NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Папская украинская коллегия святого Иосафата

Папская украинская коллегия святого Иосафата (укр. Українська папська колегія святого Йосафата, итал. Pontificio Collegio di San Giosafat Ukraino) — католическое учебное заведение в Риме, управляется орденом василиан. В коллегии обучаются будущие священнослужители Украинской грекокатолической церкви, а также прочие студенты, углубляющие образование в области теологии и обряда украинских греко-католиков. Названа в честь католического святого Иосафата Кунцевича. Одна из папских римских коллегий. История Украинские студенты-католики присутствовали в Риме с конца XVI века. Вплоть до конца XIX века они обучались в Папской грекокатолической коллегии Св. Афанасия. Отдельная украинская коллегия основана в декабре 1897 года Папой Львом ХІІ как «Папская Руская коллегия» при украинской церкви святых Сергия и Вакха в Риме. Первоначально управлялась орденом иезуитов, с 1904 года руководство передано ордену василиан. В 1932 году в связи с возросшим количеством украинских студентов в Риме для коллегии было построено отдельное здание на холме Яникул. С 1942 года в здании коллегии размещается также резиденция Апостольского визитатора для украинских католиков в Западной Европе. После Второй мировой войны и ликвидации УГКЦ на территории СССР коллегия св. Иосафата была единственной в мире украинской католической духовной семинарией. Современность Коллегия находится в непосредственной юрисдикции ватиканской Конгрегации Восточных Церквей. За время существования коллегии здесь получили образование около 1000 студентов. Около 400 выпускников были рукоположены в священники, из них 25 стали епископами. Сейчас здесь учится около 50 студентов с Украины и диаспоры. Студенты коллегии получают образование по общим предметам в римских папских университетах и институтах, а в коллегии проходят только духовную формацию, а также изучают специфические предметы — литургию, церковное пение и историю украинской церкви. Преподавание ведется на украинском и итальянском языках. При коллегии существует библиотека, выходит студенческая газета «Альма Матер». С 1995 по 2009 год коллегию возглавлял о. Генезий Виомар (O.B.S.J.), с 2009 года ректором является о. Стефан Стареправо (O.B.S.J.). Литература Енциклопедія українознавства (укр.) / В. Кубійович. — Париж; Нью-Йорк: Молоде Життя, 1954—1989. Ссылки Новый ректор Украинской Папской коллегии святого Иосафата в Риме Украина высоко ценит отношения со Святым Престолом — Виктор Ющенко (недоступная ссылка) The education of ukrainian greek catholic clergy (1882—1946) (англ.) (недоступная ссылка)
Tharros

Tharros (llatí: Tharrae; grec antic: Θάρρας) és un jaciment arqueològic de la província d'Oristany, situat al municipi de Cabras, a Sardenya. La ciutat, amb una llarga cronologia que comprèn des dels fenicis fins a l'edat mitjana, es troba al vessant sud-oriental de la península del Sinis. Les restes arqueològiques associades a la ciutat es troben al Museu de Crabas Giovanni Marongiu, a l'Antiquarium Arborense d'Oristany i al Museo Archeologico Nazionale de Càller. Fases d'hàbitat Període feniciopúnic Els estudis arqueològics realitzats porten a establir que la ciutat va ser fundada pels fenicis a finals del s. VIII aC. El lloc va ser escollit per la presència d'un poblat nuràgic preexistent, comunitat amb la qual els nous pobladors orientals haurien tingut relacions de contacte i intercanvi fins a mesclar-s'hi. Des de Tharros, els fenicis haurien accedit a tota l'àrea del Sinis, caracteritzada per una alta densitat de nurags i per la singular necròpoli nuràgica de Mont'e Prama. D'aquest període fenici, n'ha quedat l'establiment del recinte del tofet -àrea sagrada que contenia les restes de nens incinerats- i les primeres fases de les necròpolis de Capo San Marco i de San Giovanni. A mitjan segle vi aC, Sardenya és envaïda pels cartaginesos, que controlaran sobretot la part sud-occidental de l'illa, inclosa la ciutat de Tharros. Durant l'etapa púnica, es construeix el temple monumental de la ciutat i creixen les necròpolis de Capo San Marco i de San Giovanni, amb l'excavació de centenars de tombes de cambra i de fossa. Període romà En el context de les guerres púniques, Sardenya és conquerida pels romans (238 aC), que trigaran encara un segle a consolidar el seu domini. En aquesta època, es confereix una important planificació urbana de la ciutat, amb la construcció d'una xarxa viària en basalt i notables edificis públics, entre els quals tres estructures termals i el castellum acquae. Durant la fase paleocristiana, les termes es reutilitzaran com a basílica i s'hi instaurarà un baptisteri. Període romà d'Orient i altojudical El control romà d'Orient de Sardenya, que s'havia iniciat a partir del 533 amb la derrota dels vàndals, s'anà afeblint progressivament fins a la independència de facto dels quatre jutjats o regnes que es formaren a Sardenya durant el s. X. Tharros feu funcions de capital del Jutjat d'Arborea, així com de seu de l'arquebisbat. Però, l'any 1071, en el context de les incursions sarraïnes que afecten el Mediterrani, el jutge Orsoc I d'Arborea trasllada la capital del Jutjat d'Arborea a Oristany. A partir del seu abandonament, la gent del lloc utilitzà els materials de Tharros per a la construcció dels pobles i les ciutats veïnes. Referències Bibliografia ZUCCA, R. (1984) Tharros. Giovanni Corrias editore. BARTOLONI, P. (2009) Archeologia fenicio-punica in Sardegna. Introduzione allo studio. Cagliari: CUEC Editrice. Àmbit territorial Oristanese - Sardegna Virtual Archaeology. Regione Autònoma de Sardigna, p. 10-21. Vegeu també Sulci Història de Sardenya
Tharros

