NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Termeno sulla Strada del Vino

Termeno sulla Strada del Vino este o comună din provincia Bolzano, regiunea Trentino-Alto Adige, Italia, cu o populație de 3.360 locuitori (1 ianuarie 2023) și o suprafață de 19,44 km². Demografie Termeno sulla Strada del Vino - evoluția demografică Date: Recensăminte sau birourile de statistică - grafică realizată de Wikipedia Referințe Legături externe Comunele Italiei
Термено-сулла-Страда-дель-Вино

Термено-сулла-Страда-дель-Вино (итал. Termeno sulla Strada del Vino), до 1918 года Трамин (нем. Tramin an der Weinstraße) — коммуна в Италии, располагается в регионе Трентино — Альто-Адидже, в провинции Больцано. Известна тем, что дала название сортам винограда Траминер и Гевюрцтраминер. Население составляет около 3,5 тысяч человек, плотность населения примерно составляет примерно 180 чел./км². Занимает площадь 19,44 км². Почтовый индекс — 39040. Телефонный код — 0471. Покровительницей коммуны почитается святая Екатерина Александрийская, празднование 25 ноября. Демография Динамика населения: Города-побратимы Рёдермарк, Германия (с 1978) Миндельхайм, Германия (с 1994) Швац, Австрия (с 1998) Администрация коммуны Официальный сайт: http://www.comune.termeno.bz.it/ Примечания Ссылки Официальный сайт населённого пункта (итал.) Национальный институт статистики (итал.) Национальный институт статистики (англ.)
Термено

Термено (итал. Termeno) је насеље у Италији у округу Болцано, региону Трентино-Јужни Тирол. Према процени из 2011. у насељу је живело 2853 становника. Насеље се налази на надморској висини од 260 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 3.305 становника. Партнерски градови Минделхајм, Швац, Редермарк Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Термено-сулла-Страда-дель-Віно

Термено-сулла-Страда-дель-Віно (італ. Termeno sulla Strada del Vino), часто скорочується до Tramin або Termeno — муніципалітет в Італії, у регіоні Трентіно-Альто-Адідже, провінція Больцано. Термено-сулла-Страда-дель-Віно розташоване на відстані близько 510 км на північ від Рима, 34 км на північ від Тренто, 19 км на південний захід від Больцано. Населення — 3311 осіб (2014). Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживав 231 іноземець з 30 країн, серед них 117 громадян країн Євросоюзу та 12 громадян України. Сусідні муніципалітети Амблар-Донр Кальдаро-сулла-Страда-дель-Віно Коредо Кортачча-сулла-Страда-дель-Віно Енья Монтанья Ора Сфруц Вадена Галерея зображень Див. також Список муніципалітетів провінції Больцано Примітки
Villa Romana del Tellaro

Die Villa Romana del Tellaro ist eine römische Villa auf der Insel Sizilien. Sie liegt etwa neun Kilometer südlich von Noto. Die Villa wurde in der zweiten Hälfte des 4. Jahrhunderts um einen ca. 20 × 20 m großen Innenhof herum errichtet. Insgesamt wurden über 20 Räume freigelegt. Ein Teil der Anlage konnte nicht ergraben werden, da dieser sich unter einem benachbarten Bauernhof befindet. Sehr gut erhalten sind einige Teile von Fußbodenmosaiken, die teilweise denen der sizilianischen Villa Romana del Casale ähneln, aber nicht so umfangreich sind. Besonders kunstvoll gestaltet sind: das Jagdmosaik, das Jäger bei der Jagd sowie beim Bankett und die von ihnen gefangenen Tiere zeigt, und das Hektormosaik, das die Szene zeigt, in der Hektors Leichnam mit Gold aufgewogen wird. Die Datierung lässt sich unter anderem durch die Zeitstellung eines kleinen Münzhortes begründen, der in einem Raum südlich des Peristyls unterhalb des Fußbodens entdeckt wurde. Die Schlussmünze wurde im Jahr 348 geprägt. Eine gleichartige Münze wurde unter dem Mosaik in Raum 8 gefunden, so dass der Terminus post quem für diese Phase gesichert ist. In zwei Räumen wurden auch Spuren eines älteren Vorgängergebäudes festgestellt. Literatur R. J. A. Wilson: Caddeddi on the Tellaro. A late Roman villa in Sicily and its mosaics. Peeters, Leuven 2016, ISBN 978-90-429-3388-0. Weblinks Informationen bei der Stadt Noto Vorstellung des Fundplatzes (engl.): The late Roman villa of Caddeddi. World Archeology, 21. Januar 2021
Villa romaine du Tellaro

