NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant'Eusebio all'Esquilino

Sant'Eusebio all'Esquilino, även benämnd Sant'Eusebio, är en kyrkobyggnad och titelkyrka på Esquilinen i Rom, helgad åt den helige martyren Eusebius av Rom. Kyrkan är belägen vid Piazza Vittorio Emanuele II i Rione Esquilino och tillhör församlingen Sant'Eusebio all'Esquilino. Den nuvarande kardinalprästen är sedan år 2007 Daniel DiNardo. Beskrivning Kyrkan grundades på 400-talet. Påve Gregorius IX lät restaurera kyrkan och konsekrerade den ånyo år 1238. I början av 1700-talet företogs en genomgripande restaurering; arkitekten Carlo Stefano Fontana ritade en ny fasad. Högaltaret har en Mariabilden Consolatrice degli afflitti, utförd av Pompeo Batoni. Takfresken Den helige Eusebius förhärligande är ett verk av Anton Raphael Mengs. Bilder Källor Noter Tryckta källor Ausenda, Marco (2002) (på italienska). Roma (9). Milano: Touring Club Italiano. sid. 540. ISBN 88-365-2541-5 Lombardi, Ferruccio (1993) (på italienska). Roma: chiese, conventi, chiostri: progetto per un inventario 313—1925. Roma: Edilstampa. sid. 317. OCLC 30727273 Rendina, Claudio (2000) (på italienska). Guida insolita ai misteri, ai segreti, alle leggende e alle curiosità delle Chiese di Roma. Roma: Newton & Compton. sid. 99–100. ISBN 88-8289-419-3 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sant'Eusebio all'Esquilino.
Церква святого Євсевія (Рим)

Церква Святого Євсевія (лат. Sancti Eusebii чи італ. Sant’Eusebio all’Esquilino) — титулярна церква на честь римського мученика святого Євсевія. Місцезнаходження церкви Церква Святого Євсевія розташована у північній частині Piazza Vittorio Emanuele II бл. 200 метрів на схід від Есквілінських воріт, у районі XV. Есквіліно в Римі. Історія Церква вперше згадується у 474 році в написах в катакомбах святих Петра і Марцелліна, також відмічена у актах синоду Titulus Eusebii папи римського Симмаха у 499 році. У 1238 церква була освячена папою Григорієм IX після реконструкції, і присвячена святому Євсевію і святому Вікентію. Будівлю у 1289 році було подаровано папою Миколою IV монахам—целестинцям і з 1627 по 1810 роки вона була монастирем. Стиль романської будівлі XIII століття залишився і при наступних реставраціях. На стелях всередині будівлі знаходяться фрески, що зображують Святого Євсевія (1757), шедевр неокласичного художника Антона Рафаеля Менгса. З 8 грудня 1930 у церкві проводяться релігійні зібрання Дочок Божественної Любові Діви Марії (Figlie della Madonna del Divino Amore). Титулярна церква Церква святого Євсевія є титулярною церквою, кардиналом-священиком з титулом церкви Святого Євсевія з 24 листопада 2007 року, є архієпископ Галвестона-Х'юстона Деніел Ніколас Дінордо. Посилання «Sant'Eusebio» Chris Nyborg - Церква Святого Євсевія (англ.). Церква Святого Євсевія(англ.)
Сольо

Со̀льо (на италиански: Soglio; на пиемонтски: Seuri, Сеури) е село и община в Северна Италия, провинция Асти, регион Пиемонт. Разположено е на 223 m надморска височина. Населението на общината е 151 души (към 2014 г.). Източници Външни препратки Уебсайт на общината
Soglio

Soglio, (Seuli o Seuri en piemontès) és un municipi situat al territori de la província d'Asti, a la regió del Piemont (Itàlia). Limita amb els municipis de Camerano Casasco, Cortanze, Cortazzone, Montechiaro d'Asti, Piea, i Viale. Pertanyen al municipi les frazioni de Meridiana. Referències
Soglio (Piemont)

