NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Insulele Eoliene

Insulele Eoliene (în italiană Isole Eolie, în siciliană Ìsuli Eoli) sunt un arhipelag vulcanic în sud-estul Mării Tireniene, la nord de Sicilia. Cea mai mare insulă a arhipelagului este Lipari, motiv pentru care Insulele Eoliene sunt uneori numite și Insulele Lipari. Din punct de vedere administrativ, Insulele Eoliene aparțin provinciei siciliene Messina. Insulele au o populație permanentă de 10.000 de locuitori. Arhipelagul eolian este o destinație turistică populară pe timpul verii și atrage până la 200.000 de vizitatori anual. În 2000, Insulele Eoliene au fost incluse pe lista Patrimoniului Mondial UNESCO. Geografie Insulele Eoliene constau în șapte insule principale (Alicudi, Filicudi, Salina, Lipari, Vulcano, Panarea și Stromboli) formând un arc vulcanic și mai mulți munți submarini (Eolo, Enarete, Sisifo, Lametini, Alcione și Palinuro). Cel mai înalt vârf este Monte Fossa delle Felci pe Salina, care se ridică la 960 m deasupra nivelului mării, urmat de Stromboli (924 m). Arhipelagul eolian prezintă puternice variații structurale, vulcanologice și petrologice. Vulcanii activi sunt în principiu restrânși la sectoarele centrale (Vulcano și Lipari) și estice (Stromboli și Panarea) ale arhipelagului eolian, unde se constată un regim de presiune extensională și cutremure de adâncime, ca efect al subducției pe direcția nord–vest a plăcii litosferice din sudul Mării Tireniene. În contrast, nicio erupție istorică nu a fost înregistrată în vestul arhipelagului eolian (Alicudi, Filicudi și Salina), unde este detectată numai seismicitate de suprafață într-un regim tectonic compresional. Sectoarul vestic al arcului eolian este separat de cel estic prin așa-numita placă Tindari–Letojanni. Această divizare structurală este reflectată de variațiile de-a lungul arcului ale compoziției magmei care devine din ce în ce mai bogată în siliciu înspre insulele centrale și mai bogată în potasiu și stronțiu radiogen de la vest la est. Galerie Note
Еолска острва

Еолска или Липарска острва су вулкански архипелаг у Тиренском мору северно од Сицилије. Архилепаг се састоји од 7 већих и 10 мањих оства, укупне површине 115 km². Највеће острво је Липари по коме се цели архипелаг често назива Липарска острва. Острва су популарна туристичка дестинација и на њих долази 200.000 посетиоца годишње. Острва Липари Стромболи, Вулкано, Салина, Филикуди, Аликуди и Панареа. Сва острва су вулканскога порекла. Стромболи је до данашњега времена активан вулкан. Стромболи је данас једини активни вулкан у Европи поред Етне. На острвима Липари и Вулкано постоје фумароле. Град Липари има 11.000 становника. Салина је друго острво по површини. Има 2.300 становника. Укупно на Еолским острвима има 29.500 становника. Историја Према легенди Еолска острва су колонизована након тројанскога рата. Липаре су населили грчки досељеници са Книда 580. п. н. е. под командом Пентатлона и населили су се на месту данашњега насеља Кастело. Острво су именовали по грчком богу ветрова Еолу, који је по митологији обитавао на Липарима. Ван Липара на друму за некрополис откривено је светилиште Деметре и Персефоне. Крај острва се одиграла битка код Липара 260. п. н. е. између Рима и Картагине. Липари су једно време били седиште епископа и на Липарима се налазиле мошти светога апостола Вартоломеја. У 9. веку Арапи су заузели Сицилију, а Сарацени су харали као пирати Тиренским морем, тако да су 839. поклали становништво. Мошти светога Вартоломеја су премештене у Беневенто. Нормани су од Арапа преотели подручје од 1060. до 1090, па су пооново населили пусте Липаре. Липари су и даље били на удару пирата. Липари су прелазили под Хоенштауфовце, па под Анжујце. После њих под Арагонце, чији краљеви су постали шпански краљеви. Шпанија је 1544. прогласила рат Француској, а француски краљ Франсоа I је тражио отоманскога султана Сулејмана Величанственога за помоћ. Султан је послао флоту под командом Каир ад Дина (познатог као Хајрудин Барбароса). Отоманска флота је победила Шпанце и успела је да заузме Напуљ. Током битке Липарска острва су остала без становништва. Каснијим досељавањима из Италије, Сицилије и Шпаније поново су успостављена насеља на архипелагу. За веме фашизма на Липарима је био кажњенички логор политичких депортоваца, међу којима се 1941—1943. налазио и велики број југословена из Истре, Горице, Трста, Словеније и Хрватске. На Липарима је 1934—1941. био организован и усташки табор, у којем су усташе припремане за свју злочиначку улогу у НДХ. Еолска острва су на Унесковој листи светске баштине. Референце Спољашње везе UNESCO World Heritage Sites, Aeolian Islands Aeolian Islands tourism website (in Italian). information about Aeolian or Lipari islands Richard Stillwell, ed. Princeton Encyclopedia of Classical Sites, 1976: "Aeoliae Insulae (Lipari Islands), Messina, Sicily" Article about Aeolian Islands Aeolian Islands Photos
Eoliska öarna

