NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ГЕС Торріте

ГЕС Торріте (італ. Centrale idroelettrica di Torrite) — гідроелектростанція на півночі центральної частини Італії, яка використовує ресурси зі сточища Серкьо (третя за довжиною річка в Тоскані, котра впадає в Лігурійське море на околиці Пізи). У районі розміщення станції Серкьо тече в гірській долині з півночі на південь, приймаючи праві притоки Серкьо-ді-Грамолаццо, Едрон та Секка, на яких відповідно створені водосховища Грамолаццо, Ваглі та Ізола-Санта. Найбільшим серед них є водосховище Ваглі, яке утримує арково-гравітаційна гребля висотою 95 метрів та довжиною 150 метрів, котра потребувала 180 тис. м3 матеріалу. Її спорудили у 1941—1946 роках та наростили на початку 1950-х. При проєктному максимальному рівні у 560 метрів НРМ сховище має об'єм 34 млн м3 (корисний об'єм 31,6 млн м3). Проте на початку 1960-х, після катастрофи на греблі Вайонт (споруджена в Альпах для використання в роботі ГЕС Санта-Массенца), рівень обмежили позначкою 530 метрів НРМ, що означало зменшення корисного об'єму на 82 %. Надалі за результатами спостережень та досліджень за станом споруди дозволений рівень поступово збільшували та довели його до 555 метрів НРМ (еквівалентне втраті лише 20 % корисного об'єму). Водосховище Ваглі стало популярним туристичним об'єктом завдяки затопленому селу Фабріке-ді-Кареджине. При осушенні водосховища для періодичних регламентних робіт (таке відбувалось у 1958, 1974, 1983 та 1994 роках) будівлі затопленого села опиняються на поверхні, для споглядання чого збирається велика кількість відвідувачів (до 1 млн осіб). Окрім прямого стоку, до водосховища Ваглі перекидається вода з півночі, зі згаданого раніше водосховища Грамолаццо, після чого накопичений ресурс спрямовується далі у південно-східному напрямку до машинного залу, розташованого за 6 км від Ваглі у нижній частині долини Секка. До тунелю від Ваглі приєднується інший, яким подається додатковий ресурс із потоків Трава, Мадонно, Інферно, Каприккья, Челла, Ремондіна, Бурроне, а також з іншого відзначеного вище водосховища у верхній течії Секка — озера Isola Santa, при якому працює насосна станція. Описана вище схема створює напір до 290 метрів, який використовують встановлені у машинному залі три турбіни типу Френсіс потужністю по 27 МВт, здатні виробляти 118 млн кВт·год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 130 кВ. Примітки
Centrale idroelettrica di Venaus

La centrale idroelettrica di Venaus, situata nell'omonimo comune della Val di Susa in Provincia di Torino, è entrata in servizio nel 1967, utilizza le acque del lago artificiale del Moncenisio, sbarrate dalla diga situata poco oltre il confine, in territorio francese. Storia Per ampliare il piccolo lago naturale già esistente presso il Colle del Moncenisio, una prima diga di contenimento fu costruita nel 1921 mentre la diga attuale, del 1968, è realizzata in materiale naturale. L'impianto L'impianto (come si presenta oggi) è entrato in servizio nel 1967 e sfrutta le acqua del lago del Moncenisio, la cui capacità utile è pari a 320 milioni di metri cubi, dei quali 51,1 milioni spettanti all'Italia. Il salto utile è superiore a 1300 metri, la portata di 21 metri cubi al secondo e la potenza di 240 MW secondo il sito dell'ENEL Le acque del lago sono convogliate in territorio francese, dove si trova la diga, e sfruttate dalla EDF tramite la centrale di Villarodin-Bourget, e in territorio italiano a Venaus appunto dove sono sfruttate dall'Enel tramite due gruppi Pelton ad asse verticale e due getti contrapposti. Un sistema complesso di tunnel di captazione in alta quota sono sfruttati per alimentare il lago, anche riutilizzando strutture e gallerie dell'impianto idroelettrico del 1921 riadattate allo scopo . Note Bibliografia Il macchinario idraulico degli impianti idroelettrici italiani, Roma, 1972, edito dal Comitato Organizzatore del 6° Symposium dell'Associazione Internazionale Ricerche Idrauliche - Sezione Macchine Idrauliche, Apparecchiature e Cavitazione, pp.64-67 Collegamenti esterni Sito ufficiale, su enel.it. Enel, Centrale idroelettrica di Venaus, su enelgreenpower.com.
ГЕС Венаус

