NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre Borbonica

La Torre Borbonica o torre dei Borbone è una torre costiera posta a protezione del porto di Ponza in Italia. Storia Nel sito su cui insiste oggi la torre era presente un castrum di età romana, distrutto dall'invasione dei Saraceni nell'813; l'edificio venne ripristinato nel 929, sotto l'occupazione del ducato di Gaeta. La torre venne fatta realizzare da Alfonso d'Aragona, il quale tra il 1479 e il 1481 concesse in enfiteusi perpetua l’arcipelago pontino ad Alberico Carafa duca di Ariano, ad Antonio Petrucci conte di Policastro e ad Aniello Arcamone conte di Borelli a patto che a Ponza venisse eretta una torre a difesa del porto. La torre fu il fulcro del progetto di ripopolamento farnesiano dell'isola della fine del XVI secolo, nel periodo in cui Ponza era feudo della famiglia Farnese. Dopo i cannoneggiamenti subiti in epoca napoleonica durante gli scontri tra francesi e inglesi, in età borbonica la torre venne interessata da opere di rifacimento che le hanno dato l'aspetto attuale. L'edificio è oggi una struttura alberghiera. Descrizione L'edificio, alto quattro piani, presenta una caratteristica forma "a scarpa": da un basamento sormontato da un cordone s'innalza un corpo quadrangolare che sovrasta il panorama del porto. L'edificio è realizzato in pietra locale, mentre il cordone è in tufo scuro, scelto per dare stacco alla monocromaticità della torre. Note Voci correlate Cattura di Ponza (1813) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Torre Borbonica
Banchette

Banchette (piemontesisch Banchëtte) ist eine Gemeinde in der italienischen Metropolitanstadt Turin (TO), Region Piemont. Lage und Einwohner Banchette liegt 50 km nördlich von Turin. Das Gemeindegebiet umfasst eine Fläche von 2 km² und hat 3113 Einwohner (Stand 31. Dezember 2024). Die Nachbargemeinden sind Ivrea, Fiorano Canavese, Salerano Canavese, Samone und Pavone Canavese. Bevölkerungsentwicklung Partnergemeinde Frankreich Septème Weblink Einzelnachweise
Banchette

Banchette is a comune (municipality) in the Metropolitan City of Turin in the Italian region Piedmont, located about 45 kilometres (28 mi) northeast of Turin. Banchette borders the following municipalities: Ivrea, Fiorano Canavese, Salerano Canavese, Samone, and Pavone Canavese. Sights include Banchette Castle, built from the 14th century, and the parish church of San Cristoforo. Twin towns and sister cities Banchette is twinned with: Septème, France References
Banchette

Banchette (en français Banchet) une commune italienne d'environ 3 400 habitants située dans la ville métropolitaine de Turin dans la région Piémont dans le Nord-Ouest de l'Italie. Géographie Banchette est située à 266 mètres d'altitude dans la plaine du Canavais, à quelques kilomètres au sud-ouest d’Ivrée. Le territoire communal est caractérisé par une alternance de champs cultivés, de petits bois et de collines douces, typiques du paysage canavesan. Le chef-lieu se trouve sur la rive droite de la Doire Baltée, tandis que le Borgo Nuovo s’étend plus au sud, dans la plaine en contrebas des collines de Salerano Canavese, Samone et Pavone Canavese. Les altitudes varient entre 230 m et 280 m. Histoire Origines et Moyen Âge Le toponyme Banchette (anciennement Bancellæ ou Castrum Banchettarum) proviendrait des bancs de sable laissés par la rivière, sur lesquels le village s’est développé. Dès le XIIe siècle, un rameau de la famille De Civitate Ipporgioreale prend la seigneurie de Banchette, qui passe ensuite aux Dal Pozzo. En 1335, la paroisse de Banchette est intégrée à l’archiprêtré du Chapitre d’Ivrée, avec Salerano et Samone. En 1349, parmi les crédentiers ayant prêté serment de fidélité à la ville d’Ivrée aux Savoie, figurent des Banchettais. Époque moderne À l’extinction des De Banchetis et des De Bosceto, Banchette est inféodée le 2 juin 1619 (ou 1621 selon d’autres sources) avec Salerano et Samone, au profit de la famille De Damas. En 1786, par convention avec l’archiprêtre du Chapitre d’Ivrée, Samone se sépare de la paroisse de Banchette, suivi par Salerano en 1789. Époque contemporaine Au XIXe siècle, la structure sociale et économique de Banchette reste marquée par son caractère rural, jusqu’à l’expansion industrielle du XXe siècle, lorsque la proximité avec Ivrée — siège de l’entreprise Olivetti — redéfinit le tissu économique local. La commune conserve cependant son identité agricole, notamment grâce à son système de canaux et rigoles historiques, hérités de l’organisation territoriale préindustrielle du Canavais. La fête patronale en l’honneur de Saint-Jacques le Majeur, fixée au 25 juillet, est un rendez-vous religieux et civil documenté depuis au moins l’époque moderne. Cette dévotion à l’apôtre Jacques s’inscrit dans les routes historiques du pèlerinage vers Saint-Jacques-de-Compostelle, qui traversaient également le Canavais. Patrimoine Château de Banchette Église San Cristoforo (it) Administration Communes limitrophes Ivrée, Fiorano Canavese, Salerano Canavese, Samone, Pavone Canavese Notes et références Portail du Piémont
Banchette