Soglio ist eine Gemeinde in der italienischen Provinz Asti (AT), Region Piemont. Lage und Einwohner Soglio liet knapp 20 km nordwestlich von der Provinzhauptstadt Asti entfernt. Das Gemeindegebiet umfasst eine Fläche von drei km² und hat 127 Einwohner (Stand 31. Dezember 2024). Die Gemeinde ist ein Teil der Comunità Collinare Val Rilate. Die Nachbargemeinden sind Camerano Casasco, Cortanze, Cortazzone, Montechiaro d’Asti, Piea und Viale. Bevölkerungsentwicklung Kulinarische Spezialitäten Bei Soglio werden Reben der Sorte Barbera für den Barbera d’Asti, einen Rotwein mit DOCG Status, sowie für den Barbera del Monferrato angebaut. Weblinks Informationen bei comuni-italiani.it (italienisch) Einzelnachweise
Soglio, Piedmont

Soglio is a comune (municipality) in the Province of Asti in the Italian region Piedmont, located about 30 kilometres (19 mi) east of Turin and about 14 kilometres (9 mi) northwest of Asti. As of 31 December 2004, it had a population of 129 and an area of 3.5 square kilometres (1.4 mi2). Soglio borders the following municipalities: Camerano Casasco, Cortanze, Cortazzone, Montechiaro d'Asti, Piea, and Viale. Demographic evolution References
Soglio (Olaszország)

Soglio (piemontiul: Seuri vagy Seuli) település Olaszországban, Piemont régióban, Asti megyében. Lakosainak száma 139 fő (2023. január 1.). Soglio Cortazzone, Montechiaro d'Asti, Camerano Casasco, Cortanze, Piea és Viale községekkel határos. Népesség A település lakossága az elmúlt években az alábbi módon változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal (olasz)
Soglio (Italia)

Soglio (Seuli o Seuri in piemontese) è un comune italiano di 127 abitanti della provincia di Asti in Piemonte. Storia Simboli Monumenti e luoghi d'interesse Nel centro del paese si trova il castello medievale, rimodernizzato nella metà del Settecento. La Chiesa Parrocchiale dei Santi Pietro e Giorgio è stata ricostruita nel 1828, e al suo interno si trovano alcune pregiate tele del Settecento. Società Evoluzione demografica Abitanti censiti Etnie e minoranze straniere Secondo i dati ISTAT al 1º gennaio 2015 la popolazione straniera residente era di 3 persone e rappresentano il 2% dell'intera popolazione residente. Le nazionalità maggiormente rappresentate in base alla loro percentuale sul totale della popolazione straniera residente erano: Moldavia 1 33.33% Ucraina 1 33.33% Stati Uniti d'America 1 33.33% Infrastrutture e trasporti Tra il 1882 e il 1915 Soglio fu servito dalla tranvia Asti-Cortanze. Amministrazione Di seguito è presentata una tabella relativa alle amministrazioni che si sono succedute in questo comune. Altre informazioni amministrative Il comune fa parte dell'Unione Comunale Comunità Collinare Val Rilate. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Soglio Collegamenti esterni Sito ufficiale, su comune.soglio.at.it.
Soglio (Asti)

Soglio is een gemeente in de Italiaanse provincie Asti (regio Piëmont) en telt 164 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 3,5 km², de bevolkingsdichtheid is 47 inwoners per km². Demografie Soglio telt ongeveer 76 huishoudens. Het aantal inwoners daalde in de periode 1991-2001 met 10,0% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie Soglio grenst aan de volgende gemeenten: Camerano Casasco, Cortanze, Cortazzone, Montechiaro d'Asti, Piea, Viale.
Soglio (Włochy)

Soglio – miejscowość i gmina we Włoszech, w regionie Piemont, w prowincji Asti. Według danych na styczeń 2009 gminę zamieszkiwało 161 osób przy gęstości zaludnienia 46 os./1 km². Bibliografia Źródło danych: Istituto Nazionale di Statistica
Soglio (Itália)