ГЕС Венаус (італ. Centrale idroelettrica di Venaus) — гідроелектростанція на північному заході Італії, біля кордону з Францією. Споруди ГЕС розташовані у сточищі річки Сеніз (фр. La Cenise, італ. Cenischia), яка відділяє Грайські Альпи від Котських та є лівою притокою Дора-Ріпарія (через По належить до басейну Адріатичного моря). В 1960-х роках для накопичення ресурсу на французькій території у верхів'ї La Cenise спорудили кам'яно-накидну греблю висотою 120 метрів, довжиною 1400 метрів та товщиною від 12 до 460 метрів, яка потребувала 14,7 млн м3 матеріалу. Це дозволило утворити водойму Lac-du-Mont-Cenis із площею поверхні 6,6 км2 та об'ємом 333 млн м3. До неї надходить ресурс не лише з території Франції, але й з південного сходу, де в Італії створено п'ять водозаборів на лівобережжі Сеніз (згадані вище Грайські Альпи), що надає цій країні права на шосту частину накопиченого у сховищі ресурсу. Як наслідок, вода з Lac-du-Mont-Cenis подається не лише на французьку ГЕС Віллароден, але й на італійську Венаус. До останньої веде головний дериваційний тунель довжиною 7,9 км, що прямує по правій стороні долини Сеніз (тобто вже через Котські Альпи) та отримує додатковий ресурс зі ще кількох потоків — Rio Bar, Rio Berta, Rio Clanero, а також із Clarea (інша притока Дора-Ріпарія). Для використання води з рівня дещо нижчого від траси головного тунелю, вона спочатку накопичується у сховищі S.Nicolao (висота 1719 метрів НРМ), від якого у нічний час подається до насосної станції Plan Suffi (потужність 2х5,6 МВт) на рівні 1650 метрів НРМ, котра забезпечує її подальший підйом на 250 метрів. Головний тунель виходить до початку напірного водоводу на висоті 1858 метрів НРМ, забезпечуючи роботу з напором у 1304 метри. Машинний зал ГЕС Венаус споруджений у підземному виконанні та має розміри 50х25 метрів при висоті 23 метри. Він обладнаний двома турбінами типу Пелтон потужністю по 122 МВт. Відпрацьована вода відводиться у нижній балансуючий резервуар на правому березі Сеніз, який складається зі старої та нової водойм об'ємом 40 та 160 тис. м3 відповідно. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працюють під напругою 380 кВ. Примітки
Centrale idroelettrica di Verampio