Eoliska öarna (italienska: Isole Eolie), eller Lipariska öarna, är en vulkanisk ögrupp i Tyrrenska havet, norr om Sicilien. Ögruppen har en yta på 117 km², en befolkning på 13 700 invånare (2010) och består av 7 större öar, där öarna Stromboli och Vulcano har aktiva vulkaner. 2000 upptogs ögruppen på Unescos världsarvslista. Historia Aiolia var enligt den antika mytologin vindguden Aiolos hemvist. Därav namnet på ögruppen. Vergilius identifierade ön Lipari med mytens Aiolia. På grund av den rikliga mängden obsidian blomstade handeln på öarna redan 5000–3000 f. Kr. På ön Lipari finns rester av obsidianhanteringen. Under bronsåldern blev ögruppen en handelsstation för mykenska sjöfarare. Greker från Knidos och Rhodos grundade bosättningen Lipara på Lipari omkring 575 f. Kr. Den rika staden intogs 304 f. Kr. av Agathokles och under det första puniska kriget utgjorde staden en flottbas för Karthago, varefter den tillföll Rom 251 f. Kr. Under tidig medeltid erövrades öarna av araber, och under 1000-talet erövrades öarna av normanderna. De Eoliska öarna bytte ofta överhöghet fram till 1400-talet då Ferdinand II förenade dem med Sicilien. Geografi Geologi De Eoliska öarna är ett enastående exempel på vulkaniska aktivitet med nybildning och förstörelse av öar. Öarna ha studerats sedan 1700-talet och lämnat spår i vulkanologin där två av ögruppens öar fått ge namn till två typer av vulkanutbrott, strombolitypen respektive vulkanotypen. Öarnas vukaniska aktivitet är skälet till världsarvslistningen. Öar De sju största och bebodda öarna är: Lipari är den både till befolkning och ytan största ön. Salina är den näst största ön i gruppen (27 km²) och den högsta av dem (962 m ö.h.). Ön består av sex utdöda vulkaner. Befolkningen är den näst största inom ögruppen. Vulcano är den sydligaste av de Lipariska öarna (21 km²). Ön har en aktiv vulkan, som hade sitt senaste större utbrott 1888–1890. Stromboli är den nordligaste ön i ögruppen (13 km²). Ön har en aktiv vulkan (926 m ö.h.) med ständig aktivitet i form av regelbundna explosiva men småskaliga utbrott, med ett sken som syns långt nattetid. Filicudi Alicudi Panarea Ekonomi Särskilt ön Stromboli med den ständigt aktiva vulkanen lockar turister till ögruppen. Pimpsten bryts och exporteras från öarna och på Stromboli finns det alungruvor. Den viktigaste jordbruksprodukten är vin - Malvasia delle Lipari. Dessutom odlas oliver och frukt. Källor Externa länkar Information om de Lipariska öarna på engelska och italienska Wikimedia Commons har media som rör Eoliska öarna.
Ліпарські острови