Soglio é uma comuna italiana da região do Piemonte, província de Asti, com cerca de 135 habitantes. Estende-se por uma área de 3 km², tendo uma densidade populacional de 45 hab/km². Faz fronteira com Camerano Casasco, Cortanze, Cortazzone, Montechiaro d'Asti, Piea, Viale. Demografia Referências
Сольо (Италия)

Сольо (итал. Soglio) — коммуна в Италии, располагается в регионе Пьемонт, в провинции Асти. Население составляет 163 человека (2008 г.), плотность населения составляет 47 чел./км². Занимает площадь 4 км². Почтовый индекс — 14010. Телефонный код — 0141. Покровителем коммуны почитается святой Грат из Аосты, празднование 7 сентября. Демография Динамика населения: Администрация коммуны Официальный сайт: http://www.comune.soglio.at.it/ Ссылки Официальный сайт населённого пункта (итал.) Национальный институт статистики (итал.) Национальный институт статистики (англ.)
Сољо (Асти)

Сољо (итал. Soglio) је насеље у Италији у округу Асти, региону Пијемонт. Према процени из 2011. у насељу је живело 107 становника. Насеље се налази на надморској висини од 279 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 160 становника. Партнерски градови Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Сольйо

Сольйо (італ. Soglio, п'єм. Seuri) — муніципалітет в Італії, у регіоні П'ємонт, провінція Асті. Сольйо розташоване на відстані близько 500 км на північний захід від Рима, 31 км на схід від Турина, 15 км на північний захід від Асті. Населення — 151 особа (2014). Покровитель — San Grato. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 8 іноземців з 5 країн, серед них 3 громадяни країн Євросоюзу та 1 громадянин України. Сусідні муніципалітети Камерано-Казаско Кортанце Кортаццоне Монтек'яро-д'Асті П'єа В'яле Див. також Список муніципалітетів провінції Асті Примітки
Kathedrale von Bologna

Die Kathedrale San Pietro in Bologna ist die Kathedrale des Erzbistums Bologna. Sie liegt an der Via Indipendenza. Geschichte Eine Kirche existierte schon 1028, bezeugt durch einen vorromanischen Glockenturm mit kreisförmigem Grundriss (nach dem Vorbild von Ravenna). Die Kirche wurde im Großbrand von 1141 zerstört und von Papst Lucius III. im Jahre 1184 wiederaufgebaut und neu geweiht. 1396 wurde die Fassade durch eine Portikus (Säulenvorhalle) bereichert, die 1467 renoviert wurde. Auf Anordnung des Kardinals Gabriele Paleotti wurde das Bauwerk 1575 von Grund auf renoviert. Allerdings waren die Eingriffe so radikal, dass die Gewölbe im Jahre 1599 einstürzten. 1582 wurde San Pietro durch Papst Gregor XIII. zur Kathedrale erhoben. Die Säulenvorhalle wurde am Ende des 17. Jahrhunderts wieder aufgebaut und bekam zwischen 1743 und 1747 auf Anordnung von Papst Benedikt XIV. eine neue Fassade nach Plänen des Architekten Alfonso Torreggiani. Ausstattung Heute zeigt sich der Innenraum in einem Barockstil von majestätischer Wirkung. Unter den Kunstwerken sind bemerkenswert die Verkündigung von Ludovico Carracci, ein Fresko zwischen den hinteren Glasfenstern der Vierung, ein romanisches Kruzifix aus Zedernholz sowie eine Figurengruppe aus Ton Cristo morto con le Marie piangenti (Toter Christus mit weinenden Frauen) von Alfonso Lombardi (Beginn des 16. Jahrhunderts). Orgeln In der Kathedrale befinden sich zwei große Orgeln. Die Orgel auf der Westtribüne wurde 1935 von dem Orgelbauer Giuseppe Rotelli (Cremona) erbaut. Das Instrument hat 49 Register auf drei Manualen und Pedal(werken). Das Besondere ist, dass jedem Manualwerk ein eigenständiges Pedalwerk zugeordnet ist. Die Trakturen sind elektropneumatisch. 1997 erbaute die Orgelbaufirma Paccagnella eine weitere große Orgel. Das Instrument befindet sich im nördlichen Seitenumgang, zwischen der zweiten und dritten Seitenkapelle. Die Orgel hat 54 Register auf drei Manualen und Pedal. Die Spieltrakturen sind mechanisch, die Registertrakturen sind elektrisch. Einzelnachweise Weblinks
Bologna Cathedral