La villa romaine du Tellaro est une villa située près de la ville de Noto, au sud-est de la Sicile. Sa construction date du IVe siècle (Antiquité tardive). Elle comporte des pièces décorées de mosaïques. Histoire et description En 1971, les restes archéologiques de la villa sont découverts dans une ferme agricole à proximité de l'embouchure du fleuve Tellaro. Le corps central de la villa s'articule autour d'un vaste péristyle. Le portique sur sa partie septentrionale comportait un pavement en mosaïque avec des festons de lauriers formant des cercles et des octogones à motifs géométriques et floraux. Deux autres pièces s'ouvrant sur le portique comportent des mosaïques. Dans la première pièce, endommagée, un panneau comporte la scène de La rançon du corps d'Hector, dans laquelle Ulysse, Achille et Diomède, identifiés par des inscriptions en langue grecque, s'apprêtent à peser le cadavre du héros. La figure de Priam est perdue ; les fragments du corps d'Hector se trouvent sur un plateau de la balance, l'or de la rançon sur l'autre. Le pavement de la seconde pièce représente une scène de chasse avec un banquet en plein air avec des arbres et une figure féminine interprétée comme une représentation de l'Afrique. Ces mosaïques rappellent celles de la villa romaine du Casale à Piazza Armerina, néanmoins ici les figures sont plus stylisées et moins abouties. D'après des comparaisons avec des pièces de monnaie, les mosaïques ont été réalisées au cours de la seconde moitié du IVe siècle. La villa du Tellaro a fait l'objet de travaux de consolidation et d'une mise en valeur dans un plan de revitalisation de la zone. Le site est ouvert au public depuis le 15 mars 2008. Images Notes et références Voir aussi Articles connexes Bibliographie (it) G. Voza, Le ville romane del Tellaro e di Patti in Sicilia e il problema dei rapporti con l'Africa, in 150-Jahr-Feier, Deutsches Archaelogishes Institut, Rome (4-7 décembre 1979), Mayence, 1982, p. 202-209. (it) Giuseppe Voza, I mosaici del Tellaro, lusso e cultura nel sud est Sicilia, Erre Produzioni, (ISBN 88-879-0906-7) Liens externes (it) « Villa romaine du Tellaro », sur Villaromanadeltellaro.com (it) « La villa du Tellaro », sur Digilander.libero.it Portail de l’archéologie Portail de la Rome antique Portail de la Sicile
Villa del Tellaro

