Bisbat de Nardò-Gallipoli

El bisbat de Nardò-Gallipoli —diocesi di Nardò-Gallipoli (italià); Dioecesis Neritonensis-Gallipolitana (llatí)— és un bisbat de l'Església catòlica, sufragània de l'arquebisbat de Lecce, que pertany a la regió eclesiàstica Pulla. El 2013 tenia 210.417 batejats d'un total 211.352 habitants. Actualment està regida pel bisbe Fernando Filograna. Territori La diòcesi comprèn la part occidental del Salento. La seu episcopal és la ciutat de Nardò, on es troba la basílica catedral de Santa Maria Assunta. A Gallipoli es troba la basílica cocatedral de Sant'Agata. El territori està dividit en 66 parròquies, agrupades en 6 zones pastorals: "Beata Vergine Maria della Coltura", comprèn les parròquies dels municipis de: Casarano, Matino, Parabita i Tuglie; "Sant'Agata", comprèn les parròquies dels municipis de: Alezio, Gallipoli i Sannicola amb la fracció de Chiesanuova, Lido Conchiglie i San Simone (aquesta jurisdicció respecta quasi exactament els límits de la vella diòcesi de Gallipoli; el territori del comú de Tuglie estava dividit, de fet, amb la diòcesi de Nardò); "Santa Maria, Madre della Chiesa", comprèn les parròquies dels municipis de: Alliste amb la part de Capilungo e Felline, Melissano, Racale i Taviano; "San Giuseppe da Copertino", comprèn les parròquies dels municipis de: Copertino i Porto Cesareo amb els llogarets de Boncore, Pittuini i Torre Lapillo; "San Gregorio Armeno", comprèn les parròquies dels municipis de: Nardò i parts; "Santissimo Crocifisso", comprèn les parròquies dels municipis de Aradeo, Galatone, Neviano i Seclì. Santuaris A la diòcesi hi ha els següents santuaris: Santa Maria dell'Alizza, Alezio; San Giuseppe da copertino, Copertino; Santa Maria della Grottella, Copertino; Santa Maria della Grazia, Galatone; Santissimo Crocifisso, Galatone; Santuari de Santa Maria del Canneto, Gallipoli; Beata Vergine Maria Addolorata, Matino; Madonna dell'Alto, Porto Selvaggio, Nardò; Basílica santuari de la Madonna della Coltura, Parabita; Beata Vergine Maria Addolorata, Taviano; Madonna del Montegrappa, Tuglie. Estructures formatives i residencials Palau episcopal (Episcopi) - Gallipoli; El Palau episcopal del Bisbe es troba al costat de la catedral de Gallipoli. El bisbe Massa en 1652 va fer demolir l'estructura existent que es trobava en estat ruïnós i, en 1700, el bisbe Oronzo Filomarini l'embelló amb mobles fins, pintures i frescos pintats per l'artista gal·lipolí Michele Lenti. L'edifici és gran, bonic i disposat en tres grans plantes amb un jardí i una capella privada pel bisbe. Amb els anys l'han visitat reis i personalitats de la vida política i religiosa. Cal esmentar la visita realitzada en 1844 per rei Ferran II i la seva esposa Maria Teresa d'Àustria. En el passat ha acollit diverses institucions educatives, incloent-hi l'actual Liceo Quinto Ennio. Seminari diocesà - Gallipoli; L'edifici, ara el Museu Diocesà de Gallipoli s'utilitza per a exposicions, conferències i reunions. Casa de vacances i campaments escolars "La Lizza" - Alezio; L'estructura, recentment reformada, al costat del santuari marià de Santa Maria della Lizza, està dissenyada per satisfer les vacances espirituals o culturals i campaments escolars. Complex formatiu residencial "Oasi Tabor" - Cenate; L'obra, es va fer sota l'episcopat de Corrado Ursi, contigu a l'antiga residència d'estiu dels bisbes de Nardò, es va fer per a la formació del clergat i dels fidels. En els últims anys, després de la reestructuració, l'estructura va ser també utilitzada com a casa de vacances o un lloc per a esdeveniments culturals. Seminari diocesà - Nardò; L'edifici s'utilitza, en alguns períodes de l'any, per als escolars campaments, recessos o conferències Llar de vacances "Elvira" - Santa Caterina (Nardò) Residència dissenyat per a grups parroquials per a reunions espirituals o de formació. Història Diòcesi de Gallipoli Els