Tharros bylo starobylé město ležící na západním břehu ostrova Sardinie. V současnosti je zde archeologické naleziště nacházející se poblíž vesnice San Giovanni di Sinis v provincii Oristano. Historie Tharros ve svých spisech zmiňuje již Klaudios Ptolemaios; naznačuje, že toto město v jeho době patřilo k nejvýznamnějším osídleným místům na ostrově. Archeologické výzkumy prokázaly, že sídlo založili v 8. století př. n. l. Féničané. Na zbytcích vesnice typu nuraghi vystavěli své posvátné místo pod širým nebem stejného druhu, jaký lze nalézt v několika lokalitách osídlených Féničany v západním Středomoří a považovaných za první známky kolonizace a urbanizace. Vykopávky ukázaly, že Tharros byl osídlen od 8. století př. n. l. do 10. století n. l., a to nejdříve Féničany, dále Puny a nakonec v době nadvlády Římanů. Město bylo opuštěno pod tlakem invazí saracénských nájezdníků. Po následující staletí byly ruiny využívány jako místo poskytující stavební materiál okolním vesnicím a městům. Po celou dobu jeho existence jistě byl přítomen silný vliv domácího obyvatelstva, Sardů. Existuje psaný záznam o opravě cesty z Tharrosu do Cornu v době římského císaře Filipa ve 3. století n. l. Současný stav Místo je v současnosti přístupné jako muzeum pod širým nebem; vykopávky přitom přinášejí nové detaily o jeho minulosti. Většina odhalených památek pochází z období římské říše a počátků křesťanství. Kromě posvátného místa Féničanů lze zhlédnout lázně, základy chrámu a část osídlení se zbytky domů a dílen řemeslníků. Většinu dřívějších nálezů lze spatřit v archeologických muzeích v Cagliari a v Cabrasu. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Tharros na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tharros na Wikimedia Commons
Tharros