Banchette is een gemeente in de Italiaanse provincie Turijn (regio Piëmont) en telt 3440 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 2,2 km², de bevolkingsdichtheid is 1564 inwoners per km². Demografie Banchette telt ongeveer 1644 huishoudens. Het aantal inwoners daalde in de periode 1991-2001 met 9,4% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie Banchette grenst aan de volgende gemeenten: Ivrea, Fiorano Canavese, Salerano Canavese, Samone, Pavone Canavese.
Banchette

Banchette – miejscowość i gmina we Włoszech, w regionie Piemont, w prowincji Turyn. Według danych na rok 2004 gminę zamieszkiwało 3427 osób, 1713,5 os./km². Miasta partnerskie Septème Linki zewnętrzne Źródło danych: Istituto Nazionale di Statistica
Banchette

Banchette é uma comuna italiana da região do Piemonte, província de Turim, com cerca de 3.427 habitantes. Estende-se por uma área de 2 km², tendo uma densidade populacional de 1714 hab/km². Faz fronteira com Ivrea, Fiorano Canavese, Salerano Canavese, Samone, Pavone Canavese. Demografia Referências
Банкетте

Банкетте (итал. Banchette, пьем. Banchëtte) — коммуна в Италии, располагается в области Пьемонт, в провинции Турин. Население составляет 3427 человек (2008 г.), плотность населения составляет 1714 чел./км². Занимает площадь 2 км². Почтовый индекс — 10010. Телефонный код — 0125. Покровителем коммуны почитается святой апостол Иаков Старший, празднование 25 июля. Демография Динамика населения: Города-побратимы Септем, Франция Администрация коммуны Официальный сайт: https://web.archive.org/web/20100413142303/http://www.localport.it/banchette/home/ Ссылки Официальный сайт населённого пункта (итал.) Национальный институт статистики (итал.) Национальный институт статистики (англ.)
Банкете

Банкете (итал. Banchette) је насеље у Италији у округу Торино, региону Пијемонт. Према процени из 2011. у насељу је живело 3273 становника. Насеље се налази на надморској висини од 254 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 3.280 становника. Партнерски градови Septème Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Медији везани за Банкете на Викимедијиној остави Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Банкетте

Банкетте (італ. Banchette, п'єм. Banchëtte) — муніципалітет в Італії, у регіоні П'ємонт, метрополійне місто Турин. Банкетте розташоване на відстані близько 550 км на північний захід від Рима, 45 км на північ від Турина. Населення — 3259 осіб (2014). Щорічний фестиваль відбувається 25 липня. Покровитель — San Giacomo. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 398 іноземців з 43 країн, серед них 192 громадяни країн Євросоюзу та 5 громадян України. Сусідні муніципалітети Фйорано-Канавезе Івреа Павоне-Канавезе Салерано-Канавезе Самоне Див. також Список муніципалітетів метрополійного міста Турин Примітки
Castello di Bornato