orígens de la diòcesi de Gallipoli són incert. La ciutat de Gallipoli va ser decorat des dels primers temps del cristianisme, per la càtedra del bisbe i il·luminada amb la llum de l'Evangeli del "Príncep dels Apòstols": de fet, d'acord amb la tradició i a nombroses fonts històriques, la propagació del cristianisme a Gallipoli s'atribueix al mateix apòstol Sant Pere, que deixaria la jove església al seu deixeble sant Pancraç, qui més tard es va traslladar a Sicília, sofrint el martiri a Taormina. Segons l'abad Vincenzo D'Avino, Sant Pere hauria arribat a Itàlia desembarcant al port de Gallipoli amb els seus deixebles i fidels provinent d'Antioquia, cap a l'any 42 o 43, sota el regnat de Claudi. Com a testimoni del pas del Príncep dels Apòstols es va construir l'església de Sant Pere del Samari al territori diocesà, on es creu que Sant Pere va batejar els primers creients; un altre edifici religiós va ser San Pietro "cucurizzutu" (causa de la forma piramidal de la cúpula), registrada en la visita pastoral de Mons. Pellegro Cibo. Gallipoli, com moltes ciutats a la Pulla, com a primer bisbe va tenir un deixeble de Sant Pere. A la veïna Alezio existia al segle xvi, una capella dedicada al primer bisbe, que estava flanquejat per un pou les aigües del qual eren venerades com a miraculoses i prodigioses, perquè Pancraç havia batejat conversos fidels a Crist. Als quatre costats del pou es podia llegir la següent inscripció: P.C.A.D. (Pancratio Callipolitano Antistiti Dicatum = Dedicat a Pancraç primer bisbe Gallipolità). El bisbe Capece va voler fer immortal la historicitat i l'autenticitat del bisbe Pancras comissionant una obra a Gian Domenico Catalano (avui a la sagristia del santuari de della Lizza a Gallipoli). No es tenen les fonts històriques que mostren el nom del papa que va elevar Gallipoli a seu episcopal; Ferdinando Ughelli va escriure en el Volum IX de la seva principal obra "Italia Sacra" que vetustissimus Callipolitanus Episcopatus est. És cert, però, que la diòcesi de Gallipoli és anterior a l'època del papa Gregori I. El primer bisbe històricament testificat i àmpliament acceptat pels historiadors és Domenico, que va firmar un decret del papa Vigili al 551 contra Teodoro, arquebisbe monofisita de Cesarea. L'acadèmic i historiador Giorgio Otranto, a la seva obra "Italia meridionale e Puglia paleocristiane: saggi storici", va dir la diòcesi es remunta fins i tot a principis del segle v o finals del IV; Gallipoli cert és que, cap al final del segle vi, era una seu episcopal llatina. Fins al segle viii va ser una diòcesi immediatament subjecta a la Santa Seu. Més tard del segle viii al xi la diòcesi salentina gravità en l'òrbita del Patriarcat de Constantinoble, fins a la conquesta normanda de la regió. En l'època romana d'Orient, Gallipoli era sufragània de l'arxidiòcesi de Santa Severina, com ho demostra la Notitia Episcopatuum atribuïda a l'emperador romà d'Orient Lleó VI (886-912), que data de principis del segle x. Durant un temps comprenia nombrosos territoris com Nardò, Copertino, Galatone, Seclì, Noha, Neviano, Tuglie, Parabita, Alliste, Felline, Taviano o Casarano. Per confirmar la hipòtesi que Nardò en va formar part, hi ha un breu document enviat per Climent VI a Avinyó en 1348. El capítol dels canonges de la catedral de Gallipoli trià els bisbes fins al segle xiv, però hi havia molts problemes que van néixer entre els electors i els elegits. Climent V va ser el primer pontífex romà que va proporcionar l'elecció de bisbes gal·lipolitans. Després dels canvis polítics al Salento, just després del sínode de Melfi del 1067, Gallipoli es va convertir en sufragània de l'arxidiòcesi d'Otranto. El ritu llatí va prevaldre a la diòcesi només gradualment: en data tan tardana com el segle xvi, la catedral estava oficiada per sacerdots de ritu bizantí. Es va mantenir el ritu bizantí fins a 1513 a causa de la