Tharros (auch Tharras, Tarrae oder Tarras) ist eine antike Stadt an der Westküste Sardiniens, von der nur noch Reste erhalten sind. Sie liegt 20 km westlich von Oristano in der gleichnamigen Provinz, auf dem teilweise nur 100 m breiten Südzipfel der Halbinsel Sinis. Der Name Tharros tauchte zuerst auf einem römischen Meilenstein auf. Gegründet von Nuraghern, wurde der Platz von den Phöniziern zur Stadt ausgebaut und von den Puniern und Römern übernommen. Zwischen 827 und 1070 n. Chr. war sie Hauptstadt des Judikats Arborea. Ibn Dschubair (1145–1217) berichtet bereits 1183, dass er eine Ruinenstadt gesehen habe, als sein Schiff an dem sardischen Vorgebirge vor einem Sturm Schutz suchte. Geschichte Die ältesten Funde in Tharros lassen auf eine Besiedlung im 13. und 12. Jahrhundert v. Chr. schließen. Ab dem 8. Jahrhundert v. Chr. muss Tharros eine phönizische Handelsniederlassung gewesen sein. Darauf verweisen die Ruinen einer Akropolis und zweier Tepathim. Aus punischer Zeit zeigt eine 120 m lange Mole, dass Tharros im 6. und 5. Jahrhundert v. Chr. eine bedeutende Hafen- und Handelsstadt war. Die Römer besiegten 215 v. Chr. die Punier und passten die Stadt ihren Bedürfnissen an. Unter anderem wurden breite Straßen angelegt, die mit schwarzen Basaltplatten belegt wurden; hinzu kamen Wasserleitungen und ein Abwasserkanal unter der Straße, Thermen und ein hexagonales Baptisterium. Nahe bei Tharros liegen die frühmittelalterlich byzantinische Kirche San Giovanni in Sinis und das im Sommer zugängliche Ipogeo di San Salvatore. Funde Die vielleicht ältesten, aber nicht bei regulären Grabungen gefundenen Gegenstände, sind Bronzefiguren der Nuraghenkultur. Man fand zyprisch-mykenische Keramik aus dem 13. und 12. Jahrhundert v. Chr., die auf Seehandel schließen lässt. In keiner anderen phönizisch-punischen Niederlassung auf Sardinien hat man entsprechende Mengen von Importkeramik gefunden. Tharros unterhielt offenbar bereits im 8. und 7. Jahrhundert enge Beziehungen zu den Etruskern, worauf Buccherovasen verweisen. Giovanni Spano schätzte die Ausbeute aus über 100 geplünderten Gräbern auf etwa 4000 Skarabäen aus Achat, ägyptischem Glasfluss, Jaspis vom Monte Arci, Karneol, Lapislazuli und glasiertem Ton, die Hälfte davon in importiertem Gold gefasst. Literatur E. Acquaro, B. Marcolongo, F. Vangelista, F. Verga (Hrsg.): Il Portto Buono di Tharros. Agorà Ed., La Spezia 1999, ISBN 88-87218-23-4, (Studi e ricerche sui beni culturali. Monumenti fenici 2). Weblinks Artikel über Tharros bei Urlaub im Web Tharros Sardinien.com Kurzinfo zu Tharros Archäologischen Bezirk von Tharros. Sardegna Virtual Archaeology, abgerufen am 28. August 2021. Einzelnachweise
Tharros

Tharros (también escrito Tharras en, griego: Θάρρας, también Tarrae o Tarras) fue una antigua ciudad en la costa oeste de Cerdeña, Italia, y actualmente es un sitio arqueológico cerca de la aldea de San Giovanni di Sinis, municipio de Cabras, en la provincia de Oristán Está situado en la orilla sur de la península de Sinis, que forma el cabo norte de la Golfo de Oristán, el cabo de San Marcos. Tharros, mencionada por Tolomeo y en Itinerarios, parece haber sido uno de los lugares más importantes de la isla. La investigación arqueológica realizada en el área de Tharros estableció que en el siglo VIII a. C. la ciudad fue fundada por fenicios. En los restos de una Nuraga de un antiguo pueblo en la cima de la colina llamada Su Muru Mannu fundaron un Tofet, un lugar sagrado al aire libre común para varias instalaciones de los fenicios en el oeste de Mediterráneo, y visto como una primera señal de colonización y urbanización. Las excavaciones han demostrado que existió desde el siglo VIII a. C. hasta su abandono en el siglo X, habitado en primer lugar por los fenicios, luego por la civilización Púnica y luego por los romanos. La ciudad fue abandonada bajo la presión de las incursiones de invasores Sarracenos. El sitio fue utilizado durante siglos después como cantera de materiales de construcción para las aldeas y ciudades vecinas. Ciertamente, siempre ha habido una fuerte del Sardo elemento durante todo el tiempo de su existencia. Una inscripción registra la reparación de la carretera de Tharros a Cornus en fecha tan tardía como el reinado del emperador Felipe.​ El Itinerario de Antonino correctamente lo coloca a 18 millas de Cornus y 12 de Othoca (actual Santa Giusta cerca de Oristán)​ El área ahora es un museo al aire libre y todavía se realizan excavaciones que sacan a la luz cada vez más detalles del pasado de esta ciudad. Lo que se ve es la mayor parte del período de Cristianismo primitivo o la dominación romana. Entre las estructuras de interés está el propio Tofet, las instalaciones de baño, los cimientos del templo y una parte de la zona con viviendas y talleres artesanales. La mayoría de los objetos se encuentran en el Museo Arqueológico en Cagliari, en el Antiquarium Arborense, el Museo Arqueológico de la ciudad de Cabras y en el Museo Británico, Londres. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Tharros. «Área arqueológica de Tharros». Sardegna Virtual Archaeology. Consultado el 28 de agosto de 2021. «Antigua ciudad de Tharros». SardegnaTurismo. 20 de noviembre de 2015. Consultado el 28 de agosto de 2021. Encyclopaedia Britannica 1911: "Tharros" On the prehistory and history of Sardinia, Tharros
Tharros

