NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
San Gregorio Armeno

San Gregorio Armeno ("Sv. Grgur Armenski") je crkva i samostan u Napulju, Italija. To je jedan od najvažnijih baroknih kompleksa u Napulju. Crkva se nalazi u istoimenoj ulici južno od Via dei Tribunali i nekoliko blokova južno od crkve San Paolo Maggiore. Povijest U 8. stoljeću, ikonoklastički dekreti u Grčkoj natjerali su niz vjerskih redova da pobjegnu iz Bizantskog Carstva i potraže utočište drugdje. San Gregorio Armeno u Napulju sagradila je u 16. stoljeću iznad ostataka rimskog hrama posvećenog Cereri skupina redovnica koje su pobjegle iz Bizantskog Carstva s relikvijama svetog Grgura, biskupa Armenije. Tijekom normanske dominacije samostan je ujedinjen sa samostanom Salvatore i San Pantaleone, došavši tako pod upravu benediktinaca. Gradnja crkve započeta je 1574. godine po nacrtima Giovannija Battiste Cavagnija, a posvećena je pet godina kasnije. Kasnija posveta datira iz 1674., a obnova u 1762. Pročelje ima tri arkade nadvišene s četiri pilastarske trake u toskanskom redu. Unutrašnjost ima jednu lađu s pet bočnih arkada: dekoraciju, s izuzetkom pet kapela, dovršio je Luca Giordano (također autor Svetaca nad prozorima kupole) 1679. godine. Bernardino Lama, vjerojatno sin Giovannija Bernarda Lame, bio je autor oltarne slike. U unutrašnjosti se nalazi i poznato Sveto stubište, koje su koristile časne sestre tijekom pokore. Kupola je oslikana slavom Svetog Gregorija Luce Giordana. Stropni cassettoni ili uokvirena platna prikazuju Život svetog Gregorija Armenca, a naručila ih je opatica Beatrice Carafa od flamanskog Teodora d'Errica. S desne strane, oltarne pale uključuju Marijino navještenje Pacecca De Rosa, Djevicu od krunice Nicole Malinconica i freske Francesca Di Marije. S lijeve strane je Spagnolettova oltarna pala sv. Benedikta. Glavni oltar dizajnirao je Dionisio Lazzari, a ima oltarnu palu s prikazom Uskrsnuća Giovannija Bernarda Lame. U idrijskoj kapeli čuva se osamnaest slika Paola De Matteisa koje prikazuju Marijin život. Iznad glavnog oltara kapele nalazi se srednjovjekovna ikona, u bizantskom stilu, Madone dell'Idria. Glavna atrakcija je klaustar (1580). U središtu je mramorna fontana, ukrašena dupinima i drugim morskim stvorenjima, s kipovima "Krista i Samarijanke", Mattea Bottiglierija. Bibliografija Regina, Vincenzo. 2004. Le chiese di Napoli. Newton e Compton. Naples. Izvori Vanjske poveznice
San Gregorio Armeno

A San Gregorio Armeno az egyik legjelentősebb barokk nápolyi templom. Az azonos nevű utca mentén áll, amelyet számos, hagyományos bethelemes figurákat készítő műhely szegélyez. Története A 8. században a görögországi ikonrombolások után számos szerzetesrend elhagyta a Bizánci Birodalmat. Így került Nápolyba az a csoport apáca, amely Világosító Szent György, örmény püspök ereklyéit menekítette. A régi kolostort a római kori Ceres templomának romjai helyén építették. A normann fennhatóság alatt a kolostort egyesítették a Salvatore e San Pantaleone-kolostorral és a bencések kezébe került. 1864-ben itt helyezték el Szent Patrizia ereklyéit. Gyakran emlegetik San Biagio Maggiore néven is, ez viszont tévedés, hiszen a tényleges San Biagio-templom néhány épületnyire fekszik tőle, az utca végében. Leírása A templom építése 1574-ben kezdődött és öt évig tartott. A homlokzatát három árkád díszíti. A belseje egyhajós, öt oldalkápolnával. A belső díszítések – kivéve az öt kápolnát – Luca Giordano alkotásai (1679). Az oltár Bernardino Lama alkotása. A templom belsejében látható a Szent Lépcső (Scala Santa), amelyet az apácák használtak bűnbánati szertartásuk során. A fő látnivaló az 1580-ban épült kolostor. Belső udvarán egy márványkút található, delfin és más tengeri állatok szobraival, illetve Matteo Bottiglieri Krisztus szobrával díszítve. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it További információk A Wikimédia Commons tartalmaz San Gregorio Armeno témájú kategóriát.
San Lazzaro (Lecce)

