NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Rifugio Brentei

Il rifugio Brentei (nome completo: rifugio Maria e Alberto Fossati Bellani al Brentei) è un rifugio nelle Dolomiti di Brenta, a 2.182 m s.l.m. Storia Caratteristiche e informazioni Il rifugio è ubicato in posizione ideale, al centro degli itinerari escursionistici: poco lontano dalle pareti verticali delle Punte di Campiglio. Il rifugio è contornato dalla Val dei Brentei, chiusa a est da uno spallone roccioso, soggiogato dalla mole del Crozzon di Brenta affiancato ad oriente dalla parete nord della cima Tosa, separate dal canalone Neri, solitamente ghiacciato. Accessi Il rifugio è accessibile da Madonna di Campiglio oppure dalla val di Brenta. La via più frequentata prevede la partenza dal rifugio Vallesinella (1.524 m): si supera il torrente e si sale con pendenze impegnative fino al rifugio Casinei (sentiero 318). Successivamente si continua a salire con decisione per un breve tratto, poi il sentiero si fa più leggero ed anzi prosegue alternando salite e brevi discese fino alla quota di 2.181 m dove si trova il rifugio. Da qui si può eventualmente proseguire fino al Rifugio Tommaso Pedrotti, oltre la Bocca di Brenta: il sentiero è lungo e presenta un paio di tratti messi in sicurezza con corde fisse e gradini metallici. Più vicino il rifugio Angelo Alimonta: il sentiero che sale a questo rifugio - in un anfiteatro dolomitico dominato dalle vette degli Sfulmini - è abbastanza breve e non impegnativo. La salita dalla val Brenta è meno frequentata e decisamente più impegnativa: ad un iniziale falsopiano su strada forestale segue un erto sentiero che si arrampica fino al rifugio. Il tratto finale è il più faticoso ed è molto esposto al sole. Ascensioni Traversate Il rifugio funge da punto di appoggio per la Via delle Bocchette, pertanto le principali traversate avvengono lungo questo percorso. Si possono compiere traversate ai seguenti rifugi: Rifugio Casinei Rifugio Angelo Alimonta Rifugio Graffer al Grostè Rifugio Tommaso Pedrotti Rifugio Tuckett Rifugio Agostini Rifugio Dodici Apostoli. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul rifugio Maria e Alberto ai Brentei Collegamenti esterni Sito ufficiale, su rifugiobrentei.it. Scheda del rifugio sul sito del CAI, sezione di Monza, su caimonza.it. URL consultato il 17 luglio 2012 (archiviato dall'url originale il 18 giugno 2013). Una passeggiata al rifugio Brentei, su laprovinciadicremona.it.
Rifugio Brentei

De Rifugio Brentei (volledige naam: Rifugio Maria e Alberto Fossati Bellani al Brentei) is een berghut in de Italiaanse provincie Trente. De berghut, gelegen op een hoogte van 2182 meter in de Brenta, een berggroep in de Dolomieten, behoort toe aan de sectie Monza van de Clup Alpino Italiano (CAI). De berghut werd gebouwd in 1932 en werd precies dertig jaar later verbouwd. De hut wordt meestal beklommen vanuit Madonna di Campiglio, een tocht die ongeveer vier uur in beslag neemt. De Rifugio Brentei vormt een rustpunt voor beklimmingen naar de toppen van de Crozzon di Brenta (3135 meter) en de Cima Tossa (3173 meter). Vanaf de hut is de beroemde noordelijke ijskloof van de Cima Tossa zichtbaar, een beklimming die onder een helling van 50° over een ijswand 850 meter omhoog voert.
Chiesa di Santa Maria Annunziata (Sovizzo)