La villa del Tellàro è una ricca residenza extraurbana della tarda età imperiale romana, che si trova nei pressi di Noto, nella provincia di Siracusa. Storia e descrizione I resti, rinvenuti a partire dal 1971, si trovano in un fertile comprensorio agricolo, su una bassa elevazione presso il fiume Tellaro, sotto una masseria sette-ottocentesca. Il corpo centrale della villa, più piccola di quella di Patti, si articola intorno ad un vasto peristilio. Il tratto del portico sul lato settentrionale presentava una pavimentazione a mosaico con festoni d'alloro che formano cerchi e ottagoni con i lati inflessi includenti motivi geometrici e floreali e su di esso si affacciano altri due ambienti che conservano i mosaici figurati. Nel primo di questi ambienti il mosaico, molto danneggiato, conserva un pannello con la scena del riscatto del corpo di Ettore: Ulisse, Achille e Diomede, identificati da iscrizioni in greco, sono impegnati nella pesatura del cadavere dell'eroe. La figura di Priamo è perduta; il corpo di Ettore, frammentario, si trovava su un piatto della bilancia; l'oro del riscatto era nell'altro piatto. Quest'episodio, non ricordato nell’Iliade di Omero, deriva probabilmente da una tragedia di Eschilo. Il pavimento musivo del secondo ambiente presenta una scena di caccia, con un banchetto all'aria aperta tra gli alberi ed una figura femminile interpretata come personificazione dell'Africa. Le scene del secondo ambiente richiamano i mosaici di caccia della Villa del Casale a Piazza Armerina, ma con figure più stilizzate e bidimensionali, dalle proporzioni incerte, che rendono l'effetto grandemente diverso. Probabilmente i mosaici sono opera di maestranze africane. Sulla base dell'evidenza numismatica, i mosaici vennero realizzati dopo la metà del IV secolo d.C. La villa oggi La villa del Tellaro è stata oggetto negli ultimi anni di un rinnovato interesse, grazie soprattutto ad una serie di progetti di ristrutturazione e riqualificazione dell'area interessata. Il 15 marzo 2008, oltre trenta anni dopo gli scavi, la villa del Tellaro è stata finalmente inaugurata e resa fruibile al pubblico. Alle spalle della Villa cominciano gli splendidi e talvolta antichi vigneti, dove ancora oggi si coltivano le tradizionali uve del territorio: nero d'Avola, moscato e albanella (o albanello) sempre più difficile da trovare. Galleria d'immagini Bibliografia Giuseppe Voza, Le ville romane del Tellaro e di Patti in Sicilia e il problema dei rapporti con l'Africa, in 150-Jahr-Feier, Deutsches Archaelogishes Institut, Rom (4-7 Dezember 1979), Mainz 1982, pp. 202–209. Giuseppe Voza, I mosaici del Tellaro, lusso e cultura nel sud est Sicilia, Erre Produzioni, ISBN 88-879-0906-7 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Villa del Tellaro Collegamenti esterni Scheda sulla villa del Tellaro, Assessorato regionale dei Beni culturali
Villa Romana del Tellaro

A Villa Romana del Tellaro foi um antigo palácio romano, rica residência rural da idade imperial tardia, cujo sítio arqueológico se encontra localizado, actualmente, nas proximidades de Noto, Província de Siracusa, na ilha italiana da Sicília. Vestígios arqueológicos Os restos da villa, encontrados a partir de 1971, encontram-se num fértil área agrícola, numa baixa elevação próximo do rio Tellaro, sob uma casa de lavoura dos séculos XVIII e XIX. O corpo central da villa, mais pequena que a Villa Romana di Patti, articula-se em torno dum vasto peristilo. O troço do pórtico no lado setentrional apresentava um pavimento com mosaico mosaico com festões de loureiro que formam círculos e octágonos com os lados flectidos incluindo motivos geométricos e florais. Sobre este ambiente perfilam-se outros dois que conservam mosaicos figurativos. No primeiros destes ambientes, o mosaico, muito danificado, conserva um painel com a cena do resgate do corpo de Heitor: Ulisses, Aquiles e Diomede, identificados por uma inscrição em grego antigo, estão ocupados a carregar o cadáver do herói. A figura de Priamo perdeu-se; o corpo de Heitor, fragmentário, encontrava-se num prato da balança; o ouro do resgate estava no outro prato. Deste episódio, não mencionado na Ilíada de Homero, deriva provavelmente uma tragédia de Ésquilo. O pavimento com mosaicos do segundo ambiente apresenta uma cena de caça, com um banquete na área aberta entre as árvores, e uma figura feminina interpretada como a personificação da África. As cenas do segundo ambiente recordam os mosaicos de caça da Villa Romana del Casale, em Piazza Armerina, mas com figuras mais estilizadas e bidimensionais, pelas proporções incertas, que provocam um efeito muito diferente. Provavelmente os mosaicos são obra de mestres africanos. Com base na evidência numismática, os mosaicos foram realizados a partir de meados do século IV. A villa na actualidade Nos últimos anos, a Villa Romana del Tellaro tem sido objecto dum renovado interesse graças, sobretudo, a uma série de projectos de reestruturação e requalificação da área em causa. No dia 15 de Março de 2008, após trinta anos de escavações, a villa foi finalmente inaugurada e aberta ao acesso público. Por trás da villa começam as explêndidas e, por vezes, antigas vinhas, onde ainda hoje se cultivam as tradicionais uvas do território: Nero d'Avola, Moscato e Albanella (ou Albanello) cada vez mais difícil de encontrar. Literatura Klaus Gallas: Sizilien. Edição Erde no BW Verlag, Nuremberga, 1992, ISBN 3-8214-6518-2 Giuseppe Voza, Le ville romane del Tellaro e di Patti in Sicilia e il problema dei rapporti con l'Africa, no 150º aniversário do Instituto Arqueológico Alemão, Roma (4 a 7 de Dezembro de 1979), Mainz, 1982, pp 202-209. Giuseppe Voza, I mosaici del Tellaro, lusso e cultura nel sud est Sicilia, Erre Produzioni, ISBN 88-879-0906-7 Ligações externas Página web com fotografias
Lago Pozzillo