Bologna Cathedral, formally known as the Metropolitan Cathedral of Saint Peter (Italian: Cattedrale Metropolitana di San Pietro, also called Cattedrale di Bologna), is the cathedral of Bologna, Italy, and the seat of the Archbishop of Bologna. Dedicated to Saint Peter, most of the present structure dates to the 17th century, with some parts dating back to the late 16th century. History There was already a cathedral on the site (on the present Via Indipendenza) in 1028, accompanied by a pre-Romanesque campanile with a circular base (in the architectural tradition of Ravenna). This church was destroyed by a devastating fire in 1141. It was reconstructed and consecrated by Pope Lucius III in 1184. In 1396 a high portico (protiro) was added to the west front, which was rebuilt in 1467. From about 1477 the Ferrarese painters Francesco del Cossa and Ercole de' Roberti worked in the Garganelli Chapel on the creation of a cycle of frescoes which later had a significant influence on Niccolò dell'Arca and Michelangelo. The frescoes were lost in subsequent reconstruction except for a very few fragments. In 1582 Pope Gregory XIII elevated the Bishop of Bologna to Archbishop, and accordingly the cathedral was elevated to the rank of "metropolitan church" (a bishop's seat with jurisdiction over other bishops and dioceses in its territory). By order of Cardinal Gabriele Paleotti a radical remodelling of the interior of the building began in 1575, of which the crypt and the Greater Chapel (Capella Maggiore) survive. The alterations were so extensive however as to cause the vaults to collapse in 1599, and the decision was then made to rebuild the main part of the cathedral from scratch. Work on the new building started in 1605. A new façade was added between 1743 and 1747, to designs by the architect Alfonso Torreggiani, on the instructions of Pope Benedict XIV. Description The present interior is emphatically Baroque, giving an impression of majesty and grandeur. Among the works of art are an Annunciation by Ludovico Carracci (a fresco in the central lunette of the presbytery), a Romanesque Crucifixion in cedarwood, and a sculptured group in terracotta depicting the Compianto su Cristo morto ("Lament over the Dead Christ"), by Alfonso Lombardi, of the early 16th century. In the apse are early 20th-century paintings by Cesare Mauro Trebbi (1847–1931) including Saint Anne in Glory. Campanile The early campanile is 40 metres (130 feet) tall with a circular base has never been rebuilt. Instead, a new, external bell tower with a height of 70 metres (230 feet) was built around the existing one sometime between the 12th and 13th centuries. The campanile is the second tallest tower in Bologna, behind the Asinelli Tower. The bell tower accommodates the bell known as "La Nonna", which at a weight of 3,300 kilograms (7,300 lb) is the largest bell that can be rung by the Bolognese method of bell-ringing. Notes Sources Website of the Archdiocese of Bologna: Cathedral (in Italian) Website of the Direzione Regionale per i Beni Culturali e Paesagistici della Emilia-Romagna: Chiesa cattedrale metropolitana di San Pietro (in Italian)
Katedra Świętego Piotra w Bolonii