presència de monjos basilians que es va refugiar a Gallipoli per escapar de les persecucions iconoclastes. En record d'aquesta antiga tradició de ritu grec observada a la diòcesi, durant la solemne pontifical de Santa Àgueda presidida pel bisbe, l'Evangeli es proclama en grec pel canonge del capítol de la catedral. La Diòcesi de Gallipoli, amb l'arribada dels normands, com testimonia un document datat el 1172, va haver de cedir part del seu territori a la veïna Abadia de Sancta Maria de Nérito. És cert que la diòcesi gal·lipolitana va generar figures religioses importants i ben conegudes: alguns bisbes van ser elevats a la dignitat cardenalícia com Conrado de Sabina, el Cardenal Camarlenc Francesco Armellini Pantalassi de' Medici i Andrea della Valle; el bisbe Alessio Zelodano va ser cridat pel papa Juli II com a secretari oficial, sent reconegut la seva gran preparació teològica i filosòfica; el cardenal Vincenzo Orsini, arquebisbe de Benevent i posteriorment triat com a Papa Benet XIII era un comendador de l'Abadia de Sant Mauro. Felip V d'Espanya reclamà a la seva cort l'arquebisbe gal·lipolità Antonio María Piscatori, sent nomenant Predicador de la Cort, Qualificador del Tribunal de la Santa Inquisició, Teòleg i examinador de la Nunciatura Apostòlica del Regne d'Espanya. La diòcesi genera molts bisbes incloent: Filippo Gorgoni (bisbe d'Ugento), Antonio Camaldari (bisbe de Montepeloso), Fra Ludovico Bevilacqua (bisbe de Catellammare), Fra Domenico Stradiotti (bisbe de Castro), Giovanni Carlo Coppola (abat i bisbe de Muro Lucano), l'Abat Ercole Coppola (bisbe de Nicotera), Guglielmo Camaldari (arquebisbe de Rossano) o Filippo D'Aprile (bisbe de Teano i després traslladat a la seu de Melfi i Rapolla). El 47è bisbe de Gallipoli Consalvo de Roda, per la seva vida austera i digna d'elogi, es va proposar com a model per a tots els nous bisbes pel papa Urbà VIII, qui afirmava sovint: «Speculatevi en el Sant Prelat de Gallipoli». Segons el professor Antonio Barbino, aquests bisbes han ajudat a fer de «l'antiga diòcesi gal·lipolina una de les més importants d'Itàlia», a més de ser una de les més antigues. Diòcesi de Nardò Més jove és la diòcesi de Nardo, ciutat elevada a seu episcopal en 1413. No obstant això en els últims anys s'han plantejat hipòtesis arriscades que podrien datar de la data de la fundació de la diòcesi al segle viii, és a dir, dos segles després del naixement de la diòcesi de Gallipoli; l'historiador Elio Gallipoli Pindinelli nega oficialment aquesta hipòtesi, atribuint l'origen a un falsificador conegut de l'època de la Il·lustració, Pietro Polidori. Una publicació recent treu a la llum la notícia que la diòcesi es va establir gràcies als favors de l'antipapa Climent VII en 1387. És probable que Nardó ja fos una diòcesi en els primers segles de l'era cristiana. De fet hi ha una carta apostòlica, dubtosa, del papa Pau I, del 761 o el 762, enviada a la diòcesi, per posar fi a l'elecció de l'ordinari; amb aquest document es disposava, també, de la creació d'una comunitat d'arximandrites basilians, que havien estat víctimes de la persecució de Constantí V. D'aquesta tradició el bisbe Girolamo De Franchis fa referència a la documentació relativa a la visita pastoral de 1612, quan esmenta algunes cartes apostòliques dels segles V i VI en la custòdia de l'arxidiòcesi de Brindisi. Les empremtes gregues de la diòcesi neretina mostra, al voltant dels ornaments sagrats, en les visites pastorals del segle xv. En canvi està documentada la construcció de Nardò, a partir del 1090, a la seu d'abadia territorial benedictina. Donacions, llegats, privilegis i concessions a favor dels abats, van contribuir a l'aspecte territorial de la diòcesi de Nardò. Històricament sembla incert, però, l'existència d'una diòcesi, abans d'advocar per la seva erecció, per part de Giovanni De Epifanis a l'antipapa Joan XXIII. Pròpiament De