Tharros est un port antique punico-romain de la Sardaigne, près de la ville actuelle d'Oristano, sur la péninsule du Sinis. Histoire Tharros a été fondée par les Phéniciens près du village nuragique préexistant. Les Phéniciens échangeaient leurs marchandises contre du sel et des matières premières dont était riche la Sardaigne et que la civilisation nuragique utilisait (notamment le bronze). La péninsule du capo San Marco dans le golfe d'Oristano se prêtait particulièrement pour la création d'une ville ; il s'agit d'un port naturel. Quand les bateaux franchissaient le capo San Marco, le temple dédié à Baal se révélait devant eux. La ville passa sous domination romaine à la suite de la première guerre punique. Le temple fut détruit et remplacé par un temple consacré à une divinité romaine. Voir aussi Bibliographie E. Acquaro et C. Finzi, Tharros, Sassari, 1986 (en) R. Osborne (éditeur) et B. Cunliffe (éditeur), Mediterranean Urbanization 800-600 BC, New York, 2005 Articles connexes Culture nuragique Histoire de la Sardaigne Liens externes « Site archéologique de Tharros », sur Sardegna Virtual Archaeology (consulté le 28 août 2021) « Antica città di Tharros », sur SardegnaTurismo, 20 novembre 2015 (consulté le 28 août 2021) Encyclopaedia Britannica 1911: « Tharros » On the prehistory and history of Sardinia, Tharros Portail de l’archéologie Portail des Phéniciens et de la civilisation carthaginoise Portail de la Rome antique Portail de la Sardaigne
Tharros

Tharros – starożytne miasto, kolonia fenicka założona na Sardynii. Znajdowała się ona na zachodnim wybrzeżu wyspy, na Półwyspie San Marco, nad Zatoką Oristano. Podczas wykopalisk archeologicznych odkryto stele wotywne. Dzisiaj są to okolice miejscowości Cabras i Oristano. Przypisy
Таррос

Таррос (др.-греч. Θάρρας) — древний город, основанный в XII веке до н. э. Расположен на западе Сардинии в 20 километрах от коммуны Ористано. Город упоминается в многочисленных древних источниках. Так, был упомянут Птолемеем и в «Итинерарии Антонина», как одно из самых важных мест на острове. В 1183 году Ибн Джубайр видел разрушенный город, когда искал укрытие от шторма. История Город был основан финикийцами на древнем поселении Нурагической цивилизации, на это указывают археологические находки XIII и XII веков до нашей эры. В VIII веке до н. э. Таррос вероятно был финикийским торговым постом, об этом говорят руины акрополя, двух тофетов и остатки стены порта длиной 120 метра. После победы римлян во Второй Пунической войне над пунийцами, они приспособили город под свои нужды. Среди прочего были выложены широкие улицы, покрытые черными базальтовыми плитами; под улицей находились водопроводные трубы и канализация, термальные ванны и шестиугольный баптистерий. Дальнейшая его история в течение большей части периода римского господства или раннего христианства неизвестна. Известно, что город был столицей средневекового юдиката Арбореи с IX века до 1070 года, когда архиепископ переехал в Ористано под давлением сарацинских налетчиков. После этого город фактически был заброшен и затем это место веками использовалось как карьер. Примечания Ссылки Официальный сайт раскопок Ashby, Thomas (1911). Tharros . Encyclopædia Britannica. Vol. 26 (11th ed.). p. 727. Archaeological area of Tharros . Sardegna Virtual Archaeology. Дата обращения: 28 августа 2021. Ancient city of Tharros (брит. англ.). SardegnaTurismo (20 ноября 2015). Дата обращения: 28 августа 2021. Об истори города
Aula Pau VI