Katedra Świętego Piotra w Bolonii (wł.: Chiesa Cattedrale Metropolitana di San Pietro) – kościół rzymskokatolicki w Bolonii (Emilia-Romania, Włochy) poświęcony Świętemu Piotrowi Apostołowi. Katedra zlokalizowana jest w centrum miasta, przy ulicy Via dell' Independenza. Świątynia jest siedzibą archidiecezji Bolonia. Historia Na miejscu obecnej świątyni już w roku 1028 znajdowała się katedra z towarzyszącą kampanilą w stylu przedromańskim, jednak została ona zniszczona w pożarze w roku 1141. Odbudowana katedra została poświęcona w roku 1184 przez papieża Lucjusza III. Wnętrze Obecne wnętrze jest zdominowane przez barok. Katedrę zdobią liczne dzieła sztuki, a wśród nich: obraz Zwiastowanie Pańskie autorstwa Ludovico Carracciego rzeźba w drewnie cedrowym Ukrzyżowanie Alfonso Lombardiego w stylu romańskim freski Cesare Mauro Trebbiego w apsydzie Zobacz też Gothica Bononiensia Przypisy
Собор Святого Петра (Болонья)

Собор Святого Петра (Болонья) (італ. Cattedrale di San Pietro (Bologna)) — барокова церква в місті Болонья зі значною історією побутування і численними змінами архітектури та декору. Вивчення історії та первісний період Бароковий головний фасад (пізній) Головний фасад існуючого собору виконаний у стилі розвиненого римського бароко. Фасад доволі стриманий і розділений на два яруси, що не відповідають внутрішній структурі храму. Нижній ярус симетричний, розділений на п'ять секцій, лише три секції мають вхідні портали. Архітектурний акцент створений на центральному порталі, що вищий за бічні, прикрашений складним фронтоном, середина котрого прикрашена гербом папи римського Бенедикта XIV. Яруси фасаду розділені декількома горизонтальними архітектурними смугами. Лише верхній ярус головного фасаду має єдине велике вікно в центрі і має лише три секції. Ліворуч на окремому п'єдесталі встановлена скульптура Св. Петра з ключами від раю (скульптор Агостіно Корсіні). Симетрично на фасаді розташована фігура Св. Павла роботи скульптора з Фландрії Пітера Вершафа, творена близько 1750 року. Органи собору Собор св. Петра в Болоньї має три органи. Головним серед них вважають музичний інструмент, побудований у період 1925-1929 рр. органним майстром Джузеппе Ротеллі з Кремони і має п'ятдесят (50) регістрів і педаль. Цей інструмент наслідував місце органу, створеного ще у 1637 - 1641 рр. майстрами Вінченцо Сормані та Джованні Баттіста Греппі. Орган практично не діє і на початок 21 ст. потребує відновлення. Свій орган має крипта собору, він створений Антоніо Бартолотті у 1785 р. Нині діючий, третій орган створили у період 1997 - 2000 рр. Інтер'єри. Собор Святого Петра (Болонья) Джерела та ресурси інтернету http://www.bologna.chiesacattolica.it/vicariati/pagine/cattedrale.php [Архівовано 21 липня 2010 у Wayback Machine.] http://www.bologna.chiesacattolica.it/cattedrale/pdf/depliant.pdf [Архівовано 10 березня 2012 у Wayback Machine.] https://www.beweb.chiesacattolica.it/cattedrali/cattedrale/200/Chiesa+di+San+Pietro [Архівовано 23 квітня 2021 у Wayback Machine.] (вебсайт храму Св. Петра в Болоньї) Примітки Посилання Див. також Готика Дученто Треченто Сейченто Архітектура бароко Болонська школа Реставрація (мистецтво) Базиліка Сан Петроніо (Болонья) Базиліка Сан Франческо (Болонья) Церква Мадонна ді Сан Лука, Болонья
Sacro Monte di Orta

