NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
RTC Kranjska Gora

RTC Kranjska Gora (Recreational tourist center Kranjska Gora) je lyžařské středisko ve Slovinsku. Leží nedaleko obce Kranjska Gora ve stejnojmenné občině a zasahuje částečně také do Triglavského národního parku. Skiareál Kranjska Gora se rozprostírá kolem hory Vitranc a nachází se v blízkosti státní hranice s Rakouskem a Itálií. Hlavní sjezdovky střediska se svažují především do obcí Kranjska Gora a Podkoren, některé jsou ukončeny také ve vesnicích Mojstrana a Rateče. První lyžařská sjezdovka zde byla do provozu uvedena již v roce 1948. Nedaleko se nachází horské údolí a skiareál Planica. Kranjska Gora nabízí přes 30 km sjezdovek pro alpské sjezdaře a přes 40 km tratí pro běžecké lyžování. Středisko je pravidelným pořadatelem závodů Světového poháru v alpském lyžování. Odkazy Reference Externí odkazy Oficiální webové stránky Archivováno 9. 7. 2016 na Wayback Machine. (anglicky) (slovinsky)
RTC Kranjska Gora

RTC Kranjska Gora je najstarejša smučarska infrastruktura v Sloveniji. Nahaja se v Občini Kranjska Gora, kot poseke v gori Vitranc, delno na območju Triglavskega narodnega parka, v širšem smislu pa na področju tromeje z Italijo in Avstrijo. V sklopu smučarskih prog sta povezani osrednji smučišči Podkoren in Kranjska Gora. Manjša, ločena smučišča se nahajajo od Mojstrane do Rateč. Smučarski objekti se nahajajo na nadmorski višini med 813 in 1600 metri. Na površini okrog 125 ha je urejenih 30 km prog za alpsko smučanje. V sklopu športne ponudbe je tudi 40 km tekaških prog v dolini reke Save, med Gozdom Martuljkom in Planico oziroma Tamarjem. Kranjska Gora je vsakoletno prizorišče tekmovanj za svetovni pokal FIS. Do leta 1990 so tekmovanja potekala na zdaj opuščeni »FIS-progi« v Kranjski Gori, nato pa na smučišču v Podkorenu. Seznam smučarskih naprav RTC Kranjska Gora ima v lasti 6 sedežnic in sicer 5 štirisedežnic, dvosedežnico ter 13 različnih vlečnic. Najnovejšo napravo Vitranc 2 so zgradili leta 2022, a do danes še ni dobila uporabnega dovoljenja, zato ne obratuje. Skupna kapaciteta vseh žičnic je okrog 20.000 smučarjev na uro. Smučišči v Mojstrani in Ratečah (Smučarski center Macesnovc) pa sta sicer samostojna smučarska centra in nista v lasti RTC Kranjska Gora, a sta v turistično ponudbo vseeno v celoti priključena h Kranjski Gori. RTC Kranjska Gora Samostojni smučišči Glej tudi seznam slovenskih smučišč Zunanje povezave Podatki o smučišču Uradna stran smučišča Arhivirano 2016-07-09 na Wayback Machine. Vitranc in Ciprnik Pokal Vitranc Snežne razmere na slovenskih smučiščih
Église San Giorgio Martire (Naples)

L'église San Giorgio Martire (Saint-Georges-Martyr) est une église de Naples située dans le quartier de Pianura (it). Histoire L'église remonte au début du XIIIe siècle et elle est agrandie au XVIe siècle. Certaines sources citent la date de 1587. Elle prend son aspect actuel en 1676. Le grand escalier d'entrée est réalisé en 1822. C'est dans cette église paroissiale que le bienheureux Justin Russolillo a jeté les bases en 1920 de sa Société des divines vocations approuvée par le Saint-Siège en 1948. Description La façade en deux ordres est allégée par une serlienne au niveau inférieur, tandis qu'en haut quatre lésènes encadrent une rosace et soutiennent un fronton à la grecque. Bibliographie (it) Touring Club Italia, Napoli e dintorni, Touring editore, 2001 Voir aussi Liste des églises de Naples Baroque napolitain Liens externes Ressource relative à la religion : Chiese delle diocesi italiane Portail de Naples Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne
San Giorgio Martire (Nápoly)