Aula Pau VI o Sala Nervi són les denominacions d'un edifici de Roma construït parcialment a la Ciutat del Vaticà, encara que la part italiana de l'edifici té consideració diplomàtica d'extraterritorialitat a favor de la Santa Seu. Des del pontificat de Pau VI, s'utilitza pels papes com un espai alternatiu a la Plaça de Sant Pere per a l'Audiència General dels dimecres. Descripció És un gran espai diàfan, de planta trapezoïdal i coberta corba d'estructura de tipus petxina, que allotja un auditori amb capacitat per a 6,300 persones. Va ser dissenyat per l'enginyer italià Pier Luigi Nervi. L'encàrrec papal es va decidir el 1964, i les obres van començar el 1966, sota la vigilància de Pasquale Macchi. La inauguració es va produir el 30 de juliol del 1971. Dominant l'espai escènic es troba una escultura en bronze de vint per set per tres metres de Pericle Fazzini titulada La Resurrezione ("La Resurrecció", 1970-1977). Al costat oposat de la sala hi ha un orgue fabricat per Mascioni el 1970 seguint el model que el cecilià Raffaele Manari havia projectat el 1933 per al Pontifici Institut de Música Sacra. La gran vidriera ovalada és obra de l'hongarès-italià János Hajnal. L'arquitectura que recorda un simbolisme lligat a la serp ha suscitat nombroses crítiques. El 2008 es van instal·lar a la coberta 2400 panells fotovoltaics, suficients per al consum d'energia de l'edifici en climatització i il·luminació, donació d'una empresa alemanya, valorada en milió i mig de dòlars. El sistema va obtenir l'European Solar Prize d'aquell any a la categoria d'arquitectura solar i desenvolupament urbà. Referències Vegeu també Sala Stampa
Paul VI Audience Hall

The Paul VI Audience Hall (Italian: Aula Paolo VI), also known as the Hall of the Pontifical Audiences, is an audience hall in which the Pope has held various audiences and conferences. It is located behind the Palace of the Holy Office, east of the Domus Sanctae Marthae. Description The hall has a seating capacity of 6,300, designed in reinforced concrete by the Italian architect Pier Luigi Nervi and completed in 1971. It was constructed on land donated by the Knights of Columbus and is named for Pope St. Paul VI. It lies partially in the Vatican City but mostly in Rome; the Italian part of the building is treated as an extraterritorial area of the Holy See, and is used by the pope as an alternative to St. Peter's Square when conducting his Wednesday morning General Audience. It is dominated by an 800-quintal (80-tonne) bronze/copper-alloysculpture by Pericle Fazzini entitled La Resurrezione (The Resurrection). The New Synod Hall (Aula Nuova del Sinodo) is located on the first floor above the vestibule of the Paul VI Audience Hall. On 25 May 2007, it was revealed that the roof of the building was to be covered with 2,400 photovoltaic panels, generating sufficient electricity to supply all the heating, cooling, and lighting needs of the building throughout the year. The system was donated by SolarWorld, a German manufacturer, and valued at $1.5 million. It was officially placed into service on 26 November 2008, and was awarded the 2008 European Solar Prize in the category for "Solar architecture and urban development". See also Baarle-Nassau and Baarle-Hertog, a town of two parts consisting of multiple complex exclaves of Belgium located within the territory of the Netherlands. Numerous buildings within Baarle are bisected by an international border. Haskell Free Library and Opera House, a library located half in Derby Line, Vermont, United States, and half in Stanstead, Quebec, Canada. Hotel Arbez in the village of La Cure, divided between Switzerland and France, like the village itself, as are at least two residences and a pub. Line house, a building that straddles an international boundary. References Further reading Bühren, Ralf van (2008). Kunst und Kirche im 20. Jahrhundert: die Rezeption des Zweiten Vatikanischen Konzils (in German). Ferdinand Schöningh. pp. 314–317. ISBN 978-3-506-76388-4. OCLC 608580222. Cossa, Conny (2010). Moderne im Schatten: die Audienzhalle Pier Luigi Nervis im Vatikan (in German). Regensburg: Schnell & Steiner. ISBN 978-3-7954-2344-5. OCLC 758755347. Cossa, Conny (2010). Modernismo all'ombra la sala delle udienze pontificie di Pier Luigi Nervi (in Italian). Rome: Libreria editrice vaticana. ISBN 978-88-209-8446-5. OCLC 800610067.
Sala Pablo VI