La chiesa di Santa Maria Annunziata è la parrocchiale di Sovizzo Colle, frazione di Sovizzo, in provincia e diocesi di Vicenza; fa parte del vicariato di Lonigo-Montecchio Maggiore. Storia La prima citazione di una chiesa a Sovizzo Colle risale al 1186; tale chiesa fu probabilmente distrutta da Ezzelino III da Romano nel 1240 e sostituita da una nuova dedicata all'Assunta, situata a Sovizzo Basso. Nel XIV secolo a Sovizzo Colle venne edificata una nuova chiesa, nella quale fu trasferita la parrocchialità.La chiesa venne ricostruita tra i secoli XVI e XVII.Tra il 1676 e il 1680 si ingrandì il coro, nel 1743 venne impartita la consacrazione e intorno al 1750 la navata fu allungata e la facciata riedificata.Nel 1785 venne aggiunta la navata laterale destra, nel 1889 la sinistra. Nel 1893 fu demolito il vecchio campanile e quello attuale venne eretto nel 1903 e restaurato nel 2003; nel 2004 anche la facciata subì un intervento di ristrutturazione. Descrizione Esterno La facciata, a salienti, presenta nella parte centrale quattro semicolonne di ordine ionico sorreggenti il timpano e nelle ali laterali dei semitimpani. Vicino alla chiesa, ma staccato da essa, sorge il campanile, caratterizzato da copertura merlata. Interno L'interno della chiesa è a tre navate; opere di pregio conservate all'interno sono la statua della Madonna dei Battuti, scolpita nel XVI secolo e restaurata nel 1998, l'altare maggiore, costruito dai fratelli Merlo e ai lati del quale sono poste due statue ritraenti la Beata Vergine Maria e Vincenza Pasini, l'altare laterale di San Giuseppe, realizzato nel 1702 in marmo di Verona, il crocifisso, risalente al 1688, l'altare di Sant'Antonio, un tempo dedicato alle sante di nome Caterina e costruito nel 1704, il tabernacolo del 1720 e l'altare del Sacro Cuore, del 1706. Note Voci correlate Diocesi di Vicenza Sovizzo Parrocchie della diocesi di Vicenza Regione ecclesiastica Triveneto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla Chiesa di Santa Maria Annunziata Collegamenti esterni Parrocchia di SOVIZZO ALTO-S.MARIA ANNUNZIATA, su parrocchiemap.it. URL consultato il 18 luglio 2020.
Església de Sant Esteve (Venècia)

L'Església de Sant Esteve (en italià Chiesa di Santo Stefano) és un gran edifici religiós de Venècia (Itàlia), a l'extrem septentrional de Campo Santo Stefano al sestiere de San Marco, no gaire lluny del Pont de l'Acadèmia. Història Fou fundada el segle xiii, reconstruïda al xiv i alterada de nou a començaments del segle xv, quan s'hi afegí una fina entrada gòtica i un sostre en forma de quilla. L'alt interior és també gòtic i té tres absis. Fou sovint escenari d'episodis de violència, i àdhuc d'homicidis, motiu pel qual al llarg dels segles fou consagrada fins a sis cops. Sant Esteve és l'església d'una de les parròquies del Vicariat de San Marco-Castello. Les altres esglésies de la parròquia són San Samuele, San Maurizio, San Vidal i l'oratori de San Angelo degli Zoppi. Arquitectura L'imponent portal gòtic flamíger de l'església és obra de Bartolomeo Bon. El sostre presenta una estructura en forma de quilla de nau, recorregut per tirants tallats i columnes de marbre de Verona. Un cas gairebé únic a la ciutat, l'absis de l'església és també un pont per sota del qual corre un riu navegable. El campanar, molt alt, de planta romànica amb cel·la de tres arcs i rematat per un tambor octogonal, està caracteritzat per una accentuada inclinació. Enllaços externs Imatge de satèl·lit de Google Maps (a l'extrem del llarg Campo Santo Stefano) Fotos de San Esteban, per Adrian Fletcher Arxivat 2017-01-22 a Wayback Machine.
Santo Stefano, Venice

The Chiesa di Santo Stefano (Church of St. Stephen) is a large Roman Catholic church at the northern end of the Campo Santo Stefano in the sestiere of San Marco, Venice, Italy. History It was founded in the 13th century, rebuilt in the 14th century and altered again early in the 15th century, when the fine gothic doorway and ship's keel roof were added. The tall interior is also Gothic in style and has three apses. Santo Stefano is parish church of one of the parishes in the Vicariate of San Marco-Castello. The other churches of the parish are San Samuele, San Maurizio, San Vidal and the Oratorio di San Angelo degli Zoppi. Works of art Antonio Canova (stele commemorating Giovanni Falier in the baptistery) Pietro Lombardo (tomb of Giacomo Surian) Tullio Lombardo (two marble statuettes in the sacristy (attributed)) Tintoretto (The Agony in the Garden, The Last Supper and The Washing of the Disciples' Feet, all in the sacristy) Paolo Veneziano (painted Crucifix in the sacristy) Bartolomeo Vivarini (St Lawrence and St Nicholas of Bari in the sacristy) Funerary monuments Doge Andrea Contarini (d.1382) Giovanni Falier Doge Francesco Morosini Giacomo Surian Giovanni Gabrieli (d. 1612) External links Satellite image from Google Maps (at the top end of the long Campo Santo Stefano)
Iglesia de San Esteban (Venecia)