A San Lazzaro egy templom Lecce történelmi központjában. Leírása A 17. század első felében épült egy korábbi, 14. századi templom helyén. 1916-ban bővítették ki. A templom főhomlokzata két szintes, barokk stílusú. A földszintet korintoszi pilaszterek díszítik, egy faragott portál, felette a város címerével. Az emeleti szintet voluták zárják le. Belsőjének fő látnivalója egy 15. századi festmény, amely Szent Lázárt ábrázolja, valamint Szent Pantaleon faszobra és Szent Egyed papírmaséből készült szobra. A templom előtt áll a Szent Lázár tiszteletére, 1689-ben emelt emlékoszlop. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. William, Dello Russo (2007). Lecce. Mondadori Electa S.p.a., Milano. ISBN 978-88-370-5384-0. Nyerges László: Puglia tartomány. Budapest: Dekameron Könyvkiadó. 2004. = Dekameron Útikönyvek, ISBN 963933156-2 Stefano, Ratti (2004). Apulien. Dorling Kindersley, London. ISBN 978-3-8310-0698-4. Zoë, Ross (2007). Puglia. Thomas Cook Publishing, Peterborough. ISBN 978-1-84848-074-2. Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6.
Chiesa di San Lazzaro (Lecce)

La chiesa di san Lazzaro è una chiesa di Lecce. È situata fuori dal centro storico, sull'antica strada sterrata che portava alla marina di San Cataldo. Storia La chiesa fu eretta la prima volta nel Quattrocento come attesta un documento del re Ferdinando I di Napoli che rivela la sua esistenza già prima del 1468. Fu riedificata sulle rovine della precedente nel 1763 e ampliata nel 1789. Elevata a parrocchia nel 1906, fu ulteriormente ingrandita nel 1916. Vicino alla vecchia Chiesa, vi era un ospedale per lebbrosi (il lazzaretto) ed esso fu ingrandito nel 1564. Descrizione La chiesa ha una semplice facciata articolata su due ordini. Il primo ordine, diviso in tre zone da paraste, presenta un piccolo portale d'ingresso sul quale è posizionato lo stemma della città. Il secondo ordine, raccordato al primo da volute, presenta un'apertura circolare al centro. L'interno, a tre navate con abside, custodisce un affresco quattrocentesco di san Lazzaro proveniente dalla primitiva chiesa, un seicentesco Crocifisso ligneo di frà Angelo da Pietrafitta, proveniente dalla distrutta chiesa francescana di Santa Maria del Tempio, le tele dei quattro evangelisti, dell'Immacolata, di san Michele arcangelo, di san Cataldo vescovo, del Sacrificio di Abramo e del Martirio di Sant'Irene. Da menzionare sono inoltre una statua in legno di san Pantaleone e una statua in cartapesta di sant'Eligio, opera di Antonio Maccagnani. Di fronte alla chiesa si innalza la colonna di san Lazzaro edificata nel 1689. Bibliografia Michele Paone, Lecce elegia del Barocco, Galatina (Lecce), Congedo Editore, 1999 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Lazzaro Collegamenti esterni Sito ufficiale della Parrocchia di san Lazzaro, su parrocchiasanlazzarolecce.it. Visita virtuale della chiesa, su parrocchiasanlazzarolecce.it. URL consultato il 16 gennaio 2012 (archiviato dall'url originale il 19 settembre 2013).
San Marco dei Veneziani (Bari)