Ліпарські острови, також Еолійські або Еолові (італ. Isole Eolie) — група вулканічних островів (архіпелаг) у Тірренському морі на північ від Сицилії. Острови є у списку Світовій спадщини ЮНЕСКО. Утворені приблизно 260 000 років тому під час вулканічної активності. На острові Стромболі розташовується діючий вулкан. До архіпелагу входять такі острови: Ліпарі Саліна Вулькано Стромболі Філікуди Алікуди Панарея Басилуццо Ліпарські острови є досить популярним туристичним маршрутом. Приблизно 200 000 туристів відвідують острови щороку. У літній період до островів тричі на тиждень ходить пором з Неаполя.
La Norma

La Norma ist ein Wintersportort im Département Savoie in der französischen Region Auvergne-Rhône-Alpes. Er liegt auf 1350 m Höhe auf den Ausläufern des Berges La Norma (2917 m). Politisch gehört La Norma zu Villarodin-Bourget, bzw. zur Communauté de communes de la Norma. Das Skigebiet umfasst 27 Skipisten mit 65 Pistenkilometern, die von 18 Skiliften erschlossen werden. Der höchste befahrbare Punkt liegt auf 2750 m. Siehe auch Liste der Skigebiete in Frankreich Weblinks La Norma
La Norma

La Norma is een Frans skigebied gelegen in het departement Savoie in de Franse Alpen. Het ligt in het dal van de Maurienne op 1350m hoogte. Het skigebied loopt door tot een hoogte van 2750m. Het skigebied bestaat reeds sinds 1971. Oorspronkelijk was het station alleen gericht op dagtourisme. Vanaf 1975 is gestart met de bouw van een appartementenblok en vervolgens een eerste cluster van 40 chalets door de Nederlandse projectontwikkelaar Cammingha. Het kleine centrum van La Norma is in 1980 gebouwd. Het centrum is alleen geopend in de winter (december-april) en de zomer in (juli-augustus). La Norma ligt aan de rand van het Parc national de la Vanoise. Gegevens 65km piste totaal 8 groene pistes 6 blauwe pistes 11 rode pistes 2 zwarte pistes 1 snowpark
La Scarzuola