Il castello di Bornato (o Villa Orlando) è un'antica roccaforte di Bornato, frazione di Cazzago San Martino, in provincia di Brescia. Collocazione e storia Il castello fu edificato nel 1280, per volontà di Everardo Bornato, in posizione panoramica su un precedente castrum romano. È dotato di una cerchia di mura merlate in pietra grezza, con torri e contrafforti, fossati e ponte levatoio, opere del 1275 attribuite a Inverardo da Bornato, signore e condottiero del luogo. All'interno delle mura, tra il seicento e il settecento, venne edificata una villa a corpo di fabbrica lineare dai successori dei Bornato, i Gandini, con sale affrescate nel XVIII secolo e stanze con soffitti a cassettoni. Nel salone delle adunanze gli interventi risalgono al 1669 ad opera di Pompeo Ghitti, per le figure, coadiuvato da P. A. Sorisene per le decorazioni. Il castello è circondato da un giardino all'italiana con piante secolari. Fu proprietà della famiglia nobiliare Mondella per un periodo non specificato di tempo, comunque fino al XIX sec. quando fu perduto in una partita a carte da Giuseppe Mondella detto "Pinotto". Nel 1938 il castello divenne proprietà della famiglia Orlando; l'acquisto fu perfezionato da Luigi Orlando, mentre sua figlia Luisa vi aprì in seguito un'azienda agricola. Sotto la torre principale del castello sono collocate le antiche cantine, nelle quali per 700 anni – sino ai primi anni 2000 – si produsse il vino del castello. Note Bibliografia Flavio Conti, Vincenzo Hybsch e Antonello Vincenti (a cura di), I castelli della Lombardia. Province di Bergamo e Brescia, vol. 4, Novara, Istituto geografico De Agostini, 1993, p. 160, ISBN 9788841501610. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castello di Bornato Collegamenti esterni Castello di Bornato, su lombardiabeniculturali.it. Castello di Bornato, su castellodibornato.com. Castello di Bornato, su dimorestoricheitaliane.it.
Chiesa di San Barnaba (Nembro)

La chiesa di San Barnaba è un luogo di culto cattolico della frazione Salmezza di Nembro, e pur trovandosi sul territorio nembrese, è da sempre sussidiaria della chiesa dei santi Filippi e Giacomo di Selvino della diocesi di Bergamo. Storia La chiesa fu edificata nel XVII secolo, viene infatti citata come sussidiaria della chiesa parrocchiale di Selvino già dal 1616 con altri tre oratori nello studio di Giovanni Maironi da Ponte. La chiesa, così come tutta la frazione, con la costruzione delle nuove strade e le nuove vie commerciali, venne abbandonata dai suoi abitanti.Nel 1913 l'edificio fu restaurato perché risultava essere in condizioni molto ammalorate, infatti nella visita pastorale del vescovo Giacomo Radini-Tedeschi venne ordinata la sospensione delle celebrazioni liturgiche, e lavori di restauro. Ma a causa delle scarse possibilità economiche prima, e del conflitto mondiale, i lavori furono iniziati solo nel 1924. La chiesa dipendeva dal quella di chiesa dei Santi Filippo e Giacomo di Selvino. La chiesa necessitò di ulteriori lavori di manutenzione con il rifacimento della copertura lignea del tetto perché danneggiata da infiltrazioni d'acqua. Descrizione La chiesa è posta un poco dislocata dal centro urbano della piccola frazione che fin dall'antichità era collegata attraverso la via Mercatorum a Selvino, località che aveva locande e alloggi per i mercanti, e in posizione dominante. L'edificio è circondato dal sagrato terminante con un muretto. Presenta una facciata a capanna dal classico orientamento liturgico, con l'ingresso centrale avente paraste e gradoni d'accesso rientranti in pietra. Il portone ligneo è completo di un'ulteriore chiusura a inferriata, e due piccole finestre rettangolari laterali anche queste protette da inferriata. Nella parte superiore vi è una grande finestra, anche questa protetta, che illumina l'aula dell'edificio. La chiesa che ha l'orientamento tradizionale con l'ingresso rivolto a ovest e l'abside a est, è preceduta da una gradinata di cinque alzate rientranti, e termina con un'ampia ala del tetto a riparo della facciata stessa e dei fedeli. L'aula a unica navata, con pavimentazione in cemento lisciato, è divisa in due campate dall'arco trionfale a sesto acuto che conduce al presbiterio rialzato da tre gradini, molto rientrante e terminante con l'abside a forma semicircolare con il catino absidale la cui volta presenta l'affresco del cielo stellato. Quattro lesene poste sul presbiterio proseguono fino alla volta dividendola in quattro spicchi. Note Bibliografia Giovanni Bergamelli, Rapporto tra il capoluogo, le sue contrade e le sue frazioni, Nembro, 2003. Voci correlate Diocesi di Bergamo Enea Salmeggia Salmezza Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Santa Barnaba Collegamenti esterni Chiesa di San Barnaba, su beweb.chiesacattolica.it, Beweb.
Chiesa di Sant'Ambrogio (Vignate)