A San Giorgio Martire egy nápolyi templom. A 13. században építette a ma már a város egyik kerületét alkotó Pianurában a helyi bányászok és kőfaragók közössége. Az Anjou-ház, valamint az Aragóniai-ház idejének nagyszabású építkezései nagyban hozzájárultak a környék fejlődéséhez. Ennek következtében 1589-ben a templomot is megnagyobbították. Mai külsejét a 17. században nyerte el. 1620-ban ide helyezték Szent György, Pozzuoli érsek ereklyéit. A bővítési munkálatokat 1789-ben fejezték be egy új sekrestye valamint új padló építésével. Források http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm További információk A Wikimédia Commons tartalmaz San Giorgio Martire témájú kategóriát.
Chiesa di San Giorgio Martire (Napoli)

La chiesa di San Giorgio Martire è uno storico luogo di culto di Napoli; si erge nel quartiere di Pianura. Storia e descrizione La chiesa ha origine nei primi anni del Duecento. È a partire dal XVI secolo che la chiesa assunse una veste più monumentale. Alcune fonti affermano che sui locali della primitiva parrocchia fu iniziata, nei primi anni del Cinquecento, la costruzione dell'odierna chiesa grazie alle offerte dei fedeli. Nel 1587 fu avviato il completamento della stessa chiesa che assunse la veste attuale nel 1676. Nel 1822 è registrato il completamento dello scalone d'ingresso. La facciata, su due ordini, è alleggerita da una serliana al livello inferiore, mentre la parte superiore è scandita dal ritmo di lesene che inquadrano un rosone; alla sommità si apre il timpano triangolare. L'interno a croce latina con due cappelle per lato, transetto e presbiterio, contiene delle opere d'arte di valore, come: gli altari settecenteschi e la balaustra in marmi policromi che delimita il presbiterio, gli affreschi del pittore Simonetti sulla volta e sui peducci della cupola, la tela seicentesca dell'Immacolata e Santi attribuita da Napoli Sacra a Onofrio Palumbo sopra l'altare maggiore, una Madonna del Carmine con i Santi Antonio e Giuseppe di Vincenzo De Mita sull'altare della seconda cappella a destra e un Arcangelo Raffaele e Tobiolo di Gaetano Gigante sull'altare della seconda cappella a sinistra. Nelle edizioni di Maggio dei Monumenti del 2025 e 2026 fu uno dei posti visitabili a Pianura, grazie al progetto La "Mia" Pianura ospitato dalla scuola I.C. Ferdinando Russo e dal Comune di Napoli Note Bibliografia Napoli e dintorni, Touring club italia, Touring Editore, 2001. Napoli sacra. Guida alle chiese della città, coordinamento scientifico di Nicola Spinosa; a cura di Gemma Cautela, Leonardo Di Mauro, Renato Ruotolo, Napoli 1993-1997, 15° fascicolo. Voci correlate Napoli Chiese di Napoli Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Giorgio Martire Collegamenti esterni Chiesa di San Giorgio Martire, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Mauzolej Gale Placidije

Mauzolej Galle Placidije je vrlo važan bizantski mauzolej u Ravenni, Italija. Jedna je od osam građevina u Ravenni koje su upisane na Popis svjetske baštine 1996. godine. Kao što su UNESCO-ovi stručnjaci objasnili, "to je najraniji i najsačuvaniji od svih spomeničkih mozaika, a istovremeno umjetnički najsavršeniji". Građena od 425. – 430. god., građevina je dizajnirana u obliku grčkog križa s kupolom potpuno obloženom mozaicima koji predstavljaju osmoricu apostola i simboličke figure golubica koje piju iz posude. Ostala četvorica apostola predstavljena su na svodu suprotnog kraka; iznad vrata je prikaz Isusa Krista kao Dobrog Pastira, mladog, golobradog, s lepršavom kosom, i okružen ovcama; na suprotnoj strani nalazi se lik koji se interpretira kao prikaz sv. Lovre. Tanke, prozirne kamene ploče propuštaju svjetlost u građevinu kroz prozore. Građevina (bivši oratorij veće crkve Svetog Križa) sadrži tri sarkofaga; najveći pripada Galli Placidiji, čije je balzamirano tijelo postavljeno u sjedeći položaj, odjevena u carski ogrtač; godine 1577. sadržaj sarkofaga slučajno je izgorio. Sarkofag nadesno se pripisuje car Valentinijanu III. ili bratu Galle Placidije, caru Honoriju. Lijevi sarkofag pripisuje se suprugu Galle Placidije, caru Konstanciju III. Vanjske poveznice Mauzolej Galle Placidije
Galla Placidia mauzóleuma