A San Marco dei Veneziani egy templom Bari történelmi központjában. Története A hagyományok szerint a templomot 1002-1003-ban építették Bari szaracén uralom alól való felszabadítása megünneplésére. A templomot a velenceiek védőszentjének, Márk evangélistának szentelték, hiszen az ő flottájuk segítségével sikerült döntő csapást mérni az arabokra. A régészeti kutatások rácáfolnak a hagyományokra. Minden valószínűség szerint a templom a 12. század második felében épült egy korábbi, 10. századi (vagy korábbi) bizánci stílusú templom helyén. Első említése 1187-ből származik. Leírása A kis, román stílusban épült templom homlokzatának díszítőelemei a faragott kapu valamint a rózsaablak. A templom eredetileg háromhajós volt, de a jobb oldali hajót lebontották. Az évszázadok során elvégzett átalakítási munkálatok miatt a templombelső eredeti díszítőelemeiből kevés maradt fenn. Az oltár 1893-ban készült. A festmények és kegytárgyak a 19-20. századból származnak. Források Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6.
Església de San Matteo (Lecce)

L'església de San Matteo és un lloc de cult catòlic d'estil barroc i situat al centre històric de Lecce. És particularment important en el panorama de Lecce per la seva façana, que, amb la línia corba parcialment còncava, parcialment convexa, difereix dels cànons del barroc de Lecce, recordant en canvi el barroc romà de Borromini i sobretot l'església de San Carlo alle Quattro Fontane. El temple va ser encarregat pel bisbe Pappacoda a l'arquitecte va ser Achille Larducci i es va construir entre 1667 i 1700 a la zona d'un convent preexistent de franciscans terciaris (s. XV). Probablement, les obres van ser completades per Joseph Zimbalo a causa de la mort de l'arquitecte llombard. La façana presenta dos nivells, l'inferior és còncau i el segon convex. Té un portal bastant ampli sobre el qual es col·loca una entaulament amb un nínxol buit i, a sobre, l'escut de l'ordre franciscana. El segon nivell, convex, amb una finestra triforada al centre, decorada amb pinyes i flors. L'interior presenta un disseny el·líptic únic, amb capelles laterals curtes amb altars. En el pis superior hi ha 10 finestres protegides per reixes, darrere de les quals els religiosos assistien a les funcions religioses. Al centre de l'altar major es troba l'estàtua de fusta de San Matteo realitzada a finals del segle xvii per Gaetano Patalano (1691). Envoltant la nau s'erigeixen les dotze estàtues dels apòstols, de Placido Buffelli d'Alexano (1691-1692). L'església tenia un sostre de fusta desmontat a principis de segle per donar cabuda a l'actual de formigó. Referències
San Matteo (Lecce)

A San Matteo egy templom Lecce történelmi központjában. Története A templom a 17. század második felében épült Achille Larducci tervei szerint a ferencesek számára. Az alapkőletételre 1667-ben került sor Luigi Pappacoda püspök jelenlétében. Leírása Az egyik legjelentősebb barokk templom a városban. Mintául a római San Carlo alle Quattro Fontane-templom szolgált. A kétszintes templom főhomlokzata íves, eltérően a salentói barokk templomok egyenes homlokzatától. A faragott, konvex portál kiugrik a homlokzat síkjából. Felette egy fülke található, valószínűleg itt állt a névadó szent szobra. A második szint viszont konkáv. Fő díszítőeleme egy gazdagon faragott három részes ablak. A templombelső ovális alaprajzú. Körben a tizenkét apostol szobra áll, amelyeket 1692-ben Placido Buffeli alessanói szobrász faragott. A főoltárt Máté apostol szobra díszíti, amely a nápolyi Gaetano Patalano munkája (1691). A templom falait 17. századi freskók díszítik. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. William, Dello Russo (2007). Lecce. Mondadori Electa S.p.a., Milano. ISBN 978-88-370-5384-0. Nyerges László: Puglia tartomány. Budapest: Dekameron Könyvkiadó. 2004. = Dekameron Útikönyvek, ISBN 963933156-2 Stefano, Ratti (2004). Apulien. Dorling Kindersley, London. ISBN 978-3-8310-0698-4. Zoë, Ross (2007). Puglia. Thomas Cook Publishing, Peterborough. ISBN 978-1-84848-074-2. Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6.
Iglesia de San Maurizio al Monastero Maggiore