La Scarzuola és un complex arquitectònic situat al poble de Montegiove a la comuna de Montegabbione, província de Terni, Itàlia. Obra de l'arquitecte llombard Tomaso Buzzi (1900-1981), es podria considerar un dels monuments més inclassificables i extraordinaris, alhora que isolats i desconeguts d'Itàlia. Història A l'origen, hi trobem un antic convent fundat per Francesc d'Assís al 1218. Explica la llegenda que el sant hi va plantar un roser on feu brollar una font. El nom li prové d'una planta que creix als pantans, la scarza, amb la qual el sant es va construir una cabana. L'església del convent conserva un fresc del segle XII de Francesc levitant, i altres amb sants martiritzats. A l'any 1956, l'arquitecte Tomasso Buzzi va adquirir i restaurar el convent. Tanmateix, Buzzi va veure en aquest indret el marc ideal per construir la seva ciutat ideal, que ell mateix va projectar i edificar entre els anys 1958 i 1978. La ciutat imaginada Buzzi va recrear la seva fantasia en el jardí del costat de l'església, al qual hi accedim a través d'una cova excavada a la roca —on es diu va produir-se el miracle de la font— i per una porta simbòlica que comunica amb el convent: la Porta Gloria Dei. Així mateix com les altres dues portes que trobarem (Mater Amoris i Gloria Mundi) simbolitzen respectivament el diví, l'amor i la misèria del materialisme. Travessar-les suposa entrar a la ciutat de Buzzi, concebuda com un decorat teatral format per un grup d'edificis buits en el seu interior, on hi coexisteixen diferents arquetips occidentals com l'Acròpoli, el Panteó o el Colosseu, junt amb un conjunt de construccions sorprenents: la Torre del Temps, el Temple de la Mare Terra —amb la façana d'un bust d'una geganta nua—, la Porta de l'art i de la fantasia, la Boca de la balena de Jonàs, la Torre de la meditació i la solitud... Simbolisme L'artista va voler establir una relació iniciàtica entre el convent franciscà (ciutat sagrada) i els “espais teatrals” (ciutat profana), on abunden els símbols amb elements extrets de la filosofia hindú, la maçoneria i els jardins hermètics inspirats en el llibre renaixentista Hypnerotomachia Polyphili. Escales que van en totes direccions a l'estil Escher, edificis amb desproporcions intencionades, monstres...., més enllà del surrealisme o de l'estil manierista en que s'ha volgut identificar, La Scarzuola és sobretot un monument simbòlic, geomètric i màgic. Aquesta obra inclassificable va costar a Buzzi el menyspreu i la marginació dels seus col·legues, que no van trigar a qualificar d'insensat el seu projecte. Per defensar-se, l'artista va adoptar una actitud franciscana: Convertit en arquitecte maleït, Buzzi deixà incompleta una genial fantasia on hi va plasmar tot el seu saber arquitectònic i ocultista. Referències Enllaços externs (it + ang) https://www.lascarzuola.it/
La Scarzuola

La Scarzuola ist ein Gebäudekomplex in Montegiove (Ortsteil von Montegabbione), der durch Um- und Ausbau eines mittelalterlichen Franziskanerklosters Convento de la Scarzuola entstanden ist. Geschichte La Scarzuola ist das Werk des Mailänder Architekten Tomaso Buzzi (1900–1981), der damit eine verkleinerte Idealstadt im Sinne der Renaissance schaffen wollte. Der Bau wird von Buzzis Neffen Marco Solari fortgesetzt. Buzzi, ein hochgebildeter, viel beschäftigter und wohlhabender Architekt des italienischen Adels und der Großbourgeoisie geriet in fortgeschrittenem Alter immer mehr in Distanz zum Mainstream der Architekturentwicklung und widmete sich seinen historisch-bibliophilen und esoterischen Neigungen. Er erwarb das 1218 gegründete Franziskanerkloster nach langer Suche 1956, restaurierte Kirche und Kloster und brachte in diesem Bereich sein Archiv, seine Bibliothek und Kunstsammlung unter. Die danach von ihm errichtete angrenzende Idealstadt aus Tuffstein besteht aus sieben ineinander verschachtelten Gebäuden und orientiert sich an Francesco Colonnas Hypnerotomachia Poliphili aus dem Jahre 1499, einem rätselhaften Roman, der unter anderem schon den Boboli-Garten in Florenz und den „Parco dei Mostri“ – der Park der Monster – in Bomarzo inspirierte. Es gibt sieben Theater, gewidmet unter anderem den Bienen, dem Wasser, dem menschlichen Körper, Apoll, Diana und der Einsamkeit. Gekrönt wird das labyrinthische Bauwerk, eine „Folly“ im Sinn der Gartenkunst und ein Stück esoterischer Außenseiter-Architektur von einer Akropolis im Kleinformat. Marco Solari baut weiter an der Cittá Ideale, nach Skizzen von Tomaso Buzzi. Das Gebäude ist nach Voranmeldung zu besichtigen. Literatur Guglielmo Bilancioni, Alberto Giorgio Cassani, Enrico Fenzi, Alessandro Mazza, Paola Tognon: Tomaso Buzzi. Il principe degli architetti 1900–1981. Electa, Mailand 2008, ISBN 978-88-370-4494-7. Stefano Bottini, Marco Nicoletti: Scarzuola. Il sogno ermetico di Tomaso Buzzi. Per Corsi d’Arte, Perugia 2007, ISBN 978-88-902913-2-6 Weblinks Website
La Scarzuola