Galla Placidia mauzóleuma (olaszul Mausoleo di Galla Placidia) az olaszországi Ravenna kora keresztény műemlékeinek sorát gazdagítja. A ravennai épületek legtöbbje az 5. század elején a római – milánói ókeresztény hagyományokat folytatta. E vegyes stílust követte a San Vitale-templom (402-425). Ehhez az épülethez kapcsolódik a Galla Placidia-mauzóleum, mely nagyrészt a milánói irányzathoz igazodott. Galla Placidia Theodosius lánya volt, akit a gótok Róma 410-es ostroma után elraboltak és feleségül adták Athaulf nyugati gót királyhoz (414-ben). Miután férjét megölték, őt hazaküldték. Később feleségül ment III. Constantius császárhoz. Annak halála után uralkodónő lett (421-450). A síremlék 440-ben épült, maga a császárnő építtette. Görögkereszt alaprajzú, centrális elrendezésű mauzóleum. Az ókori mozaikkultúra emlékei láthatók falain, melyet aranyburkolat fed. A sírokban III. Valentinianus, III. Constantius, és Galla Placidia nyugszanak. Galla Placidia mauzóleumának alaprajza még nyomon követhető Theoderik síremlékén és az Ariánus keresztelőkápolnán – ugyancsak Ravennában. Képek Források Fajth Tibor: Itália (Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Bp. 1980) ISBN 963-243-235-5 Külső hivatkozások Ravenna világöröksége a város honlapján
Mauzoleum Galli Placydii w Rawennie

Mauzoleum Galli Placydii – zabytek architektury rzymskiej zdobiony mozaikami, znajdujący się w Rawennie we Włoszech. Jest jedną z ośmiu raweńskich budowli, wpisanych na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Zdaniem ekspertów UNESCO jest to najwcześniejszy i najlepiej zachowany z wszystkich zabytków mozaik i równocześnie jeden z najdoskonalszych artystycznie. Mauzoleum zostało ufundowane jako kaplica przy dziś nieistniejącym kościele św. Krzyża. Jest budowlą grobową Galli Placydii, córki Teodozjusza I Wielkiego, powstałą w 1. połowie V wieku. Budynek zbudowany z cegły ma plan krzyża greckiego, o surowym wyglądzie. Jedynym urozmaiceniem ścian są ślepe arkady. Na każdej ze ścian znajdują się wąskie okna zamknięta półprzejrzystym kamieniem. We wnętrzu kopuła zdobiona jest niebieską mozaiką ze złotym krzyżem, gwiazdami oraz symbolami ewangelistów. Na ścianach znajdujących się poniżej przedstawionych jest ośmiu apostołów oraz pijące gołębie. Woda, z której piją ptaki, to woda życia, odnosząca się do życia wiecznego (Kto zaś będzie pił wodę, którą Ja mu dam, nie będzie pragnął na wieki, lecz woda, którą Ja mu dam, stanie się w nim źródłem wody wytryskającej ku życiu wiecznemu J 4,14). Jeszcze niżej, w lunetach pod łukami, znajduje się wizerunek Dobrego Pasterza (nad drzwiami) oraz świętego Wawrzyńca (naprzeciw). Wawrzyniec niesie krzyż i zbliża się do rozżarzonego rusztu, na którym poniósł męczeńską śmierć. Z lewej strony stoi biblioteczka świętego z księgami czterech Ewangelii, które powinny wystarczyć gorliwemu wyznawcy Chrystusa za całą literaturę. Oprócz przedstawień figuralnych, w mauzoleum znajdują się także mozaiki zoomorficzne, roślinne i ornamentalne. Przypisy Bibliografia Prof. Don Giovanni Montanari: Le copie dei mosaici antichi di Ravenna, Servizio Turismo – Comune di Ravenna Stern Henri: Sztuka bizantyńska, Warszawa 1975 Linki zewnętrzne The Galla Placidia (ang.)
Маузолеј Гале Плацидије