La iglesia de San Esteban (del italiano: Chiesa di Santo Stefano) es un gran edificio religioso de Venecia (Véneto, Italia), en el extremo septentrional de campo Santo Stefano (San Esteban), en el sestiere de San Marco, no lejos del puente de la Academia. Historia Fue fundada en el siglo XIII, reconstruida en el XIV y alterada de nuevo a principios del siglo XV, cuando se añadieron una fina entrada gótica y un techo con forma de quilla. El alto interior es también gótico y tiene tres ábsides. Fue a menudo escenario de episodios de violencia, e incluso de homicidios, motivo por el cual a lo largo de los siglos fue consagrada seis veces. San Esteban es la iglesia de una de las parroquias del Vicariado de San Marco-Castello. Las otras iglesias de la parroquia son San Samuele, San Maurizio, San Vidal y el oratorio de San Angelo degli Zoppi. Arquitectura El imponente portal gótico flamígero de la iglesia es obra de Bartolomeo Bon. El techo presenta una estructura en forma de quilla de nave, recorrido por tirantes tallados y columnas de mármol de Verona. Caso casi único en la ciudad, el ábside de la iglesia es también un puente por debajo del cual corre un río navegable. El campanario de la iglesia, muy alto, de planta románica con cella de tres arcos y rematado por un tambor octogonal, está caracterizado por una acentuada inclinación. Obras de arte Antonio Canova (estela conmemorando a Giovanni Falier en el baptisterio) Pietro Lombardo (tumba de Giacomo Surian) Tullio Lombardo (se le atribuyen las dos estatuillas de mármol en la sacristía) Tintoretto (La agonía en el jardín, La última cena y El lavatorio de pies, todas en la sacristía) Paolo Veneziano (Crucifijo pintado en la sacristía) Bartolomeo Vivarini (San Lorenzo y San Nicolás de Bari en la sacristía) Monumentos funerarios Dogo Andrea Contarini († 1382) Giovanni Falier Francesco Morosini Giacomo Surian Giovanni Gabrieli († 1612) Gran compositor y veneciano y organista de San Marcos En la entrada se encuentra un majestuoso cenotafio conmemorativo del dogo Francesco Morosini, que en realidad está sepultado en la iglesia de San Nicolás de Tolentino. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Esteban. Imagen de satélite de Google Maps (en el extremo del largo Campo Santo Stefano) Fotos de San Esteban , por Adrian Fletcher Archivado el 22 de enero de 2017 en Wayback Machine.
Santo Stefano, Venecija

Chiesa di Santo Stefano (hr. Crkva svetog Stjepana) je gotička venecijanska crkva u sestieru San Marco na istoimenom trgu (Campo Santo Stefano), blizu mosta Ponte dell'Accademia. Povijest crkve Santo Stefano Prvu crkvu na tom mjestu izgradili su augustinci heremiti u 13. stoljeću, kompletno je obnovljena u gotičkom stilu u 14. stoljeću, a potpuno dovršena tek u 15. stoljeću kad joj je Bartolomeo Bon isklesao mramorni portal 1442. i rozetu na glavnoj fasadi. Pored crkve stoji originalni romanički zvonik s oktogonalnim tamburom. Opis Crkva Santo Stefano je veća trobrodna crkva, podijeljena masivnim stupovima koji nose drveni strop. Unutar sakristije čuvaju se dragocjena renesansna djela, uključujući tri velika platna Tintoretta (Posljednja večera, Pranje nogu i Agonija u vrtu), jedno Raspelo Paola Veneziana, poliptih Bartolomeja Vivarinija i oltarna slika Sveta obitelj Palme Starijeg. U jednoj od bočnih kapela nalazi se nadgrobni spomenik Antonija Canove za senatora Giovannija Faliera (1808.). Izvori Vanjske poveznice Santo Stefano, na portalu Paradoxplace Italy, Spain, Portugal, France, Britain Photo Galleries Arhivirana inačica izvorne stranice od 22. siječnja 2017. (Wayback Machine) (engl.)
Santo Stefano (Venetië)

