne nel frattempo comunque parzialmente demolita e la nuova chiesa dedicata all'Immacolata venne benedetta all'inizio del 1877. La consacrazione solenne, da parte del vescovo di Trento Eugenio Carlo Valussi, ci fu nel 1896. All'inizio del XX secolo la chiesa venne decorata sia nelle volte sia nel presbiterio, e nel 1914 ebbe la dignità di chiesa parrocchiale, mentre in precedenza era stata chiesa sussidiaria della pieve di Arco. Nel primo dopoguerra venne completamente ristrutturata, e furono riparati i danni subiti durante il conflitto. Descrizione Esterni Il tempio si affaccia sulla piazza principale di Dro e mostra orientamento a sud-est. La facciata con due spioventi è caratterizzata da lesene laterali sporgenti e dallo zoccolo in pietra. Il portale è centinato ed è sovrastato, in asse, dal grande rosone che porta luce alla sala con le due grandi finestre anteriori e le altre tre poste nella facciata laterale di destra. Interni La pianta è rettangolare a navata unica e la sala è ampliata da sei cappelle laterali. Il presbiterio è leggermente rialzato. Le pareti sono arricchite di decorazioni ad affresco. Note Bibliografia Aldo Gorfer, Le valli del Trentino: guida geografico-storico-artistico-ambientale: Trentino occidentale, Calliano (Trento), Manfrini, 1975, OCLC 876639446, SBN MOD0163021. Voci correlate Dro Chiesa dei Santi Sisinio, Martirio e Alessandro (Dro) Chiese della Comunità Alto Garda e Ledro Regione ecclesiastica Triveneto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa dell'Immacolata Collegamenti esterni (EN) Chiesa dell'Immacolata, in GCatholic.org. Chiesa dell'Immacolata, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. DRO – Immacolata, su diocesitn.it. URL consultato il 9 agosto 2022.
Capella dels Pazzi

La Capella dels Pazzi (en italià Cappella dei Pazzi), està situada a l'est del primer claustre de la Basílica de la Santa Creu de Florència, situada dins del jardí d'aquesta. Es construí després del 1429 com a capella funerària de la família Pazzi i com a sala per als franciscans. Es tracta d'una de les obres mestres de Filippo Brunelleschi, encara que l'acabessin altres, com moltes de les seves altres obres. Les obres s'acabaren dues dècades després de la mort de Brunelleschi. És un edifici de petites dimensions i amb un pòrtic cobert per volta de canó, que es va construir com a recinte funerari dels Pazzi. Aquesta capella ha sigut considerada com l'exemple més representatiu de l'arquitectura de Brunelleschi, el qual hi mostra, una vegada més, a més de la cita d'elements clàssics la seua preocupació per l'ús adequat de les proporcions i de l'harmonia, emprant com a mesura la proporció àuria (ja emprada anteriorment pels grecs als seus temples) en el disseny de la seua planta i façana. De planta de creu grega amb cúpula central i pòrtic, és, per diversos aspectes, la més avançada en les solucions arquitectòniques d'aquest arquitecte. La seua façana és un pòrtic de cinc trams entre sis columnes d'ordre compost, els quatre extrems amb llinda i el central en forma d'arc de triomf semicircular molt alt i de doble amplària, cobert per una volta de canó. Sobre aquest pòrtic s'alça un àtic decorat amb pilastres corínties i seccionat pel gran arc del centre, que es corona en una cornisa molt ornamentada. Aquesta combinació de les llindes gregues i l'arc central d'inspiració romana serviria per a suavitzar la llum. Dalt s'enlaira la cúpula amb la seua llanterna. Aquesta organització del pòrtic, en la qual va reeixir a combinar les llindes i l'arc central, va suposar una innovació que posteriorment seria model o font d'inspiració per a nombrosos arquitectes. Juga amb la idea de planta centralitzada, amb una cúpula que domina l'espai, decorada amb mitjacanyes. La capella que allotja l'altar està ornamentada amb pilastres adossades amb estries i voltes de canó amb cassetassos. El pòrtic combina un arc central dovellat i frisos a base de mitjacanyes i estrígils. L'interior va servir de model a Miquel Àngel per a la sagristia de la basílica de Sant Llorenç. Referències Enllaços externs Cappella Pazzi a S. Croce UniFI (italià) Cappella Pazzi MUSEO Italia (italià)
Kaple Pazziů

Kaple Pazziů (italsky Cappella dei Pazzi) ve Florencii je jedním z mistrovských děl renesanční architektury. Nachází se v „prvním klášteře“ Basiliky di Santa Croce. Ačkoli byly finance na stavbu shromážděny roku 1429 Andreou Pazzim, hlavou rodiny Pazziů, jež byla nejbohatší ve Florencii hned po Medicejských, nezapočala výstavba dříve než roku 1441. V 60. letech 15. století byla kaple hotova. Pracoval na ní mistr Filippo Bruneleschi. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Pazzi Chapel na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu kaple Pazziů na Wikimedia Commons Galerie kaple Pazziů na Wikimedia Commons