Маузолеј Гале Плацидије је римски маузолеј у Равени, у Италији. То је један од осам грађевина у Равени које су уписане на Листу светске баштине 1996. године. Као што су УНЕСКО-ови стручњаци образложили, „то је наранији и најбоље сачувани од свих споменичких мозаика, а истовремено уметнички најсавршенији“. Грађен је од 425 до 430. Грађевина је дизајнирана у облику грчког крста с куполом потпуно обложеном мозаицима који представљају осморицу апостола и симболичке фигуре голубица које пију из посуде. Остала четворица апостола представљена су на своду супротног крака. Изнад врата је приказ Исуса Христа као Божјег Пастира, младог, голобрадог, с лепршавом косом, окруженог овцама. На супротној страни налази се лик који се интерпретира као приказ св. Лоренца. Танке, прозирне камене плоче пропуштају светлост у грађевину кроз прозоре. Грађевина (бивши ораториј веће цркве Светог Крста) садржи три саркофага; највећи припада Гали Плацидији, чије је балзамовано тело постављено у седећи положај, одевена у царски огртач. Године 1577. садржај саркофага случајно је изгорио. Десни саркофаг се приписује цар Валентинијану III или брату Гале Плацидије, цару Хонорију, а леви супругу Гале Плацидије, цару Констанцију III. Галерија Види још Гала Плацидија Списак места Светске баштине у Европи Спољашње везе Маузолеј Гале Плацидије
Galla Placidias mausoleum

Galla Placidias mausoleum är ett mausoleum, beläget i Ravenna i Italien. Det infördes på Unescos världsarvslista år 1996. Mausoleet, som uppfördes cirka år 420, är en liten byggnad som endast mäter 11 x 13 meter. Interiören hyser mosaiker, vilka pryder kupolens, nischernas och tunnvalvens innerväggar. Mosaikerna föreställer bland annat apostlarna, Laurentius martyrium och den gode herden med sin hjord. Galla Placidia (Ravennas härskarinna mellan 425 och 450), hennes make, Constantius III och hennes bror, kejsar Honorius, har än i dag sina sarkofager på de ursprungliga platserna. År 1577 brann innehållet i sarkofagerna av misstag. Bilder Se även Bysantinsk konst Fornkristen konst Källor Honour, Hugh; Fleming, John (1992). Konsten genom tiderna (3). Stockholm: Tidens förlag. sid. 272. ISBN 9155038204 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Galla Placidias mausoleum.
Kurhaus (Merano)

El Kurhaus de Merano, (Tirol del Sud) és un edifici famós a la ciutat i un símbol d'aquesta. L'estructura ornamentada va ser construïda en una època en què Merano esdevingué un balneari popular a causa de les visites freqüents de l'Emperadriu Elisabet d'Àustria i l'aristocràcia. L'estructura original de l'edifici, el qual és avui l'ala de l'oest, va ser construït el 1874 mentre que l'ala més nova va ser afegida els anys 1912 i 1914 per l'arquitecte d'estil Jugendstil vienès Friedrich Ohmann. Com a característiques exteriors té un pòrtic gran amb columnes i és decorat amb estàtues alegòriques. La rotonda és visible des de la llunyania. L'interior és decorat amb pintures de Rudolf Jettmar, Orazio Gaigher i Alexander Rothaug i té diverses sales de conferències i cambres d'exposicions que són utilitzades per esdeveniments i concerts. El gran Kursaal és la sala més espectacular de l'edifici. L'àrea de balneari té diverses cambres recreatives, salons, sales de lectura i originalment també un lounge per a fumadors. Al Kursaal també s'hi organitzaven esdeveniments de joc, de banda d'una societat de cavallers, i de manera oficial després de la Segona Guerra Mundial. Enllaços externs Homepage Del Kurhaus Burggrafenamt Südtirol | Kurhaus
Kurhaus, Merano