La chiesa di Sant'Ambrogio è la parrocchiale di Vignate, in città metropolitana ed arcidiocesi di Milano; fa parte del decanato di Melzo. Storia La prima citazione d'una chiesa a Vignate risale al 1209 e si deve ricercare in un atto rogato presso il monastero Maggiore di Milano. Un'ulteriore menzione si riscontra nella Notitia cleri del 1398, in cui si legge che essa era dipendente dalla pieve dei Santi Gervasio e Protasio di Gorgonzola; questa situazione è confermata nel Liber seminarii del 1564. Tra il termine del Cinquecento e il principio del Seicento venne edificata la nuova chiesa, molto più lunga della precedente e dotata di abside poligonale e di cappelle laterali; nel 1779 il numero dei fedeli ammontava a 1343, scesi poi a 1252 nel 1788. Nel 1827 iniziò un intervento di rifacimento della parrocchiale, promosso dall'allora parroco don Luigi Gatti; i lavori vennero ultimati l'anno successivo, mentre nel 1866 dovette esser demolito il pronao, che presentava problemi di stabilità. Dalla relazione della visita pastorale del 1897 dell'arcivescovo Andrea Carlo Ferrari s'apprende che il reddito ammontava a 500 lire, che nella parrocchiale, che aveva come filiali gli oratori di San Biagio, dei Santi Pietro e Paolo presso la Cascina Bianca, di San Giuseppe in località Retenate e dei Santi Gervaso e Protasio a Trenzanesio, aveva sede la confraternita del Santissimo Sacramento e che i fedeli erano 1900. Descrizione Esterno La facciata a capanna della chiesa, rivolta a occidente e coronata dal timpano triangolare, presenta centralmente il portale maggiore architravato, ai lati del quale si aprono gli ingressi secondari; più in alto si staglia una grande lunetta contenente un affresco raffigurante Sant'Ambrogio, inscritta all'interno di un'ampia arcata a tutto sesto, sopra la quale sono collocati due piccoli tondi; ai lati vi sono due ali minori terminanti con coperture ad attico, su cui si ergono due statue. Interno L'interno dell'edificio si compone di un'unica navata, coronata da una volta a botte lunettata ornata con affreschi novecenteschi; dalle pareti, anch'esse dipinte, s'affacciano le cappelle laterali scandite da lesene d'ordine tuscanico, a sostegno della trabeazione; al termine dell'aula si sviluppa il presbiterio, a sua volta chiuso dall'abside di forma semicircolare. Note Voci correlate Vignate Arcidiocesi di Milano Parrocchie dell'arcidiocesi di Milano Regione ecclesiastica Lombardia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Sant'Ambrogio Collegamenti esterni Sito ufficiale, su parrocchiadivignate.com. Chiesa di Sant'Ambrogio, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Chiesa di Sant'Ambrogio, su LombardiaBeniCulturali, Regione Lombardia. Parrocchia di S. AMBROGIO, su parrocchiemap.it. URL consultato il 15 maggio 2021. Luoghi di culto - CHIESA CATTOLICA, su comune.vignate.mi.it. URL consultato il 15 maggio 2021.
Вилла Ла Кассинелла (озеро Комо)