Epifanis es converteix el 12 de gener de 1413 en el primer bisbe de Nardò. No obstant això, ja durant el cisma d'Avinyó Nardò va tenir un bisbe, l'abat Matteo, nomenat per l'antipapa Climent VII el 28 de juny de 1387. El 27 de febrer de 1674 va ser erigit pel bisbe Tommaso Brancaccio el seminari diocesà de Nardò, dedicat a Sant Felip Neri, situat, fins a 1964, al costat de l'episcopi. A aquest institut es van combinar per donar vitalitat i lluminositat bisbes Orazio Fortunato, Antonio Sanfelice, Carmine Fimiani, Luigi Vetta, Michele Mautone i Francesco Minerva. Mentre que posava la primera pedra de la seu, situada a la Via Incoronata, va ocórrer el 31 de maig de 1960, sota l'episcopat de Corrado Ursi. El complex va ser inaugurat el 7 de maig de 1964 pel seu successor, Antonio Rosario Mennonna. L'edifici, a instàncies del bisbe Aldo Garzia, va ser renovat i reobert el 8 de desembre de 1993. El seminari és també la llar de l'Institut de Ciències Religioses. Al mateix edifici, amb la decisió del Concili presbiteral del 25 d'octubre de 2011, es va construir per allotjar també la Llar diocesana del Clergat diocesà, equipada per rebre els sacerdots ancians o malalts. Fabio Chigi, anteriorment bisbe de Nardò, va ser triat el 7 d'abril de 1655, el tron papal amb el nom d'Alexandre VII. Diòcesi de Nardò-Gallipoli Fins al 20 d'octubre de 1980, data de l'erecció de la província eclesiàstica de l'arxidiòcesi de Lecce, la diòcesi de Nardo estava immediatament subjecta a la Santa Seu, mentre que la seu de Gallipoli era sufragània de l'arxidiòcesi d'Otranto. El 30 de setembre de 1983 Aldo Garzia, bisbe de Gallipoli i coadjutor d'Antonio Rosario Mennonna, es va convertir en bisbe de Nardo successió, unint així in persona episcopi les dues diòcesis. El mateix bisbe, el 20 de febrer de 1984, va erigir el Centre Diocesà de Béns Culturals, que inclou l'Arxiu Històric i la Biblioteca "Antonio Sanfelice", fundada el 1721. Aquest centre, per la consistència del patrimoni arxivístic, va ser considerat pel President de la Regió de la Pulla, per decret de 10 de maig de 1984 i de 21 de maig de 1985, d'"interès històric local". El 30 de setembre de 1986, amb el decret Instantibus votis de la Congregació per als Bisbes, les dues seus de Nardo i Gallipoli es van unir en unió plena i la nova circumscripció eclesiàstica assumí el seu actual nom. Aquesta mesura va deixar a l'opinió pública desconcertada, especialment a Gallipoli, una ciutat que, tot i comptar amb segles d'història religiosa, van veure's degradats i de facto unificada a Nardò. Més tard va cedir els pobles de Collemeto, Noha i Santa Barbara (Galatina), del municipi d'Òtranto, a l'arxidiòcesi d'Otranto. El 12 de juliol de 2004 es va inaugurar el Museu Diocesà de Gallipoli, ubicat a les instal·lacions de l'antic seminari, d'estil barroc entre 1651 i 1660 per iniciativa dels prelats Serafino Brancone (Branconi) i Ignazio Savastano, per tal de donar valor a molts objectes, més de 500, que pertanyien a l'antiga diòcesi de Gal·lipoli. És a dir: Paper maixé, busts, calzes i obres pictòriques. De fet, la diòcesi tot i ser una de les més petites de la regió, resultava estar entre les més riques. El projecte de la institució del museu va ser del bisbe Aldo Garzia. Van completar la iniciativa els successors iniciativa Vittorio Fusco i Domenico Caliandro. Critiques sobre la unió Després de la fusió de les dues diòcesis no falten les crítiques de la gent de gal·lipolità. L'ambient era tan tensa que es va parlar d'una veritable "guerra freda" entre la Cúria i els fidels. Quan en 2013 a Nardò es va celebrar el sisè centenari de la diòcesi, les crítiques no es van haver d'esperar: els 600 anys s'han definit un "engany", ja que la diòcesi va ser creada per la fusió amb un decret de la Congregació de bisbes. L'arxiver de l'antiga diòcesi de Gallipoli va dir molt bé: «d'acord amb la memòria històrica de