La Centrale idroelettrica "Ettore Conti" di Verampio si trova nel comune di Crodo, nella provincia del Verbano-Cusio-Ossola, alla confluenza del fiume Toce e del torrente Devero ed è la prima centrale che si incontra risalendo la Valle Antigorio. Venne costruita fra il 1912 e il 1914 da Ettore Conti, un imprenditore milanese che per primo sfruttò l'energia idroelettrica nelle Valli Antigorio e Formazza. La centrale sfrutta le acque di scarico della centrale idroelettrica di Goglio, che a sua volta attinge dai bacini di Agaro e Codelago. Equipaggiamento La centrale nel 1914 venne inizialmente equipaggiata con 4 gruppi turbina Pelton, per una potenza complessiva di oltre 20 MW.Le turbine, Pelton con unico distributore a getto rotondo e regolazione a spina, con deviatore automatico del getto per impedire i colpi d'ariete, manovrato da regolatore autonomo ad olio (impianto originario), furono prodotte dalla società Costruzioni Meccaniche Riva. Gli alternatori (originariamente forniti dalla Brown Boveri) generavano energia elettrica alla tensione di 7,3 kV, 42 Hz. Equipaggiamenti successivi Nel 1949 l'equipaggiamento iniziale di 4 gruppi venne sostituito con due gruppi singoli, ciascuno dei quali costituito da un generatore accoppiato con due turbine Pelton a due getti, con asse orizzontale, per un totale di oltre 48 MW. In corrispondenza al cambiamento della frequenza della rete (dai 42 Hz originari agli attuali 50 Hz), nel 1950 le giranti vennero sostituite ed una di esse fu donata al Museo nazionale della scienza e della tecnologia Leonardo da Vinci. La sostituzione delle giranti portò un incremento di 10 punti percentuali del rendimento che superò così il 90%. La condotta che alimenta l'impianto ha il diametro variabile fino di 190 mm e una lunghezza di 1540 m. Le condotte laterali fungono da sfioratore della vasca di carico Edificio L'edificio venne progettato dall'architetto Piero Portaluppi che realizzò una struttura ricca di decorazioni geometriche in stile decò, con rivestimenti bugnati in pietra locale, perfettamente calata nel contesto. L'edificio principale è affiancato dalla casa del direttore. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale idroelettrica di Verampio
ГЕС Верампіо

ГЕС Верампіо (італ. Centrale idroelettrica di Verampio) — гідроелектростанція на півночі Італії. Розташовуючись після ГЕС Гогліо, становить нижній ступінь в каскаді на річці Деверо, яка дренує одну із ділянок південного схилу Лепонтинських Альп та впадає праворуч у Точе (через Тічино та По належить до басейну Адріатичного моря). Вода, відпрацьована на ГЕС Гогліо (куди вона, своєю чергою, надходить із низки водосховищ у сточищах Деверо та Діверіа, іншої правої притоки Точе), подається через дериваційний тунель довжиною 7 км. Останній прокладено через гірський масив правобережжя Деверо та виводить до верхнього балансуючого резервуару Кравенья об'ємом 24 тис. м3. На завершальному етапі напірний водогін діаметром 1,6 метра транспортує воду до машинного залу, спорудженого на правобережжі Точе, при цьому створюється напір у 567 метрів. Вперше електростанцію Врампіо запустили в 1914 році з чотирма турбінами загальною потужністю 20 МВт. В кінці 1940-х замість них встановили дві, проте здатні видавати близько 50 МВт, а у 2007—2009 роках замінили і останні. Тепер на станції експлуатується дві турбіни типу Пелтон потужністю по 27 МВт, які здатні виробляти 170 млн кВт·год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 220 кВ. Примітки
Centrale solare termodinamica Archimede

La centrale solare termodinamica Archimede è un impianto solare termodinamico, inaugurata il 15 luglio 2010 a Priolo Gargallo (SR), in Italia presso la Centrale Elettrica ENEL Archimede. Il nome del progetto deriva da Archimede che usò, secondo la tradizione, i famosi specchi ustori contro le navi romane durante l'assedio di Siracusa. Il progetto è stato fortemente voluto dal premio Nobel Carlo Rubbia, che ha personalmente lavorato allo sviluppo della tecnologia del solare termodinamico, aprendo una centrale in Spagna, avendo incontrato troppe resistenze in Italia. Solo dopo molti anni il progetto è stato autorizzato e sviluppato concretamente in Italia. Caratteristiche Si tratta di un impianto di piccole dimensioni, successivo alla centrale spagnola Andasol 1. Tuttavia, pur usando la stessa tecnologia a sali fusi, è il primo al mondo ad usarli come fluido termovettore a ciclo combinato, utilizzando insieme anche il gas; l'utilizzo di questi tipi di sali permetterà alla centrale di essere produttiva per molte ore anche senza l'irradiazione diretta del Sole. La temperatura sviluppata nei tubi di concentrazione è di 550 °C e, attraverso uno scambio termico, si sviluppa del vapore, utilizzato da una turbina, a sua volta convertito in energia elettrica. Una riproduzione del progetto Archimede in 3D era visitabile su Second Life nella Land del gruppo Enel, Enel Park. Ampiezza del campo Il campo è composto da 30.000 m² di specchi per far convergere la luce solare su 5.400 metri di tubazioni, nelle quali scorre il fluido. Capacità È stato stimato che la centrale sia capace di produrre circa 5 MW di potenza elettrica per soddisfare il bisogno di 4.000 famiglie. Si è calcolato che tale impianto permetterà il risparmio di 2.100 tonnellate di petrolio all'anno e una minore emissione di anidride carbonica per circa 3.250 tonnellate. Note Voci correlate Energia solare Polo petrolchimico siracusano Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Centrale solare termodinamica Archimede Collegamenti esterni La Centrale solare termodinamica Archimede sul sito dell'Enel, su enel.com (archiviato dall'url originale il 6 aprile 2012). Apre l’impianto solare più avanzato al mondo, su enel.it. URL consultato il 23 febbraio 2015 (archiviato dall'url originale il 23 febbraio 2015). Archimede Solar Energy Sito ufficiale, su archimedesolarenergy.it.
Projeto Arquimedes