De Chiesa di Santo Stefano of kortweg Santo Stefano (vertaald: De kerk van Sint-Stefanus) is een kerk aan de noordzijde van het Campo Santo Stefano in Venetië. De kerk is gesticht in de 13e eeuw, herbouwd in de 14e eeuw en aangepast in de 15e eeuw, toen de gotische deuropening en een dak dat van binnen lijkt op windgevulde zeilen, toegevoegd werden. De binnenkant is ook gotisch en heeft drie apsissen. Kunstwerken Antonio Canova (Een stele ter gedachtenis aan Giovanni Falier in het baptisterium) Pietro Lombardo (tombe van Giacomo Surian) Tullio Lombardo (twee marmeren beelden in de sacristie) Tintoretto (Christus op de Olijfberg, Het Laatste Avondmaal en de Voetwassing door Christus, allemaal in de sacristie) Paolo Veneziano (geschilderd kruis in de sacristie) Bartolomeo Vivarini (Sint Laurentius en Sint Nicolaas in de sacristie). Monumenten Hieronder staat een korte lijst van mensen waarvoor een monument is geplaatst in de Santo Stefano. Doge Andrea Contarini Giovanni Falier Doge Francesco Morosini Giacomo Surian Giovanni Gabrieli
Igreja de Santo Estêvão (Veneza)

A Igreja de Santo Estêvãon (em italiano: Chiesa di Santo Stefano) é um grande edifício religioso de Veneza (Itália), no extremo setentrional do Campo Santo Stefano no sestiere de San Marco, não muito longe da ponte da Academia. História Foi fundada no século XIII, reconstruída no século XIV e alterada de novo em inícios do século XV, quando se adicionaram uma fina entrada gótica e um teto com forma de quilha. O alto interior é também gótico e tem três absides. Foi muitas vezes cenário de episódios de violência, e mesmo de homicídios, motivo pelo qual ao longo dos séculos foi consagrada seis vezes. O templo de Santo Estêvão é a igreja de uma das paróquias do Vicariato de San Marco-Castello. As outras igrejas da paróquia são São Samuel, São Maurício, São Vital e o oratório de San Angelo degli Zoppi. Arquitetura O imponente portal gótico flamejante da igreja é obra de Bartolomeo Bon. O teto apresenta una estrutura em forma de quilha de navio, percorrido por tirantes talhados e coluna de mármore de Verona. Caso quase único na cidade, o abside da igreja é também uma ponte por debaixo da qual corre um rio navegável. O seu campanário muito alto, de planta românica com cela de três arcos e rematado por um tambor octogonal, é caracterizado por uma acentuada inclinação. Obras de arte Antonio Canova (estela comemorando Giovanni Falier no batistério) Pietro Lombardo (túmulo de Giacomo Surian) Tullio Lombardo (atribuem-se-lhe as duas estatuetas de mármore na sacristia) Tintoretto (A agonia no jardim, A última ceia e O lava-pés, todas na sacristia) Paolo Veneziano (Crucifixo pintado na sacristia) Bartolomeo Vivarini (São Lourenço e São Nicolau de Bari na sacristia) Monumentos funerários Doge Andrea Contarini († 1382) Giovanni Falier Francesco Morosini Giacomo Surian Giovanni Gabrieli († 1612) Grande compositor veneziano, organista da Basílica de São Marcos Na entrada há um majestoso cenotáfio comemorativo do doge Francesco Morosini, que na realidade está sepultado na igreja de São Nicolau Tolentino. Ligações externas «Imagem de satélite de Google Maps». (no extremo do Campo Santo Stefano) «Fotos da Igreja de Santo Estêvão, por Adrian Fletcher»
Biserica Sfântul Ștefan din Veneția