Вилла Ла Кассинелла (итал. Villa La Cassinella) — историческая роскошная резиденция, расположенная в Ленно, коммуне Тремеццина, на западном берегу озера Комо в Италии. Доступ к вилле возможен только по воде, что обеспечивает высокий уровень приватности. История Истоки владения восходят к XIX веку, когда на этом месте находилась частная резиденция, впоследствии расширенная и перестроенная в течение XX века. В 1920-х годах дворянин Карло Мантецца превратил здание в представительную виллу. В 2004 году объект был продан примерно за 17 миллионов евро. В январе 2026 года вилла была снова продана более чем за 90 миллионов евро, что отражает рост цен на элитную недвижимость на озере Комо, особенно в центральной части озера. Описание Площадь участка составляет около 30 000 м² с террасными садами с видом на озеро. Площадь застройки виллы — около 1 000 м². Комплекс включает несколько зданий, в том числе главный корпус, дом для гостей и вспомогательные постройки. По уровню стоимости объект можно условно оценить примерно в ~90 000 евро за квадратный метр, что сопоставимо с элитной недвижимостью в Монако (включая районы уровня Монте-Карло), однако в данном сегменте реальные продажи происходят крайне редко и такие виллы практически не появляются на открытом рынке.. Вилла располагает семью спальнями и может принимать до четырнадцати гостей. В инфраструктуру входят подогреваемый бассейн, теннисный корт, тренажёрный зал и кинозал. Доступ осуществляется исключительно по воде. Недвижимость Недвижимость на озере Комо относится к числу самых дорогих в Италии, особенно в районах Тремеццо, Белладжо, Варенна, Менаджо и Ленно. Примечания Внешние ссылки https://www.villalacassinella.com
Вілла Ла Кассінелла (озеро Комо)

Вілла Ла Кассінелла (італ. Villa La Cassinella) — історична розкішна резиденція, розташована в Ленно, громаді Тремеццина, на західному березі озера Комо в Італії. Доступ до вілли можливий лише з води, що забезпечує високий рівень приватності. Історія Походження маєтку сягає XIX століття, коли на цьому місці існувала приватна резиденція, яка згодом була розширена та перебудована упродовж XX століття. У 1920-х роках дворянин Карло Мантецца перетворив будівлю на представницьку віллу. У 2004 році об’єкт був проданий приблизно за 17 мільйонів євро. У січні 2026 року вілла була знову продана більш ніж за 90 мільйонів євро, що відображає зростання цін на елітну нерухомість на озері Комо, особливо в центральній частині озера. Опис Площа ділянки становить близько 30 000 м² із терасними садами з видом на озеро. Комплекс включає кілька будівель, зокрема головну віллу, будинок для гостей та допоміжні споруди. Вілла має сім спалень і може приймати до чотирнадцяти гостей. Інфраструктура включає басейн із підігрівом, тенісний корт, тренажерний зал і кінозал. Доступ здійснюється виключно водним шляхом. Нерухомість Нерухомість на озері Комо належить до найдорожчих в Італії, особливо в районах Тремеццо, Белладжо, Варенна, Менаджо та Ленно. Елітні вілли з видом на озеро мають середню вартість від 12 000 до 15 000 євро за квадратний метр, однак особливо ексклюзивні об’єкти продаються як єдині комплекси і не оцінюються за площею. Примітки Зовнішні посилання Villa La Cassinella
Chiesa di Sant'Abbondio (Buronzo)

La chiesa di Sant'Abbondio è la parrocchiale di Buronzo, in provincia ed arcidiocesi di Vercelli; fa parte del vicariato di Arborio-Buronzo. Storia Da un documento del 1184 s'apprende che all'epoca la chiesa di Sant'Abbondio dipendeva dal monastero di San Pietro di Castelletto, retto dai monaci cluniacensi.All'inizio del Trecento il giuspatronato della parrocchia fu affidato ai signorotti del Consortile di Buronzo.L'attuale parrocchiale è frutto di un rifacimento condotto all'inizio del XVIII secolo.Nel 2018 la chiesa subì un intervento di restauro del tetto. Descrizione Esterno La facciata della chiesa è a salienti ed è caratterizzata da quattro semicolonne corinzie che sorreggono una cornice al di sopra della quale si legge la scritta DIVO ABUNDIO DICATUM; la facciata termina con il timpano, al culmine del quale si trova una croce e ai lati due pinnacoli. Il campanile, che ha base quadrata, è ornato da modanature e da cornici marcapiano. Interno L'interno è suddiviso in tre navate, di cui quella maggiore presenta la volta a crociera e termina con l'abside semicircolare caratterizzata dalla copertura a semicupola. Qui sono conservate diverse opere di pregio, tra le quali l'affresco avente come soggetto San Bernardino da Siena, dipinto nel Quattrocento, la pala raffigurante la Deposizione di Cristo, eseguita forse da Giuseppe Giovenone il Giovane nel XVI secolo, e l'altare maggiore di scuola lombarda, realizzato nel Settecento. Note Voci correlate Buronzo Arcidiocesi di Vercelli Parrocchie dell'arcidiocesi di Vercelli Regione ecclesiastica Piemonte Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Sant'Abbondio Collegamenti esterni Parrocchia di S. ABBONDIO, su parrocchiemap.it. URL consultato il 14 aprile 2020. La chiesa di S. Abbondio, su marcoecristina.com. URL consultato il 14 aprile 2020.
Theodulhütte