The Sacro Monte di Orta (literally: "Sacred Mountain of Orta") is a Roman Catholic devotional complex in the comune of Orta San Giulio (Piedmont, northern Italy) on the summit of a hill known as San Nicolao, on the eastern shore of Lake Orta. It is one of the Sacri Monti of Piedmont and Lombardy, included in UNESCO World Heritage list. It is a stop-over on the CoEur devotional path. Many of the artworks are of a high quality, some of the most highly thought of painters and sculptors of the period having been commissioned to produce them. The vegetation of the Sacred Mountain runs down to the shores of Lake Orta and was designed in line with ornamental criteria to match the architecture. History Construction of the complex, dedicated to St. Francis of Assisi, began in 1583. The project by the Capuchin friar Cleto da Castelletto Ticino involved 36 chapels, of which only 20 were built. Until 1630 they were mostly in the Mannerist style, but from the mid-17th century, Baroque and other influences predominated. Construction ended in 1788. References External links Sacro Monte di Orta (in English) Official web site for European Sacred Mounts All information relative to Sacri Monti in Piedmont and Lombardy is available in Italian and English. More than 130 images across the chapels; https://punctumbooks.com/titles/sacred-views-of-saint-francis-the-sacro-monte-di-orta/
Херкулан

Херкуланеум (Herculaneum; Herakleion; на италиански: Ercolano) е бил древен град в Кампания на Неаполитанския залив (Golf von Neapel), който както Помпей и Стабии (Stabiae) е затрупан при избухването на вулкана Везувий на 24 август 79 г. Днешният град се казва Еркулано. Основан е от Херкулес на мястото, където убива Какус. През 307 пр.н.е. е под римско владение. Става муниципиум. По време на избухването на Везувий е бил малък пристанищен град с 4000 жители. Богати римляни са имали в него вили, където са живели с робите си. Най-известна е Вила на Папирусите (Villa dei Papiri) с площ 2790 м². Източници Литература A. Allroggen-Bedel: Archäologie und Politik. Herculaneum und Pompeji im 18. Jahrhundert. In: Hephaistos 14, 1996, S. 217 – 252. Amadeo Maiuri: Ercolano. I nuovi scavi (1927 – 1958). 1958. Външни препратки офиц. сайт Архив на оригинала от 2009-04-29 в Wayback Machine. Plinius-Briefe (lat. Text u. Illustrationen) Снимки от Herculaneum Архив на оригинала от 2011-10-26 в Wayback Machine.
Herkulanej

Herkulanej (latinski: Herculaneum) je antički grad u Napuljskome zaljevu koji je stradao kad i Pompeji, Stabiae i Oplontis, od erupcije Vezuva 79. godine. Dan 22. studenog 1738. godine se smatra za rođendan klasične arheologije jer su tada započela iskapanja Harkulaneja. Voditelj iskopavanja bio je Rocque Joaquin de Alcubierre, a nadgledao ga je markiz Marcelo Venuti koji je boravio u Cortoni gdje je 1732. godine osnovao prvo arheološko društvo, Academia Etrusca. Godine 1749. Venuti je napisao prvu knjigu o otkrićima u Herkuleju i Pompejima. Od kada je otkriven 1981. godine, u Herkulaneju su pronađeni ostaci samo 150 ljudi i vjeruje se da je evakuacija izvršena na vrijeme te da se većina stanovnika spasila. Pronađeno je mnogo umjetnina, ali i knjižica s mnogobrojnim tekstovima grčkih filozofa. Svi dokazi potvrđuju da je Herkulanej bio ekskluzivno obalno odmorište.[nedostaje izvor] Ljudi su tamo dolazili uživati ili pak ponuditi usluge onima koji su na odmoru. Forma je bila važna rimskim posjetiteljima koji su bili lagodni,[što?] ali ne i bogati. Primjerice, mnogi stupovi bili su načinjeni od opeke, a onda prilagođeni kako bi nalikovali izdubljenom mramoru pravih stupova u Pompejima. Svi dućani i kuće koristili su jarko obojene, bogate mozaike i freske kako bi stvorili atmosferu ladanja, a mnogi među njima su preživjeli. Od 1997. godine nalazi se na UNESCO-ovom popisu zaštićenih spomenika svjetske baštine. Izvori Vanjske poveznice Herkulanej: Uništenje i otkriće Fotografije