O Projecto Arquimedes é um projecto para a construção da central termoeléctrica em Priolo Gargallo, Sicília, feita de uma série de 360 espelhos capazes de recuperar o calor do sol e permitem a produção de vapor que accionarão turbinas para produzirá energia eléctrica igual 5 MW . O centro foi inaugurado 14 de Julho de 2010. A ideia de desenvolver esta tecnologia foi fortemente apoiada pelo físico italiano Carlo Rubbia, durante o período de sua presidência da ENEA (Ente per le Nuove tecnologie, l'Energia e l'Ambiente). Este sistema utiliza a energia solar e consiste numa área de aproximadamente 30 000 m2 de espelhos (os colectores parabólicos da imagem) que concentram a luz solar em 5 400 m de tubo com sal derretido utilizado como fluido de transferência de calor, flúido que é aquecida a 550 °C. A energia térmica é então usado para produzir vapor a alta pressão para fazer funcionar turbinas a vapor para a geração de eletricidade. O nome do projecto vem de Arquimedes ter usado, segundo a tradição, espelhos dirigidos contra as velas dos navios romanos durante o cerco de Siracusa para as queimar. Referências Ver também Central solar Ligações externas «Progetto Solare Termodinamico» (em italiano) «ENEA: Italian National agency for new technologies, Energy and sustainable economic development» (em inglês)
ТЕС Пріоло (ENEL)

ТЕС Пріоло (ENEL) — теплова електростанція в Італії на острові Сицилія, провінція Сиракуза. У 2000-х роках модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. У 1979 та 1980 роках на майданчику станції ввели в експлуатацію два конденсаційні енергоблоки з паровими турбінами потужністю по 320 МВт, розраховані на використання нафти. У 2002—2003 роках станція пройшла модернізацію, під час якої було створено два парогазові блоки потужністю по 375 МВт. У кожному з них встановлена одна газова турбіна з показником 250 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну зі складу конденсаційних блоків, частково демобілізовану зі зменшенням потужності до 125 МВт. Після модернізації ТЕС перейшла на спалювання природного газу, що надходить до індустріальної зони Аугуста-Пріола через трубопроводи Бівіо-Гігліото – Рагуса – Пріоло та Каркачі – Аугуста. Примітки
Kraftwerk Alessandro Volta