la ciutat, la diòcesi va ser fundada al segle i, amb el nomenament de Pancraç, un deixeble de Pere. Si voleu limitar-nos a una notícia, però, es va documentar la presència de Dominicus, bisbe de Gallipoli en el Concili de Constantinoble, que va signar el document final, com resulta de les actes conciliars.» El bisbe Vittorio Fusco va calmar els ànims en ser enterrat a la catedral de Gallipoli, això va resultar ser una elecció de la gran històric, cultural i religiosa. L'actual pastor Fernando Filograna en diverses ocasions, fins i tot en la primera celebració, va expressar la igualtat entre les dues realitats urbanes, sense relació de superioritat o subordinació que indiqués que "Gallipoli no és segon a Nardo". Abaciologi i episcopologi Cardenals i bisbes originaris de la diòcesi Alberto Tricarico, arquebisbe titular de Sistroniana, nunci apostòlic; Fernando Filoni, cardenal diaca de Nostra Signora di Coromoto in San Giovanni di Dio, prefecte de la Congregació per a l'Evangelització dels Pobles; Aldo Garzia (Parabita, 3 de maig de 1926 - Nardò, 17 de desembre de 1994), bisbe de la diòcesi; Gregorio Falconieri (Nardò, 19 de febrer de 1885 - Nardò, 28 de novembre de 1964), bisbe de Conversano; Francesco Potenza (Nardò, 20 de setembre de 1885 - Castellaneta, 11 de gener de 1958), bisbe de Castellaneta. Demografia A finals del 2013, la diòcesi tenia 210.417 batejats sobre una població de 211.352 persones, equivalent 99,6% del total. Referències Fonts Michele Tafuri, Opere di Angelo, Stefano, Bartolomeo, Bonaventura, Gio. Bernardino e Tommaso Tafuri di Nardò, vol. I, Napoli 1824, pp. 510-520 (italià) Francesco Danieli, Nardò-Gallipoli, in Storia delle Chiese di Puglia, a cura di S. Palese - L.M. de Palma, Ecumenica Editrice, Bari 2008, pp. 251–270. (italià) Esquema de la diòcesi a www.gcatholic.org (anglès) Decreto Instantibus votis, AAS 79 (1987), pp. 755–758 (llatí) Diocese of Nardò-Gallipoli i Diocese of Gallipoli Anuari pontifici del 2014 i anteriors, publicat a www.catholic-hierarchy.org a la pàgina (anglès) Per a la seu de Nardò Annuario della Chiesa Neretina, 1986 (italià) Giuseppe Gabrieli, Bibliografia di Puglia, parte II, pp. 180–181 (italià) Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig 1931, pp. 902–903 (llatí) Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi, vol. 1 Arxivat 2019-07-09 a Wayback Machine., p. 363; vol. 2 Arxivat 2018-10-04 a Wayback Machine., p. 202; vol. 3 Arxivat 2019-03-21 a Wayback Machine., p. 256; vol. 4 Arxivat 2018-10-04 a Wayback Machine., p. 257; vol. 5, p. 286; vol. 6, p. 307 (llatí) Per a la seu de Gallipoli Giuseppe Cappelletti, Le Chiese d'Italia dalla loro origine sino ai nostri giorni, Venècia 1870, vol. XXI, pp. 327–331 (italià) Vincenzio d'Avino, Cenni storici sulle chiese arcivescovili, vescovili e prelatizie (nullius) del Regno delle Due Sicilie, Napoli 1848, pp. 241–260 (italià) Francesco Lanzoni, Le diocesi d'Italia dalle origini al principio del secolo VII (an. 604), vol. I, Faenza 1927, p. 317 (italià) Giuseppe Gabrieli, Bibliografia di Puglia, parte II, pp. 292–293 (italià) Pius Bonifacius Gams, Series episcoporum Ecclesiae Catholicae, Leipzig 1931, p. 882(llatí) Konrad Eubel, Hierarchia Catholica Medii Aevi, vol. 1 Arxivat 2019-07-09 a Wayback Machine., p. 259; vol. 2 Arxivat 2018-10-04 a Wayback Machine., p. XXV e 157; vol. 3 Arxivat 2019-03-21 a Wayback Machine., p. 201; vol. 4 Arxivat 2018-10-04 a Wayback Machine., p. 192; vol. 5, p.208; vol. 6, pp. 222–223 (llatí) Enllaços externs Bisbat de Nardò-Gallipoli - Lloc web oficial Pàgina oficial de la Basíilica cocatedral de Gallipoli Pàgina oficial de l'Acció Catòlica de la diòcesi de Nardò-Gallipoli Pàgina oficial Arxivat 2013-01-26 a Wayback Machine. de Caritas de la diòcesi de Nardò-Gallipoli Pàgina oficial Arxivat 2015-08-01 a Wayback Machine. dels Cursos de Cristiandat de la diòcesi de Nardò-Gallipoli