La iglesia de San Maurizio al Monastero Maggiore (San Mauricio en el Monasterio Mayor) es un templo religioso de la Iglesia católica construido en 1503 en el centro histórico de Milán, Italia, donde funcionaba el más antiguo convento benedictino de la ciudad. En el claustro de la iglesia se encuentra la sede del Museo Arqueológico de Milán.​​​​ La iglesia es apodada "La Capilla Sixtina de Milán", debido a los numerosos frescos que decoran su interior.​​ Historia Construido sobre las ruinas de un circo romano, las primeras referencias del templo datan del año 823. A fines del siglo X el emperador Otón I de Alemania donó al convento una reliquia de San Mauricio, con lo que se ganó su nombre.​ La actual iglesia fue erigida en la misma ubicación del antiguo convento, construcción que comenzó en 1503.​​ Los principales mecenas para la realización de los frescos decorativos fueron Alessandro Bentivoglio y su esposa Ippolita Sforza. Se dice que ambos están representados en una de las pinturas junto con su hija Alessandra, quien luego fuera abadesa del monasterio.​ En la segunda mitad del siglo XIX la iglesia sufrió una demolición parcial, y durante la Segunda Guerra Mundial tuvo graves daños.​ Cerrada al público durante largo tiempo, una iniciativa del Touring Club Italiano consiguió su reapertura en 2006, mientras que en 2010 siguiente se completó la restauración de la totalidad de los frescos, trabajo que llevó 25 años y que fue solventado por una benefactora anónima.​​ A principios de 2011 se conectó el área de la monjas benedictinas con el antiguo claustro, ya convertido en museo arqueológico.​ Durante 2017 la iglesia fue visitada por 360 mil personas.​ Interior Detrás de una austera fachada de piedra, la iglesia fue diseñada con una sola nave central, sin naves laterales, con pequeñas capillas y un muro central como división para crear dos espacios principales conectados a través de un pasillo lateral: mientras la zona de ingreso es pública, la parte posterior estaba reservada para las monjas de reclusión.​​​​​ Las paredes de ambas áreas están decoradas con grandes frescos en excelente estado de conservación, obra de importantes artistas del renacimiento lombardo, como Bernardino Luini, Giovanni Paolo Lomazzo, Giovanni Antonio Boltraffio y Simone Peterzano. Sobre el altar mayor se encuentra la obra "Adoración de los Reyes Magos", de Antonio Campi.​​​ El órgano de transmisión mecánica (de 50 notas y veinte pedales) que se encuentra en el área posterior fue fabricado en 1554 por Giacomo Antegnati y continúa en funcionamiento, utilizado actualmente en conciertos programados, como el festival de música antigua "Música y poesía en San Maurizio".​​​ El claustro funciona actualmente como sede del Museo Arqueológico de Milán, donde se conservan dos torres romanas intactas y se utilizan como capilla y campanario de la iglesia.​ Galería Referencias
Église San Maurizio al Monastero Maggiore

L'église San Maurizio al Monastero Maggiore, située à Milan, est l'église d'un couvent catholique. Un jubé, ou tramezzo (clôture religieuse), sépare l'église et ses fidèles du chœur du couvent où se tiennent les religieux cloîtrés pour assister à la messe et communier par un guichet (le lieu est aujourd'hui accessible). On accède également par ce couvent à des fouilles archéologiques des anciennes fortifications romaines. Elle est dédiée au rite byzantin certains jours dans l'année (le dimanche, d'octobre à juin). Historique L'église est construite au début du XVIe siècle. Elle fut entièrement décorée de fresques réalisées par divers peintres importants de ce siècle, tels que Bernardino Luini, élève de Léonard de Vinci, Antonio Campi, ou encore Simone Peterzano. Description Fresque de Vincenzo Foppa (Bagnolo Mella, 1429 - 1519), représentant Saint Luc, datant de 1510 Notes et références Articles connexes Musée archéologique de Milan Portail de l’architecture chrétienne Portail de Milan Portail de la protection du patrimoine
San Maurizio al Monastero Maggiore