Biserica Sfântul Ștefan (în italiană Chiesa di Santo Stefano) este o biserică mare de la capătul de nord al Campo Santo Stefano din Veneția. Ea a fost fondată în secolul al XIII-lea, reconstruită în secolul al XIV-lea și modificată din nou la inceputul secolului al XV-lea, când s-au adăugat ușa de intrare în stil gotic și acoperișul navei. Interiorul înalt este gotic și are trei abside. Santo Stefano este biserică parohială a unei dintre parohiile din Vicariatul San Marco-Castello. Celelalte biserici ale parohiei sunt San Samuele, San Maurizio, San Vidal și Oratoriul San Angelo degli Zoppi. Istoric Mănăstirea și biserica gotică a Sfântului Ștefan au fost fondate în 1294. Lăcașul de cult a fost reconstruit în secolul al XIV-lea și modificat în secolul al XV-lea în timpul construcției portalului și a acoperișul în formă de chilă. A fost construit de un ordin cerșetor: călugării augustinieni. Exteriorul este sobru, chiar auster, trăsături regăsite în mai multe sanctuare ale ordinelor de călugări cerșetori din acea perioadă. Descriere Exterior Fațada bisericii Sfântul Ștefan conține un portal mare în stil gotic construit între 1438 și 1442 și atribuit lui Bartolomeo Bon. Campanila bisericii, mai veche decât restul clădirii, are un plan pătrat. În partea de sus, o încăpere cu trei arcade este surmontată de un tambur octogonal. Ca și multe alte clopotnițe din laguna Veneției, ea este puternic înclinată; acest înclinare nu prezintă un risc deosebit, dar este totuși monitorizată constant. Există, de asemenea, un mic zid clopotniță (campanile a vela) în stil gotic, vizibil din Campo Santo Stefano. Multiplele conflicte cu localnicii i-au determinat pe călugări să realizeze o orientare particulară a clădirii, care are partea sa laterală și nu fațada în Campo Santo Stefano. Din același motiv absida bisericii este construită pe un pod sub care trece Rio del Santissimo di Santo Stefano. Interior Plafonul bisericii are o structură în formă de chilă de navă, fiind susținut de grinzi sculptate și coloane din marmură de Verona. Biserica Sfântul Ștefan conține numeroase opere de artă, printre care unele ale următorilor artiști: Antonio Canova (stela comemorativă a lui Giovanni Falier în baptisteriu) Pietro Lombardo (mormântul lui Giacomo Surian) Tullio Lombardo (două statuete de marmură în sacristie care-i sunt atribuite) Tintoretto (Agonie în grădină, Cina cea de Taină și Spălarea picioarelor ucenicilor, toate în sacristie) Paolo Veneziano (a pictat Crucifixul din sacristie) Bartolomeo Vivarini (Sf. Laurențiu și Sf. Nicolae din Bari în sacristie) Monumente funerare dogele Andrea Contarini (d. 1382) Giovanni Falier Francesco Morosini Giacomo Surian Giovanni Gabrieli (d. 1612) mare compozitor venețian și organist la San Marco Bibliografie Guide d'Italia (serie Guide Rosse) - Venezia - Touring Club Italiano - pp. 318-321 - ISBN 978-88-365-4347-2 Legături externe Satellite image from Google Maps (at the top end of the long Campo Santo Stefano) Adrian Fletcher's Paradoxplace Venice Pages – Santo Stefano (photos) Arhivat în 22 ianuarie 2017, la Wayback Machine.
Церква Санто-Стефано

Церква Санто-Стефано (італ. Santo Stefano) — церква у Венеції, розташована в районі Сан-Марко. Знаходиться в північній частині площі Санто-Стефано. Була зведена в XIII столітті для ченців-відлюдників ордена Святого Августина. Перебудовувалася в XIV і в XV століттях, коли з'явились різьблений готичний портал і дах у вигляді кіля судна. Церква виконана в готичному стилі, має три апсиди. У 1544 році верхня секція 60-метрової дзвіниці впала після удару блискавки, пошкодивши сусідні будівлі. Дзвіниця відновлена пізніше, в наш час[коли?] має характерний нахил. За перші 250 років своєї історії церкву шість разів секуляризовували через кров яка проливалася в її стінах. Твори мистецтва Антоніо Канова (стела у баптистерії присвячена Джованні Фал'єр) П'єтро Ломбардо (гробниця Джакомо Суріана) Тулліо Ломбардо (фрагменти оздоблення церкви) Тінторетто (Моління про чашу, Таємна вечеря, Обмивання ніг) Паоло Венеціано (Розп'яття) Бартоломео Віваріні (Святий Лаврентій) Різьблений готичний портал виконаний Бартоломео Боном. Надгробні пам'ятники Дож Андреа Контаріні Джованні Фал'єр Франческо Морозіні Джакомо Суріан Джованні Габрієлі Джерела Guide d'Italia (serie Guide Rosse) - Venezia - Touring Club Italiano - pp. 318–321 - ISBN 978-88-365-4347-2 Maria Agnese Chiari Moretto Wiel, Andrea Gallo ed Ettore Merkel, Chiesa di Santo Stefano, arte e devozione, Roma - Venezia, 1996. Gli agostiniani a Venezia e la chiesa di S.Stefano: Atti della giornata di studio nel V centenario della dedicazione della chiesa di Santo Stefano, Venezia, Istituto Veneto di Scienze, Lettere ed Arti, 1997, ISBN 88-86166-45-1.1 Giuseppe Tassini, Curiosità veneziane, Venezia, Filippi, 1979. Gino Bortolan, Le chiese del Patriarcato di Venezia, Venezia, 1975. Ennio Concina e Elisabetta Molteni, Le chiese di Venezia: l'arte e la storia, Udine, Magnus, 1995. Giulio Lorenzetti, Venezia e il suo estuario, Roma, Istituto Poligrafico dello Stato, 1963. Guido Perocco e Antonio Salvadori, Civiltà di Venezia, Venezia, Stamperia di Venezia, 1976. Antonio Foscari, L’architettura della chiesa di Santo Stefano a Venezia, in Atti e memorie dell’Ateneo Veneto, Venezia, 2014. Federico Moro, La chiesa di Santo Stefano - Gotico veneziano, Venezia, Marcianum, 2014.
Oratorio della Santissima Trinità (Volano)