The Kurhaus of Meran, South Tyrol is a famous building in the town and a symbol of it. The ornate structure was constructed at a time when Meran became a popular spa resort due to the frequent visits of Empress Elisabeth of Austria and the aristocracy. The building's original structure, which is today's west wing, was constructed in 1874 while the newer wing was added in 1912 and 1914 by the Viennese Jugendstil architect Friedrich Ohmann. The exterior features a large portico with columns and is decorated with allegorical statues. The rotunda is visible from far. The interior is decorated with paintings by Rudolf Jettmar, Orazio Gaigher and Alexander Rothaug and has various conference and exhibitions rooms that are used for events and concerts. The grand Kursaal is the most spectacular hall in the building. The spa area has various recreational rooms, salons, reading room and originally also a smoker's lounge. Gambling was also organised in the Kursaal by a gentleman's society until it became official after World War II. External links Media related to Kurhaus Meran at Wikimedia Commons Homepage of the Kurhaus Burggrafenamt Südtirol | Kurhaus
Kurhaus di Merano

Il Kurhaus di Merano, costruito nel 1874 da Josef Czerny, ristrutturato e ampliato tra 1912 e 1914 dall'architetto viennese Friedrich Ohmann, è uno dei simboli della città termale altoatesina ed uno dei capolavori in stile liberty più famosi di tutta l'area alpina. Storia Progettato nel 1873 dall'architetto Josef Czerny, il Kurhaus venne inaugurato il 14 novembre 1874 con la luce di oltre 120 lampade a gas. La costruzione comprendeva inizialmente solo l'attuale ala ovest. Ulteriori modifiche si verificarono nel corso degli anni: nel 1897 fu allestita l'illuminazione elettrica e vennero create nuove sale di lettura. Presto il Kurhaus si rivelò comunque inadatto ad accogliere i sempre più numerosi ospiti, tanto che si decise di sottoporlo ad un radicale rinnovamento, che prevedeva anche l'ampliamento degli spazi disponibili. Il nuovo Kurhaus, espressione di eleganza e modernità, avrebbe dovuto essere costruito in parte al posto della struttura del 1874, in parte occupando nuovi spazi tra il centro storico e il fiume Passirio. Nel 1911 la proposta dell'architetto viennese Friedrich Ohmann venne approvata dalle autorità locali, e l'anno seguente si dette inizio alla costruzione. Ohmann, architetto Jugendstil, progettò la rotonda e la grande sala detta Kursaal, dal soffitto decorato da pitture di Rudolf Jettmar, Orazio Gaigher e Alexander Rothaug. Ohmann, in pieno spirito Jugendstil, concepiva la sua creatura come un'opera d'arte totale (Gesamtkunstwerk), tanto che progettò personalmente anche le decorazioni interne e perfino gli accessori, come l'argenteria in dotazione alla struttura. Lo scoppio della prima guerra mondiale impedì l'esecuzione del grandioso progetto nella sua totalità. Il rinnovato complesso di Kurhaus e Kursaal fu quindi inaugurato il 31 dicembre 1914. All'interno del Kursaal si tenne, il 23 novembre 1969, lo storico congresso della Südtiroler Volkspartei durante il quale venne approvato, a stretta maggioranza, il cosiddetto pacchetto per l'Alto Adige, storica tappa dell'autonomia altoatesina. Tra 1985 e 1989 l'edificio fu sottoposto ad un radicale restauro. Descrizione L'edificio è uno dei simboli turistici della città, sede della locale azienda di soggiorno oltre che numerose manifestazioni internazionali, fra le quali ad esempio il Merano WineFestival e le Settimane Musicali Meranesi. In tutto conta tredici sale capaci di ospitare dalla decina al migliaio di persone. Nell'ex locale caldaie del Kurhaus trova posto, dal 1993, la sala teatrale Theater in der Altstadt. All'interno una targa ricorda Andreas Hellrigl, uno dei più famosi chef altoatesini. Letteratura Abram Renate, Il Kurhaus di Merano. Aspetti storici della città di cura, Tappeiner, Lana 1999. AA. VV., 100 x Kurhaus 1914-2014, La Fabbrica del Tempo, Bolzano 2014. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Kurhaus di Merano Collegamenti esterni (EN) Kurhaus di Merano, su Structurae. Kurhaus, su burggrafenamt.com. Il Kurhaus - storico ed esclusivo, su kurhaus.it.
Chiesa di San Zenone (Osio Sopra)

