Палаццо Барбаро

Палацці Барбаро (італ. Palazzi Barbaro), також відомі як Палаццо Барбаро (італ. Palazzo Barbaro), Ка’ Барбаро (італ. Ca’ Barbaro) або Палаццо Барбаро-Кертіс (італ. Palazzo Barbaro-Curtis) — це пара суміжних палаців у районі Сан-Марко у Венеції, Італія. Вони належали знатному роду Барбаро і розташовані на Гранд-каналі, поруч із Палаццо Каваллі-Франкетті і неподалік від мосту Академії. Будівля відома також під назвою Палаццо Барбаро-Кертіс і є одним із найменш змінених прикладів венеційської готичної архітектури. Історія Перший із двох палаців виконаний у венеційсько-готицькому стилі й був збудований у 1425 році архітектором Джованні Боном, одним із найвідоміших каменярів Венеції. Спочатку будівля належала П’єро Сп’єрі, а з 1465 року перейшла у власність Заккарії Барбаро, Прокуратора Святого Марка. Другий корпус палацу був споруджений у бароковому стилі 1694 року архітектором Антоніо Гаспарі, одним із провідних майстрів XVII століття. Спочатку ця споруда належала родині Тальяп’єтра, яка дозволила Барбаро надбудувати додаткові поверхи. Антоніо Гаспарі виконав розширення палацу в 1694–1698 роках, створивши великий бальний зал із бароковими стукковими орнаментами та живописом на античні теми — зокрема Викрадення сабінянок Себастьяно Річчі та картини П’ячцетти. У XVIII столітті на третьому поверсі облаштували вишукану бібліотеку зі стукковою стелею, у центрі якої було розміщене полотно Тьєполо Прославлення родини Барбаро — нині у збірці Метрополітен-музею в Нью-Йорку. Оригінальні фрески Тьєполо з палацу були зняті. У XV–XVI століттях палац служив дипломатичним резиденціям: 1499 року тут розміщувалося французьке посольство у Венеції, а 1524 року тут мешкала Ізабелла д’Есте, вдова Франческо II Гонзага і сестра Альфонсо I д’Есте. У 1797 році Палацці належали сенатору Зуанне Барбаро. Після згасання роду Барбаро в середині XIX століття будівлю придбали спекулянти, які розпродали її меблі та картини. У 1881 році старший корпус орендував родич американського художника Джона Сарджента — Даніел Сарджент Кертіс, який у 1885 році придбав його у власність. Подружжя Даніел та Аріана Кертісів відреставрували палац, перетворивши його на осередок американського мистецького життя у Венеції. Його відвідували Джон Сінгер Сарджент, Генрі Джеймс, Джеймс Вістлер, Роберт Браунінг, Клод Моне та інші. Так званий «Барбаро-салон» став місцем зустрічей Бернарда Беренсона, Вільяма Мерріта Чейза, Ізабелли Стюарт Гарднер, Едіт Вортон і Чарльза Нортона. Генрі Джеймс завершив тут повість Папери Асперна і описав інтер’єр у романі Крила голубки, називаючи бальний зал Палаццо Барбаро найкращим прикладом венеційського бароко. У 1898 році Джон Сінгер Сарджент створив у салоні груповий портрет родини Кертісів An Interior in Venice, а Ізабелла Стюарт Гарднер позувала там художнику Андерсу Цорну. У 1908 році англійська меценатка Мері Гантер орендувала палац і запросила у гості Клода Моне з дружиною Алісою. Саме тоді Моне створив серію з 37 картин Венеції, включно з Великим каналом, Палац дожів, вид з острова Сан-Джорджо Маджоре і Сан-Джорджо Маджоре у присмерках. Палац Барбаро також знімався у телевізійному серіалі Повернення у Брайдсгед (1981) як дім лорда Марчмейна, а також у фільмі Крила голубки (1997). Остання реставрація фасаду палацу була проведена у XXI столітті, з оновленням як зовнішнього вигляду, так і конструкцій. Примітки Посилання