L'oratorio della Santissima Trinità, anche oratorio del Santissimo Sacramento o cappella della Confraternita, è un oratorio sussidiario di Volano in Trentino, costruito accanto alla pieve. Risale al XVIII secolo. Storia Negli ultimi anni del XVII secolo a Volano venne riorganizzata la Confraternita del Santissimo Sacramento e questo portò pochi anni dopo alla richiesta di erigere un nuovo luogo di culto, che venne realizzato all'inizio del secolo successivo tra il 1707 e il 1708. Meno di cinquant'anni dopo la costruzione originale venne demolita e riedificata in forme barocche. Tra i responsabili del cantiere vi fu Giuseppe Tacchi, che seguì anche gli aspetti relativi alle decorazioni a stucco nella navata interna mentre la cura per gli affreschi venne affidata ad Orlando Fattori. Tra il 1784 ed il 1802, in seguito all'entrata in vigore delle nuove norme relative alle competenze dello Stato in materia di beni religiosi volute da Giuseppe II d'Asburgo-Lorena la Confraternita fu soppressa, i suoi beni venduti e la gestione della chiesa affidata al parroco della vicina pieve. Nel 1870 l'oratorio mutò intitolazione e per un breve periodo, prima di ritornare all'originaria dedicazione, divenne oratorio di San Filippo Neri. Nel penultimo decennio del secolo il tempio fu oggetto di importanti lavori di restauro. Nuovi restauri furono effettuati negli anni cinquanta e negli anni settanta con tinteggiature e revisione delle superfici affrescate. Nell'ultimo decennio del XX secolo fu rifatta la copertura del tetto. L'ultimo ciclo di interventi conservativi ha avuto luogo tra il 2000 ed il 2006. Si sono rinnovati gli intonaci, restaurate le parti in pietra e in marmo e rivisti stucchi ed affreschi. Nel periodo descritto si è anche installato un nuovo sistema di riscaldamento a pavimento. Descrizione Il prospetto principale si trova in posizione elevata rispetto al sagrato che condivide con la chiesa della Purificazione di Maria. Si accede al portale architravato grazie a una doppia scala e la facciata è divisa verticalmente in tre parti da quattro lesene. Le due parti laterali sono di minore larghezza, alla base hanno entrambe una piccola edicola e, nella parte alta, una nicchia con una statua. La navata interna è unica, a pianta ottagonale. Il presbiterio è leggermente rialzato. La volta della sala è riccamente decorata ad affresco e con stucchi. Tra le raffigurazioni più importanti vi sono quelle dei Quattro Evangelisti e dell'Eucaristia in Gloria. L'altar maggiore è in legno e la pala è del XIX secolo. Note Bibliografia Aldo Gorfer, Le valli del Trentino-Trentino orientale, Calliano (Trento), Manfrini, 1975, SBN TSA1415530. Voci correlate Chiesa della Purificazione di Maria (Volano) Volano (Italia) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sull'oratorio della Santissima Trinità Collegamenti esterni Oratorio della Santissima Trinità, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.