Der Lago Pozzillo ist der größte Stausee Siziliens. Er wird von dem Fluss Salso gespeist, einem Nebenfluss des Simeto. Der Lago Pozzillo liegt nahe der Ortschaft Regalbuto im Freien Gemeindekonsortium Enna im Inneren der Insel. Er ist etwa 4 km lang, an seiner breitesten Stelle 1,8 km breit und hat ein Fassungsvermögen von etwa 150 Millionen m³. Der Staudamm wurde 1959 fertiggestellt. Das Wasser des Stausees wird teilweise zur Bewässerung in der Landwirtschaft verwendet, teilweise für die Stromerzeugung. Weblinks Quellen
Lago Pozzillo

Il lago di Pozzillo è un lago della Sicilia centrale vicino a Regalbuto nel libero consorzio comunale di Enna. Geografia Si trova al centro dell'isola, nella provincia di Enna tra le ultime propaggini dei monti Erei e i monti Nebrodi. Realizzato mediante una diga in calcestruzzo armato sul fiume Salso (affluente del Simeto) costruita in prossimità di Regalbuto. Il lago riceve le acque del Salso raccogliendo anche quelle dei torrenti che scendono dalle alture circostanti. Tutt'intorno si è sviluppato un bosco in buona parte di alberi di Eucaliptus. Infrastrutture e trasporti Il lago è facilmente raggiungibile dall'autostrada A19 Palermo-Catania, con svincolo di Catenanuova e breve tratto di una dozzina di chilometri, oppure sempre dall'autostrada A19 Palermo-Catania con l'uscita di Agira e proseguimento per Regalbuto, o ancora, mediante la strada statale 121 da Catania o da Palermo. Fino ad alcuni decenni era raggiungibile anche tramite la ferrovia Catania-Motta-Regalbuto che nell'ultimo tratto, da Sparacollo a Regalbuto, si snodava lungo le sue rive. La linea ferroviaria fu intensamente utilizzata negli anni cinquanta per il trasporto dei materiali necessari alla costruzione della diga e dell'invaso. Attività Il Pozzillo ha una capacità pari a 150 milioni di metri cubi d'acqua, il cui utilizzo è in parte per l'agricoltura locale. Attorno al lago si è sviluppata un'area boschiva costituita essenzialmente da eucalipti oggi di interesse naturalistico. Attorno al lago sono sorte alcune strutture sportive; oltre a un centro sportivo polivalente, è praticato il canottaggio, sport di cui l'invaso è uno dei fulcri a livello regionale, con decine di gare ogni anno, e importanti eventi nazionali. Nel 2014 è stato inaugurato un parco a tema. Galleria d'immagini Note Voci correlate Regalbuto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su lago Pozzillo
Липари

Липари е остров с вулканичен произход, основният и най-големият от Еолийския архипелаг. Въпреки това той съвсем не е особено голям. С дължина 9,5 км и ширина едва 5 км. общата му площ е 37,3 кв. км. Най-високата му точка е връх Кирика (Chirica), висок 602 м. Заедно с останалите острови от архипелага (с изключение на Салина) образува едноименната община Липари, намираща се в пределите на окръг Месина. Населението му наброява 11 094 жители. През 2000 г. островът влиза (заедно с останалите от групата на Еолийските острови) в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО, като природно богатство според критерий VIII.
Lipari (ostrov)