Die Theodulhütte (italienisch Rifugio del Teodulo; französisch Refuge du Théodule) liegt auf der Grenze zwischen Italien und der Schweiz auf 3317 m s.l.m. Höhe nördlich des Theodulpasses und nur wenige Meter unterhalb der Bergstation des Bontadini-Lifts. Sie wird vom Club Alpino Italiano (CAI) betrieben und ist im Sommer von Juni bis September bewirtschaftet. Aufgrund ihrer Nähe zum Skigebiet Zermatt–Breuil-Cervinia hat die Hütte auch im Winter geöffnet. Mit 60 Betten (5 davon als Winterlager) ist sie ein wichtiger Ausgangspunkt für Bergtouren im Monte-Rosa-Gebiet, am Breithorn und am Kleinen Matterhorn. Geschichte Eine erste Schutzhütte entstand 1852 auf den Resten einer alten Festungsanlage, die 1688 Herzog Viktor Amadeus II. auf der Passhöhe errichten ließ. Ende des 18. Jahrhunderts nutzte der Naturforscher Horace-Bénédict de Saussure eine einfache Steinhütte für seine Beobachtungen, die an gleicher Stelle entstanden war. Aus dem Baumaterial dieser beiden Vorgängerbauten entstand schließlich die erste kleine Schutzhütte. 1864 und 1865 hielt sich der Glaziologe Daniel Dollfus-Ausset für längere Zeit in der Hütte auf, um Gletscher- und Meteorologiebeobachtungen zu betreiben. 1891 wurde die Schutzhütte erstmals erweitert. 1915 erwarb sie die Sektion Turin des CAI. 1920 begann die Sektion mit dem Bau des aktuellen Gebäudes, das 1926 fertiggestellt wurde. Das vierstöckige Gebäude verfügte über 67 Schlafplätze und trug damals noch den Namen Rifugio Principe di Piemonte. Zwischen 2000 und 2010 fanden umfangreiche Renovierungsarbeiten statt, bei denen die Theodulhütte vergrößert wurde. Zugänge Von Seilbahnstation Plateau Rosa, 3490 m Gletscher (30 Minuten) Nachbarhütten und Übergänge Zum Mezzalama-Schutzhütte, 3036 m Zum Rifugio Guide della Val d’Ayas, 3425 m Zur Monte-Rosa-Hütte, 2883 m Zur Schönbielhütte, 2694 m Galerie Einzelnachweise
Refuge du Théodule

Le refuge du Théodule (en italien, rifugio del Teodulo ; en allemand, Theodulhütte) se situe dans le haut Valtournenche, en Vallée d'Aoste, dans les Alpes pennines italiennes, à 3 316 ou 3 317 mètres d'altitude. Histoire Ce refuge fut bâti en 1920, et restauré et élargi par la suite. Caractéristiques et informations Il se situe au col du Théodule, à 3 290 mètres, aux bords du plateau Rosa. Le col du Théodule relie le Valtournenche avec la vallée de Zermatt. Du refuge on peut admirer l'une des meilleures vues du Cervin. Accès La voie la meilleure prévoit le télésiège reliant le Breuil avec le plateau Rosa. Du plateau, on rejoint le refuge en une demi-heure. Ascensions Breithorn - 4 165 mètres Castor - 4 221 mètres Pollux - 4 091 mètres Roche Noire - 4 075 mètres Traversées Refuge Ottorino Mezzalama - 3 004 mètres Refuge Guides d'Ayas - 3 420 mètres Annexes Articles connexes Liste des refuges valdôtains Liens externes Fiche du refuge sur refuges.info Notes et références Portail de la montagne Portail des Alpes Portail de la randonnée Portail de la Vallée d'Aoste