A milánói San Maurizio al Monastero Maggiore bencés apácák által alapított templom. A Corso Magenta és a Via Luini sarkán áll. Története Eredete a 9. századig nyúlik vissza. A Maggiore nevet Ariberto d'Intiminiano érsektől kapta 1034-ben. A jelenlegi templomot 1503 és 1519 között építették Bramantino tervei alapján, kivitelezői Giacomo Dolcebuono és Cristoforo Solari voltak. 1522-ben Bernardino Luini kapott megbízást freskóinak elkészítésére. Egyszerű homlokzata a 16. században készült, barokk oromzata azonban későbbi. Leírása Jellegzetes, egyhajós kolostortemplom, téglalap alakú alaprajzzal, karcsú oszlopokon nyugvó, impozáns boltozattal. A templomot egy fal két részre osztja: az elülső fele a világiak számára, a hátsó pedig a kolostor apácáinak számára volt fenntartva. A falak mentén, kétoldalt kápolnák szegélyezik, amelyek fölött elegáns, háromnyílásos, kis oszlopos karzat húzódik végig. Mind az elülső, mint a hátsó tér falait és az elválasztó falat is freskók borítják, melyeket Bernardino Luini mellett, az iskolájához tartozó más kiváló 16. századi művészek festettek. A jobb oldali második kápolnában Callisto Piazze festményeit láthatók, leghíresebb közülük a Krisztus sírbatétele. A harmadik kápolnában Luini-festmények láthatók, amelyek Szent Katalin életéből vett jeleneteket ábrázolnak. Az elválasztó falon látható Luini-freskók a festő fő művei közé tartoznak: Szent Cecília és Szent Orsolya; Alessandro Bentivoglio Szent. Lőrinc, Szent Benedek és Keresztelő Szent János társaságában'; Szent Mauritius vértanúsága; Szűz Mária mennybevitele; Szent Sigismundus egy templom-modellt nyújt át Szent Mauritiusnak; Ippolita Sforza három szent között és A feltámadt Krisztus Szent Apollóniával. A főoltárt díszítő Háromkirályok imádása Antonio Campi műve. A szentély mögött kis lépcső vezet fel az emeleti karzathoz, melynek ajtaja körül 26 szent mellképe látható. ezeket Giovanni Antonio Boltraffio festette 1505 és 1510 között. A harangtorony a templom mögött, az egykori kolostor helyén áll. Alapzata a római korból ered és egy időben börtönül szolgált. A középkorban átépítették. Források Blanchard Paul: Northern Italy (Blue Guide sorozat), W. Norton Company, London, 2005, ISBN 978-0393327304 Fajth Tibor: Itália Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Budapest, 1980 ISBN 963-243-235-5 Lindner László: Milánó és az északolasz tóvidék, Panoráma útikönyvek, Franklin Nyomda, Budapest, 1984, ISBN 963-243-281-9
Casa Rizzi

Casa Rizzi è una palazzina in stile liberty situata nella città italiana di Barletta. Storia Il progetto di rinnovamento della palazzina posta al numero 116 di Corso Garibaldi venne commissionata dalla famiglia Rizzi all'ingegnere Arturo Boccassini, il più proficuo progettista barlettano del periodo. I lavori di costruzione iniziarono verosimilmente nel 1920 e terminarono nel 1921. Il corpo basso ha sempre ospitato attività commerciali. Descrizione La palazzina, la cui è entrata è posta sul retro, in via Geremoa Discanno, si presenta con quattro piani, due posti in corrispondenza della facciata principale e due su quella posteriore. Gli elementi più caratteristici sono sicuramente i due balconi in stile Art nouveau e le varie decorazioni che arricchiscono il prospetto centrale. Note Collegamenti esterni https://www.arteventennio.com/blog/architettura-del-ventennio-barletta https://www.gazzettadaltacco.it/2021/07/05/3-edizione-art-nouveau-week-promosso-dall-associazione-italia-liberty/ https://www.ilfieramosca.it/personaggi/boccassini/boccassini.html https://www.michelegiannella.it/mostra-arturo-boccassini/
San Nazaro in Brolo