La chiesa di San Zenone è la parrocchiale di Osio Sopra, in provincia e diocesi di Bergamo; fa parte del vicariato di Dalmine-Stezzano. Storia La prima citazione di una chiesetta a Osio Sopra risale al 1271. Nel 1577 fu soppresso il vicariato di Pontirolo, al quale apparteneva la chiesa, e quest'ultima passò al vicariato di Verdello. La nuova parrocchiale venne costruita intorno alla metà del XVIII secolo, consacrata nel 1777 dall'arcivescovo Giuseppe Pozzobonelli e, nel 1787, ceduta dall'arcidiocesi di Milano alla diocesi di Bergamo. Nel frattempo, tra il 1749 e il 1765, era stato eretto il campanile. Nel 1929 venne rifatta la facciata su disegno di Dante Fornoni e, nel 1946, il vescovo Adriano Bernareggi consacrò i due altari laterali della Beata Vergine del Rosario e di San Giuseppe. Il 28 giugno 1971 la vicaria di Verdello fu soppressa e la chiesa passò alla zona pastorale X, per poi essere aggregata il 27 maggio 1979 al neo-costituito vicariato di Dalmine-Stezzano. Nel 1988 venne realizzato il nuovo altare rivolto verso l'assemblea. Infine, nel 2000 la chiesa fu restaurata. Note Voci correlate Parrocchie della diocesi di Bergamo Diocesi di Bergamo Osio Sopra Collegamenti esterni Sito ufficiale, su oratosio.it. Chiesa di San Zenone, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Parrocchia di San Zenone Vescovo e Martire, su lombardiabeniculturali.it.
San Domenico, Perugia

San Domenico is a Roman Catholic basilica church, located on Piazza Giordano Bruno and via del Castellano in the city of Perugia, region of Umbria, central Italy. Description A church, titled the Pieve di Santo Stefano del Castellare, was present at the site since about the 5th century. Construction of the precursor to the present church, also known as San Domenico Vecchio, began in 1304, and was constructed over the pre-existing church which had become inadequate after the growth of the Dominican Order. According to Giorgio Vasari, it was designed by Giovanni Pisano. That church was consecrated in 1459, and had a layout that resembled the northern-European Hallenkirche plans.By 1614–1615, the San Domenico Vecchio church was dilapidated, showing structural problems, and threatening collapse. New plans for refurbishment were implemented. The church façade retains a late 16th-century portal and is now double Baroque staircase. The interior was renovated in 1629–1632 by Carlo Maderno, and shows similarities with Maderno's design of the nave of St Peter's in Rome, except San Domenico has small lateral windows. Of the prior San Domenico church, some fragments remain: the cloister (1455–1579), the chapel of St Catherine, and a large Gothic rose window (21 x 8.5 m) near the choir, executed by Bartolomeo di Pietro and Mariotto di Nardo in 1411. This window is also shown in a fresco now in the Palazzo dei Priori of Perugia. The bell tower, constructed between 1464 and 1500 by the Lombard architect Gasperino di Antonio, originally stood at a remarkable height of 126 meters, but it was later reduced for stability reasons. However, its current height is 60 meters. It features two tiers of Gothic windows, with the upper tier being lighter in design than the lower one. Originally, they were all adorned with marble tracery, of which only one remains, reconstructed in 1949 using the original materials. Over the centuries, some of the movable artwork inside the church was removed. It still contains the 14th-century funerary monument to Pope Benedict XI, who died at Perugia in 1304 (perhaps sculpted by a pupil of Arnolfo di Cambio). It still has the altar (1459) of the Chapel of the Rosary by Agostino di Duccio and wooden choir-stalls, dating to the late 14th century. The church once housed also the Perugia Altarpiece (Guidalotti Polyptych) by Fra Angelico, now in the Galleria Nazionale dell'Umbria. The Chapel of St Catherine has 14th and 15th-century frescoes. The annexed cloister houses the National Archaeological Museum of Umbria, with pre-historic, Roman and Etruscan items excavated in Umbria. References Sources Mancini, Francesco Federico (1985). Perugia. Kunst- und Geschichtsführer. Perugia.: CS1 maint: location missing publisher (link)