Lipari (italsky Isola di Lipari) je největší z Eolských, respektive Liparských ostrovů a správní středisko souostroví. Hlavním městem a centrem celého souostroví je stejnojmenné město Lipari. Údaje k ostrovu Přístav Lipari se svým historickým jádrem, pevností a katedrálou je také největší městskou částí na ostrovech. Na ostrově Lipari žije zhruba 10 200 obyvatel. Je zde pevnost z 16. století postavená na starších řeckých základech, další stavební památkou je katedrála z 17. století postavená na starších normanských základech. Archeologické průzkumy dosvědčují obývání ostrova již v 17. století př. n. l. Nejvyšším vrcholem ostrova je Monte Chirica vysoký 602 m n. m. Na ostrově jsou ložiska obsidiánu, jehož drobné černé úlomky na místech bez vegetace kontrastují se světlou barvou pemzy, která se tu těží dodnes. Turistika Ostrov nabízí pláže ke koupání, možnost okružních jízd loděmi, procházka na Belvedere Quattrocchi s pěknými rozhledy. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Lipari na Wikimedia Commons Galerie Lipari na Wikimedia Commons Lokální šablona odkazuje na jinou galerii Commons než přiřazená položka Wikidat: Lokální odkaz: Lipari Wikidata: c:Lipari (island)
Lipari

Lipari er en ø nord for Sicilien; den største af de syv øer i øgruppen, Æoliske øer. Øen har et areal på 37 km², og et indbyggertal på ca. 10.000 indbyggere. Øen er bjergrig; det højeste punkt er Monte Chirica, 602 m.o.h. Den er af vulkansk oprindelse, og der brydes pimpsten på øen. Der er færgeforbindelse til de andre øer i øgruppen og til Milazzo på Sicilien; om sommeren desuden til Napoli. Øen har været beboet i omkring 5000 år og har et imponerende arkæologisk museum med fund fra øens ældste beboede tid. Øens hovedby, der også hedder Lipari, domineres af en stor borg, "Il Castello", på en klippe, som stiger stejlt op af havet. De ældste dele stammer fra en græsk fæstning fra 4.-3. århundrede f.v.t., men de nuværende mure er fra 1560. Indbygget i murene er de normanniske tårne, som stammer helt tilbage fra det 13. århundrede. Blandt disse er tårnet med det der endnu i dag er hovedindgangen, nemlig porten der fører fra Piazza Mazzini ind i borgen. Indenfor murene findes desuden en kirke, hvis ældste dele stammer fra 1084, og et normannisk kloster. Lipari blev sammen med de øvrige øer i øgruppen Æoliske øer i år 2000 optaget på UNESCOs verdensarvsliste på grund af øernes enestående geologi og natur. Eksterne henvisninger
Lipari (île)

Lipari est une île d'Italie située en mer Tyrrhénienne. Elle est la principale île de l'archipel des Éoliennes et dépend administrativement de la province de Messine. Elle comprend 16 000 habitants permanents, dont 7 000 dans la ville de Lipari. Histoire Dès le Néolithique, les gisements d'obsidienne de Lipari sont exploitées et exportés. Ainsi une recherche portant sur 600 artéfacts en obsidienne de 25 sites archéologiques différents situés en Italie, en Sicile, en Sardaigne, dans le Sud de la France, à Malte et en Croatie a prouvé que plus de 95% de ces objets proviennent de Lipari, le reste provenant de l'île Pantelleria. Dans l'Antiquité, elle portait le nom de Λιπάρα / Lipára, du grec λιπαρός / liparós, « opulent, riche, éclatant, splendide ». Elle était aussi appelée Μελιγουνίς / Meligounís. À cette époque, l'île exporte de l'alun, sulfate utilisé pour le tannage du cuir et la teinture du textile, dans des amphores que les archéologues ont nommées « Lipari 1 » et « Lipari 2 ». La Lipàra grecque a été fondée au cours de la cinquième Olympiade (580-576 av. J.-C.) par les Cnidiens. L'île est le théâtre de violentes éruptions en 780, avec des coulées d'obsidienne visibles à Rocche-Rosse et Forgia-Vecchia (flancs nord et sud du Monte Pelato), précédées d’expulsions de grandes quantités de ponces dont Lipari est le principal gisement européen, exploité industriellement au nord du port de Canneto. De 1925 à 1940, le régime fasciste y emprisonne ses adversaires politiques, parmi lesquels Curzio Malaparte, Emilio Lussu, Carlo Rosselli et Francesco Fausto Nitti. Légendes De mirabilibus auscultationibus (Sur les choses merveilleuses entendues) (en), ouvrage faussement attribué à Aristote, présente une légende locale : « Dans l'une des sept îles appelées Éoliennes, connue sous le nom de Lipara, il existe une légende selon laquelle il existe un tombeau dont on raconte de nombreuses merveilles. On s'accorde à dire qu'il n'est pas prudent de s'approcher de l'endroit la nuit, car on y entend le son des tambours et des cymbales, des rires distincts, du bruit et des claquements de crotalums (en). Il existe une histoire encore plus remarquable au sujet de cette grotte. Un jour, un homme dormit ici, ivre, avant l'aube. Ses serviteurs le cherchèrent pendant trois jours. Le quatrième jour, il fut retrouvé, emmené pour mort par les serviteurs et mis dans son propre tombeau. Après avoir reçu tous les rites habituels, il se leva soudain et raconta tout ce qui lui était arrivé. Cela nous semble plutôt une légende, mais il ne faut pas non plus passer à côté de cela sans le raconter, lorsqu'on fait le récit des événements sur place. » Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des volcans d'Italie Peintre de Lipari Liens externes Ressource relative à la géographie : Volcano Global Risk Identification and Analysis Project Portail du volcanisme Portail des îles Portail de la mer Méditerranée Portail de la Sicile
Липари (острво)