Das Kraftwerk Alessandro Volta bzw. Kraftwerk Montalto di Castro (italienisch Centrale termoelettrica Alessandro Volta bzw. Montalto di Castro) ist ein Öl- und Gaskraftwerk in Italien, das an der Mittelmeerküste wenige Kilometer westlich der Gemeinde Montalto di Castro in der Provinz Viterbo, Region Latium gelegen ist. Mit einer installierten Leistung von 3600 MW ist es das leistungsstärkste Kraftwerk in Italien. Es verwendet die Meerwasser-Kühlvorrichtungen, die ursprünglich für das Kernkraftwerk (siehe unten) errichtet wurden. Kraftwerksblöcke Das Kraftwerk wurde von 1992 bis 1998 errichtet. Es besteht aus insgesamt zwölf Blöcken unterschiedlicher Leistung, die in den Jahren 1997 bis 1999 in Betrieb gingen. Vier Blöcke werden mit Öl und die übrigen acht mit Gas befeuert. Montalto di Castro ist ein Gas-und-Dampf-Kombikraftwerk (englisch CCGT) bzw. verwendet superkritische Dampferzeuger. Die Turbinen, Generatoren und Dampfkessel wurden von verschiedenen Firmen geliefert. Die folgende Tabelle gibt einen Überblick: Kernkraftwerk Ursprünglich sollte an der Stelle des jetzigen Kraftwerks das Kernkraftwerk Montalto di Castro mit zwei Blöcken zu jeweils 1 GW in Betrieb gehen. Die ersten Planungen dafür gehen auf das Jahr 1973 zurück. Mit dem Bau wurde 1982 begonnen, jedoch wurde nach der Nuklearkatastrophe von Tschernobyl beschlossen, die Bauarbeiten an dem zu 70 % fertigen Kernkraftwerk einzustellen. Italien ist heute der größte Stromnettoimporteur der Welt, in der ersten Hälfte 2014 wurden ca. 15 % des Bedarfs importiert; ein Großteil davon stammt aus französischen Atomkraftwerken. Sonstiges Die Jahreserzeugung des Kraftwerks Alessandro Volta ging in den Jahren 2000 bis 2009 kontinuierlich zurück. Sie lag im Jahre 2000 noch bei 15.349,8 GWh, 2005 bei 10.824,3 GWh und im Jahre 2009 nur noch bei 1365,3 GWh. 2009 lief das Kraftwerk noch an 2000 bis 3000 Stunden (von 8760 möglichen), weil der produzierte Strom zu teuer ist. 2009 wurde auf dem Gelände des Kernkraftwerks eine Photovoltaikanlage mit einer Spitzenleistung von 6 MW errichtet. Sie wurde bis Dezember 2010 auf 84 MW erweitert. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Italien Weblinks Einzelnachweise
Alessandro Volta Power Plant

The Alessandro Volta Power Plant was a 3600 MW polycombustible thermal power plant located in the municipality of Montalto di Castro and owned by Enel. It was commissioned in 1989 near the unfinished Montalto di Castro Nuclear Power Station of which it used part of the site and the sea water intakes already built. It was decommissioned in 2019 and scheduled for disposal and is being negotiated for conversion into data centers for IT companies. Construction The plant consisted of four 660 MW steam units that could be fired by either dense fuel oil or natural gas, and eight small 120-125 MW Nuovo Pignone (125MW) and Fiat (120MW) turbogas units paired in a combined cycle with the steam units. It was the most powerful thermal power plant in Italy but was relatively underutilized (about 3000 hours per year out of a theoretical maximum of 8760), due to the high cost of fuel. Emissions In 2009, the plant emitted one million tons of carbon dioxide into the atmosphere, fully offset by the purchase of approximately one million CERs. Specifically, in order to gain possession of the necessary CERs, Enel has invested in a project in China that involves the destruction of tons of trifluoromethane (also known by the abbreviation HFC-23, it is a very dangerous greenhouse gas). In this way, providing on the one hand the removal of greenhouse gases in China, it comes into possession of credits that allow it to emit an equivalent amount of carbon dioxide in Italy. See also List of power stations in Italy Electricity sector in Italy References
Centrale termoelettrica "Alessandro Volta"