La Scarzuola is an architectural complex in Umbria, located in Montegiove hamlet in the comune of Montegabbione, Terni Province, Italy. It was originally the site of a 13th-century convent associated with St. Francis of Assisi, but was partially abandoned in the 19th century. In 1957, the Milanese architect Tomaso Buzzi purchased the convent site and converted it into a multi-faceted architectural complex mainly built with the remains of the convent. Buzzi built the complex as his interpretation of the ideal city. History The site was first mentioned in a chronicle of 1218 as the location where St. Francis built a hut and planted a rose and a laurel tree from which water miraculously gushed. In order to commemorate the site, the Counts of Marsciano funded the construction of a Church and Convent at the site, which was entrusted to the Franciscans. The convent was significantly renovated in the 16th century. The church was the site of site of burial for most of the Counts of Marsciano, but the last interment there was recorded in 1820, after which it was partially abandoned. The convent lay in ruins for most of the 19th and the first half of the 20th century, when it caught the eye of the already accomplished Tomaso Buzzi. Buzzi had found success as an architect and interior designer in Milan, and was enchanted by the partially ruined site. He purchased it in 1957 and, subsequently, dedicated the rest of his life to the construction of his complex there. Buzzi restored what remained of the convent and built a large complex of buildings and theaters behind the convent mainly using stone from the convent ruins. He built seven amphitheaters of varying sizes, which represented what Buzzi thought of as the inherent theatricality of life. He also built several structures and statues depicting different stages of his life, such as a giant stone female torso to represent lust, and a miniature Tower of Babel to represent vanity. Many of these structures have esoteric and alchemical meanings. Perhaps the most striking feature of the complex is the miniature city, which contains representations of buildings including Temple of Vesta, the Arc de Triomphe, and the Torre dell'Orologio in Mantua. All of these elements come together to represent Buzzi's interpretation of the ideal city. After dedicating more than two decades of his life to the complex, Buzzi died in 1981, his vision unfinished. However, it was completed by his nephew Marco Solari. Today, La Scarzuola is a tourist site and can be entered for a small fee. The surreal nature of the complex has invited interest, and, in 2020, Gucci chose it as a modeling location for its Bloom campaign. References External links Official website
La Scarzuola