Aula Pablo VI o Sala Nervi son las denominaciones de un edificio de Roma construido parcialmente en la Ciudad del Vaticano, aunque la parte italiana del edificio tiene consideración diplomática de extraterritorialidad a favor de la Santa Sede. Desde el pontificado de Pablo VI, se utiliza por los papas como un espacio alternativo a la Plaza de San Pedro para la Audiencia General​ de los miércoles.​ Descripción Posee un gran espacio diáfano, de planta trapezoidal y cubierta ondulada,​ que aloja un auditorio con capacidad para 6,300 personas. Fue diseñado por el ingeniero italiano Pier Luigi Nervi.​ El encargo papal se decidió en 1964, y las obras comenzaron en 1966, bajo la vigilancia de Pasquale Macchi. La inauguración se produjo el 30 de julio de 1971. Dominando el espacio escénico se encuentra una escultura en bronce​ de veinte por siete por tres metros de Pericle Fazzini​ titulada La Resurrezione ("La Resurrección", 1970-1977).​ En el lado opuesto de la sala se encuentra un órgano fabricado por Mascioni​ en 1970 siguiendo el modelo que el ceciliano Raffaele Manari​ había proyectado en 1933 para el Pontificio Instituto de Música Sacra.​ La gran vidriera ovalada es obra del húngaro-italiano János Hajnal.​ La Sala del Sínodo (Aula Nuova del Sinodo), más pequeña, se encuentra en el primer piso, sobre el vestíbulo de la Sala Pablo VI.​ La arquitectura que recuerda a un simbolismo ligado a la serpiente ha suscitado numerosas críticas.​ En 2008 se instalaron en la cubierta 2400 paneles fotovoltaicos, suficientes para el consumo de energía del edificio en climatización e iluminación,​​ donación de una empresa alemana, valorada en millón y medio de dólares. El sistema obtuvo el European Solar Prize​ de ese año​ en la categoría de arquitectura solar y desarrollo urbano.​ Véase también Portal:Ciudad del Vaticano. Contenido relacionado con Ciudad del Vaticano. Oficina de prensa de la Santa Sede Áreas de Italia con extraterritorialidad a favor de la Santa Sede Referencias Notas Bibliografía Ralf van Bühren: Kunst und Kirche im 20. Jahrhundert. Die Rezeption des Zweiten Vatikanischen Konzils (Konziliengeschichte, Reihe B: Untersuchungen). Paderborn: Ferdinand Schöningh 2008, p. 314-317, fig. 58-59 (ISBN 978-3-506-76388-4) Conny Cossa: Moderne im Schatten. Die Audienzhalle Pier Luigi Nervis im Vatikan, Regensburg, Schnell & Steiner 2010, ISBN 978-3-7954-2344-5 Conny Cossa: Modernismo all'ombra - La Sala delle udienze pontificie di Pier Luigi Nervi, Roma, Libreria Editrice Vaticana 2010, ISBN 978-88-209-8446-5 Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Sala Pablo VI.
Dvorana Pavla VI.

Dvorana Pavla VI. je građevina koja se djelomično nalazi u Vatikanu, a djelomično u Italiji, na ekstrateritorijalnom području Svete Stolice. Izgrađena je od armiranog betona, gradnja je dovršena 1971. godine, a projektirao ju je talijanski arhitekt Pier Luigi Nervi. Koristi se za papine opće audijencije onda kada se one ne održavaju na Trgu svetog Petra. Zgrada ima kapacitet od 6 300 sjedećih mjesta. Jedna od najljepših dekoracija u dvorani je 20 metara široka brončana skulptura La Resurrezione ("Uskrsnuće") Pericla Fazzinija. Godine 2008. krov dvorane je pokriven fotonaponskim solarnim ćelijama koje proizvode dovoljno energije za opskrbu dvorane grijanjem, hlađenjem i osvjetljenjem tijekom cijele godine. Sustav, čija je cijena 1.5 milijuna dolara, je donirao njemački proizvođač SolarWorld. Sustav je službeno pušten u upotrebu 26. studenog 2008. godine. Izvori Vanjske poveznice