Липари (итал. Lìpari лат. Lipara) је највеће од еолских, односно Липарских острва у Тиренском мору. По њему је и архипелаг добио име. Вулканског је порекла. Смештено је северно од Сицилије. Исто име носи и највећи град на острву. Извесно време Липари су били седиште епископа и на Липарима су се налазиле мошти светога апостола Вартоломеја. Липари су посебно познати по виноградима и грожђу високог квалитета. Грожђе липарка или липарија добило је име управо по овом острву са кога потиче. Геологија Острво је настало низом вулканских активности, од којих се најважнијом сматра она која је трајала од 20 000 пре нове ере до 13 000 пре нове ере. Још један феномен важан за генезу острва десио се око 9000. године пре нове ере. Последње забележене ерупције догодиле су се у петом веку нове ере, када је пловућац из ваздуха, помешан са вулканским пепелом, прекрио римска села на острву. Вулкани на острву сматрају се активним, а има и поствулканских појава попут фумарола и хидротермалне активности. Као резултат свог вулканског порекла, острво је прекривено пловућцем и опсидијаном. Ископавање пловућца постало је велика индустрија на Липарима, а бледи пловућац са острва испоручује се широм света. Географија Острво има површину од 37,6 km2 и удаљено је 30 km од Сицилије. Поред главног града, већина становништва током целе године живи у једном од четири главна села. Највиша тачка на острву је Монте Чирика на 602 m. Липари је и назив општине која обухвата шест од седам острва Липарског архипелага (Липари, Вулкано, Панареа, Стромболи, Филикуди и Аликуди), док је административно део метрополитанског града Месине. Њена популација је 12 821, али током туристичке сезоне од маја до септембра укупан број становника може достићи и до 20 000. Главно урбано подручје општине налази се на истоименом острву. Литература Ezio Giunta, Lipari Estateolie 2005 The Essential Guide (English version of Tourist Guidebook), (2005). pp. 2–61 Спољашње везе Website for Finding Nino Travelogue about living on Lipari, the 2008 winner of the ASTW Travel Book of the Year Award. Princeton Encyclopedia of Classical Sites Референце
Lipari (ö)

Lipari (sicilianska: Lìpari, latin: Lipara, antik grekiska: Meligunis) är den största av de Eoliska öarna i Tyrrenska havet utanför norra kusten av Sicilien och är även namnet på den öns största stad. Ön har en permanent befolkning på cirka 11 000 personer, men under turistsäsongen från maj till september ökar befolkningen till omkring 20 000. Geografi Lipari är den största av de öar som är belägna i en kedja av öar i en vulkanisk ögrupp belägen mellan Vesuvius och Etna. Ön täcker en total yta på 37,6 kvadratkilometer och ligger 30 kilometer från Sicilien. Utöver öns dominerande stad så lever större delen av öns permanenta befolkning i fyra byar: Pianoconte, Quattropani, Acquacalda och Canneto. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Lipari (ö).