The basilica of San Nazaro in Brolo or San Nazaro Maggiore is a 4th-century Roman Catholic church located in Piazza San Nazzaro in Brolo in Milan, region of Lombardy, Italy. History and description Putatively the church was commissioned in 382 by St Ambrose, to be built along the road that connected Milan (then Mediolanum) to Rome. Originally dedicated to the Apostles, and the church was known as the Basilica Apostolorum. As explained by an inscription in the church written by Ambrose himself, the church's plan was on the Greek Cross with apses on the arms, a feature present only in the Church of the Holy Apostles in Constantinople. In front of the basilica was a porticoed atrium. Under the basilica's altar were housed relics of the Apostles, which are still present. In 397, when the body of St. Nazarus was discovered, a new apse was created. Serena, niece of emperor Theodosius I, donated the marbles for the sacellum housing the relics and also embellished the rest of the church. The apse of the right arm has a portal with a false porch. The ceiling of the nave, originally consisting of wooden spans, was replaced by a groin vault during the Middle Ages. The walls are original. Also in this age the Romanesque-style octagonal tambour, featuring a circular loggia with small columns, was added over the arms' crossing. Starting in 1512, Bramantino built the Trivulzio Mausoleum, an octagonal chapel. Commissioned by the Condottiero Giangiacomo Trivulzio, he awkwardly constructed this chapel to be placed before the facade, instead of as a side chapel. From the left transept, one enters the Chapel of St. Catherine of Alexandria, designed and built circa 1540 by Antonio da Lonate. In this chapel is a large frescoed arch depicting the Martyrdom of St. Catherine (1548–1549) by Bernardino Lanino and Giovan Battista della Cerva. Gallery See also 16th-century Western domes Early Christian churches in Milan Further reading Weitzmann, Kurt, ed., Age of spirituality: late antique and early Christian art, third to seventh century, no. 585, 1979, Metropolitan Museum of Art, New York, ISBN 9780870991790 References External links Media related to San Nazaro in Brolo at Wikimedia Commons "San Nazaro a Milano". Italia nell'Arte Medievale (Medieval Art in Italy) (in Italian).
San Nazaro in Brolo

A San Nazaro in Brolo vagy San Nazaro Maggiore (Piazza San Nazaro in Brolo) egy milánói templom. Története Egy 4. századi, Szent Ambrus által alapított bazilika helyén épült fel 1075-ben román stílusban. 1831-ben klasszicista stílusban újkáépítették, de az utóbbi száz és restaurálási munkálatai során törekedtek a templom eredeti formájának visszaállítására. A templomban őrzik Szent Nazarus ereklyéit. Egyik legértékesebb építészeti remeke az 1512-ben, reneszánsz stílusban épült Capella Trivulzio (a Trivulzio család kápolnája), mely Bramantino alkotása. Források Blanchard Paul: Northern Italy (Blue Guide sorozat), W. Norton Company, London, 2005, ISBN 978-0393327304 Fajth Tibor: Itália Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Budapest, 1980 ISBN 963-243-235-5 Lindner László: Milánó és az északolasz tóvidék, Panoráma útikönyvek, Franklin Nyomda, Budapest, 1984, ISBN 963-243-281-9
Barbaresco Castle

Barbaresco Castle (Italian: Castello di Barbaresco), also known as Palazzo Galleani, is a castle located in Barbaresco, Piedmont, Italy. History After belonging to the Marquises of Montferrat and the Visconti, the castle, along with the nearby Barbaresco Tower, eventually passed to the House of Savoy in 1631. Falling into disrepair, the castle was completely renovated during the Baroque period, taking on the appearance of a grand noble residence, except for the still-visible corner turrets that characterize it— the last remaining trace of its former military function. References External links Media related to Castle (Barbaresco) at Wikimedia Commons
Château de Barbaresco

Le château de Barbaresco (en italien : Castello di Barbaresco) est un ancien château situé dans la commune de Barbaresco au Piémont en Italie. Histoire Après avoir appartenu aux marquis de Montferrat et aux Visconti, le château, ainsi que la voisine tour de Barbaresco, passe finalement aux Savoie en 1631. En mauvais état, il est entièrement rénové à l’époque baroque, prenant ainsi l’apparence d’une grande résidence seigneuriale, à l’exception des petites tours d’angle encore visibles, dernier vestige de sa fonction militaire d’origine. Notes et références Notes (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Castello di Barbaresco » (voir la liste des auteurs). Références Portail des châteaux Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du Piémont