La centrale termoelettrica "Alessandro Volta" era una centrale termoelettrica a ciclo combinato a policombustibile da 3,6 GW di potenza elettrica situata nel comune di Montalto di Castro e di proprietà di Enel S.p.A. Storia Nasce su disposizione del governo De Mita nel 1989 in prossimità dell'incompiuta centrale elettronucleare Alto Lazio della quale ha sfruttato parte del sito e le prese per l'acqua a mare già realizzate. La costruzione ebbe inizio nel 1992 e terminò nel 1998. Progressivamente la produzione di energia elettrica cominciò dal 1992. Attualmente la centrale si trova in fase di smantellamento (2017 - 2025) Al termine dello smantellamento, sui terreni e nelle strutture lasciati liberi sono previste varie iniziative tra cui un data center per colossi dell'informatica. Costruzione L'impianto era composto di quattro sezioni a vapore da 660 MW che potevano essere alimentate sia ad olio combustibile denso che a metano e da otto piccoli turbogas da 120-125 MW Nuovo Pignone (125 MW) e Fiat (120 MW) abbinate a coppie in ciclo combinato ai gruppi a vapore. Era la centrale termoelettrica più potente in Italia anche se relativamente poco utilizzata (circa 3.000 ore all'anno su un massimo teorico di 8.760), a causa degli elevati costi del combustibile. Emissioni Nel 2009 la centrale ha emesso un milione di tonnellate di anidride carbonica in atmosfera, interamente compensati con l'acquisto di un milione circa di CER (Certified Emission Reductions - crediti di emissione del meccanismo di sviluppo pulito). Nello specifico, per poter entrare in possesso dei CER necessari, Enel ha investito in un progetto in Cina che prevede la distruzione di tonnellate di trifluorometano (conosciuto anche con l'abbreviazione Hfc-23, un potentissimo gas serra); in tal modo, provvedendo da una parte alla rimozione di gas serra in Cina, entra in possesso di "crediti" che le permettono di emettere un quantitativo equivalente di anidride carbonica in Italia. Note Voci correlate Centrale termoelettrica Centrali elettriche in Italia Enel Montalto di Castro Produzione di energia elettrica in Italia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale termoelettrica "Alessandro Volta" Collegamenti esterni Sito ufficiale, su corporate.enel.it.
ТЕС Монтальто-ді-Кастро

ТЕС Монтальто-ді-Кастро — теплова електростанція у центральній частині Італії в регіоні Лаціо, провінція Вітербо. На майданчику у Монтальто-ді-Кастро повинна була з'явитись перша італійська атомна електростанція. Проте після аварії на Чорнобильській АЕС, у 1987 році провели референдум, котрий скасував проект (на той час по АЕС Монтальто-ді-Кастро було виконано вже 70 % робіт). Щоб використати майданчик, тут почалось зведення потужної теплової електростанції. Спершу у 1992-му запустили 8 встановлених на роботу у відкритому циклі газових турбін — 4 потужністю по 114 МВт та 4 з показником у 128 МВт, що мали споживати природний газ (надходив по газопроводу Челлено – Монтальто-ді-Кастро). Далі з 1995 по 1999 роки стали до ладу 4 конденсаційні енергоблоки потужністю по 660 МВт. Вони використовували технологію суперкритичного парового циклу та мали споживати нафту. Для підвищення паливної ефективності, газові турбіни під'єднали до котлів-утилізаторів, які стали постачати пару для парових турбін головних конденсаційних блоків (втім, основна частина пари все-рівно вироблялась власними котлами цих енергоблоків). Для видалення продуктів згоряння чотири основні блоки були під'єднані до димаря висотою 200 метрів, тоді як котли-утилізатори обслуговували два димаря висотою по 100 метрів. У зв'язку із розвитком відновлюваної енергетики потреби в продукції ТЕС Монтальто-ді-Кастро зменшились. Як наслідок, у 2015 році з експлуатації вивели всі конденсаційні блоки, а в 2016-му оголосили про закриття всієї станції. Див. також Список найбільших електростанцій світу Примітки
Andrea Palladio power station

Andrea Palladio power station was a coal-fired power station in Veneto, Italy owned by Enel. Its coal-fired units 1 and 2 were decommissioned in 2021. Units 3 and 4 burned refuse waste. It is planned to build a new combined cycle gas power plant on the site. Fusina hydrogen power station, a pilot hydrogen-fueled power plant, was built nearby, but was decommissioned in 2018. References