La Scarzuola é um complexo arquitetónico na Úmbria, localizado na aldeia de Montegiove, no município de Montegabbione, Província de Terni, Itália. Originalmente, foi o local de um convento do século XIII associado a São Francisco de Assis, mas foi parcialmente abandonado no século XIX. Em 1957, o arquiteto milanês Tomaso Buzzi comprou o sítio do convento e converteu-o num complexo arquitetónico multifacetado, construído principalmente com os restos do convento. Buzzi construiu o complexo como a sua interpretação da cidade ideal. História O local foi mencionado pela primeira vez numa crónica de 1218 como o lugar onde São Francisco construiu uma cabana e plantou uma rosa e um loureiro de onde brotou água milagrosamente. Para comemorar o local, os Condes de Marsciano financiaram a construção de uma Igreja e de um Convento no sítio, que foi confiado aos Franciscanos. O convento foi significativamente renovado no século XVI. A igreja foi o local de sepultamento da maioria dos Condes de Marsciano, mas o último enterro ali foi registado em 1820, após o qual foi parcialmente abandonado. O convento permaneceu em ruínas durante a maior parte do século XIX e a primeira metade do século XX, quando atraiu a atenção do já consagrado Tomaso Buzzi. Buzzi tinha alcançado sucesso como arquiteto e designer de interiores em Milão e ficou encantado pelo local parcialmente em ruínas. Adquiriu-o em 1957 e, posteriormente, dedicou o resto da sua vida à construção do seu complexo no local. Buzzi restaurou o que restava do convento e construiu um grande complexo de edifícios e teatros atrás do convento, utilizando principalmente pedra das ruínas deste. Construiu sete anfiteatros de vários tamanhos, que representavam o que Buzzi considerava ser a teatralidade inerente à vida. Também construiu várias estruturas e estátuas que retratam diferentes fases da sua vida, como um torso feminino gigante em pedra para representar a luxúria, e uma Torre de Babel em miniatura para representar a vaidade. Muitas destas estruturas têm significados esotéricos e alquímicos. Talvez a característica mais marcante do complexo seja a cidade em miniatura, que contém representações de edifícios como o Templo de Vesta, o Arco do Triunfo, e a Torre dell'Orologio em Mântua. Todos estes elementos unem-se para representar a interpretação de Buzzi da cidade ideal. Após dedicar mais de duas décadas da sua vida ao complexo, Buzzi morreu em 1981, com a sua visão inacabada. No entanto, esta foi completada pelo seu sobrinho Marco Solari. Hoje, La Scarzuola é um sítio turístico e pode ser visitado mediante o pagamento de uma pequena taxa. A natureza surrealista do complexo tem despertado interesse e, em 2020, a Gucci escolheu-o como local de modelagem para a sua campanha Bloom. Referências
Abbazia di San Michele Arcangelo (Arcevia)

Storia L'abbazia benedettina di San Michele Arcangelo si trova sulla sommità del monte Sant'Angelo, già monte Camiliano, vicino ad Arcevia (AN). È dedicata a san Michele Arcangelo, patrono longobardo. In epoca medievale, già dal 1024 l'abbazia era un importante luogo di culto, con alle sue dipendenze diverse chiese e conventi della zona. Nel tempo il convento è passato dai benedettini ai camaldolesi, ma dal ‘600, ha perduto lentamente importanza, finendo progressivamente in rovina. Nel 1904 un comitato di Arcevia ha effettuato un restauro della chiesa, inserendo sopra di essa una grande croce in ferro, visibile anche a distanza, ma l'abbazia venne successivamente chiusa e abbandonata, nei recenti anni è stato effettuato un nuovo restauro ed ora l'abbazia è aperta al pubblico. Il 4 maggio 1944 fu luogo di un eccidio nazifascita ai danni di partigiani e civili. L'abbazia si trova sulla linea immaginaria che comprende anche altre chiese dedicate all'arcangelo Michele, come la Sacra di San Michele in val di Susa, Mont Saint Michel in Bretagna, Saint Michaels Mount in Cornovaglia, per citare le più famose. Pur se di ridotte dimensioni, si tratta di una costruzione interessante a tre navate, con volta a botte la centrale e a crociera le laterali e sull'altare una copia della statua in legno di san Michele arcangelo, il cui originale, attribuito al famoso incisore francese Léonard Chailleau, si trova nella chiesa di San Medardo della vicina Arcevia. Sulle colonne interne, sotto i capitelli romanici, si trovano alcune iscrizioni non ancora tradotte o decifrate. Esiste anche un secondo altare a destra di quello centrale, dove si trovano pietre donate dal santuario di Monte Sant'Angelo nel Gargano e della sacra di San Michele in Val di Susa. Attorno all'abbazia si può ammirare un bel panorama sulle campagne, l'Appennino centrale e il mare, quando la visibilità lo consente. Vicino all'abbazia si trova il monumento in bronzo, realizzato da Bruno d'Arcevia dedicato ai “Caduti della Polizia”. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su abbazia di San Michele Arcangelo Collegamenti esterni Abbazia di San Michele Arcangelo Arcevia, su arceviaweb.it.