NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kościół Gesù Nuovo

Kościół Gesù Nuovo (wł. Chiesa del Gesù Nuovo) – barokowa świątynia rzymskokatolicka znajdująca się w Neapolu. Przebudowana z XV-wiecznego pałacu, z charakterystyczną fasadą pokrytą ciosami z kamienia piperno. Historia W 1470 roku na miejscu obecnej świątyni wzniesiono pałac rodu Sanseverino, książąt Salerno. Projektantem pałacu był Novello da San Lucano. Rodzina książęca popadła w niełaskę z powodu buntu przeciwko wicekrólowi Pedrze Álvarezie de Toledo y Zúñiga, wskutek czego w 1547 ich majątek został skonfiskowany, a w 1584 rezydencję zakupił zakon jezuitów. Budynek przebudowano wg projektu Giuseppego Valeriana i przekształcono w ten sposób w kościół na planie krzyża greckiego. 7 października 1601 konsekrowano go pod wezwaniem Niepokalanego Poczęcia Najświętszej Maryi Panny. Zwyczajowa nazwa Gesù Nuovo powstała nawiązaniu do starszej jezuickiej świątyni, zwanej od tej pory Gesù Vecchio. W latach 1629–1634 wzniesiono kopułę, która zawaliła się podczas trzęsienia ziemi w 1688. Z tamtej konstrukcji do dziś zachowały się pendentywy pokryte freskami z przedstawieniem ewangelistów. Kolejna kopuła z lat 1713–1717 również uległa zniszczeniu. Po wypędzeniu jezuitów z Królestwa Neapolu w 1776 opiekę nad kościołem przejęli franciszkanie reformaci, zmieniając jego nazwę na Trinità Maggiore. Wkrótce zakon porzucił świątynię z powodu kolejnego zawalenia się kopuły, a opiekę nad kościołem przejęli minimici. W 1786 wzniesiono kopułę wg projektu Ignazia di Narda. W 1821 świątynia wróciła w ręce jezuitów. W 1930 pochowano tu Józefa Moscatiego, kanonizowanego w 1987 roku. W 1973 wzniesiono kolejną, żelbetową kopułę, kopiującą wygląd XVIII-wiecznej konstrukcji. Architektura i wyposażenie Świątynia barokowa, wzniesiona na planie krzyża greckiego. Charakterystycznym elementem jest fasada pokryta kamiennymi ciosami wykonanymi ze skały magmowej piperno. Kontrfasadę zdobi fresk ze sceną wypędzenia Heliodora ze świątyni z 1725 autorstwa Francesca Solimeny. Dekorację malarską wnętrza wykonywali m.in. Belisario Corenzio, Paolo De Matteis czy Massimo Stanzione. Kaplice boczne w narożnikach świątyni poświęcone są: Nawiedzeniu Najświętszej Maryi Panny, św. Franciszkowi Ksaweremu, św. Franciszkowi Borgiaszowi i Sercu Jezusa. Ołtarz główny wykonano w 1851 roku. Centralne pole zdobi figura Maryi Niepokalanej z 1859 dłuta Antonia Busciolana. W bocznych polach znajdują się figury śś. Piotra i Pawła oraz płaskorzeźby z wizerunkami świętych Ignacego Loyoli i Franciszka Ksawerego. Na wysokości tabernakulum ulokowano sześć nisz z popiersiami: św. Julianny z Liège, św. Stanisława Kostki, bł. Lanfranka, św. Tomasza z Akwinu, św. Franciszka Borgiasza i św. Kajetana z Thieny. W najniższej części znajdują się płaskorzeźby z przedstawieniami wieczerzy w Emmaus, ostatniej wieczerzy i obietnicy ustanowienia Eucharystii w Kafarnaum. Organy ulokowano po obu stronach prezbiterium, lewy instrument z 1640 roku jest nieużywany, a prawy, wykonany w 1650 przez Pompea de Franca, został wyremontowany w 1986 roku. Składa się z 2523 piszczałek zgrupowanych w 52 głosy. Galeria Przypisy
Igreja de Gesù Nuovo

A igreja de Gesù Nuovo (em italiano: New Jesus) é o nome de uma igreja e de uma praça em Nápoles, Itália. Ele está localizado fora do limite oeste do centro histórico da cidade. A sudeste da torre, pode-se ver a um quarteirão de distância a Fonte de Monteoliveto e a praça da igreja de Sant'Anna dei Lombardi . A praça é resultado da expansão da cidade para o oeste, iniciada no início do século XVI, sob o governo do vice-rei espanhol Pedro Álvarez de Toledo. A praça de Gesù Nuovo contém três marcos importantes: A Igreja de Gesù Nuovo A Igreja de Santa Chiara A torre ou guglia da Virgem Imaculada História
Santa Maria di Piedigrotta

Santa Maria di Piedigrotta is a Baroque-style church in Naples, Italy; it is located in the neighborhood or quartiere of Piedigrotta. A church at the site was consecrated by 1353, and dedicated to the Birth of the Virgin. It was established at the site of an older chapel sheltering a wooden Byzantine icon of the Virgin dell'Itria (Odigitria). Legend holds the Virgin appeared to three individuals requesting the church to be built. In 1453, it was ceded to the Canons Regular of the Lateran, and it is still belongs to the order. It has undergone a number of restorations and reconstructions including 1520, 1820, and 1853. The present facade dates from 1853, and was designed by Errico Alvino, with sculptures by Bernardo Manco. The adjacent cloister was designed by Tommaso Malvito. In the chapel of the Madonna di Pompei are a Crucifixion, and a Pietà with Anthony of Padua by Wenzel Cobergher. The next chapel has a Martyrdom of Agostino d'Ipponi by Giuseppe Mancinelli and a Marriage of Joseph and Mary by Bernardo Cavallino . The church once held works by Hemsel, Francesco Santafede, Giovanni Bernardo Lama, Maerten de Vos, and Belisario Corenzio. Sources Ferrari, Giovanni Battista de; Vasi, Mariano (1826). Nuova guida di Napoli, dei contorni di Procida, Ischia e Capri, Compilata su la Guida del Vasi, Prima Edizione. Naples: Tipografia de Porcelli. p. 100. Portions derived from Italian Wikipedia entry. External links Website for Parish Church
Église Santa Maria di Piedigrotta

L'église Santa Maria di Piedigrotta (en italien, Chiesa di Santa Maria di Piedigrotta) est une église construite au XIVe siècle, située dans le quartier de Piedigrotta (it), à Naples. Elle est de style Renaissance. Historique L’église a été consacrée en 1353. Description Articles connexes Liste des églises de Naples Notes et références Liens externes Site officiel Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Portail de l’architecture chrétienne Portail de Naples Portail du catholicisme
Santa Maria di Piedigrotta

Santa Maria di Piedigrotta je crkva u baroknom stilu u Napulju, Italija, u četvrti Piedigrotta. Crkva na tom mjestu posvećena je 1353. godine i posvećena Rođenju Djevice. Osnovana je na mjestu starije kapele u kojoj se nalazila drvena bizantska ikona Bogorodice dell'Itria (Odigitrije). Legenda kaže da se Djevica ukazala trima osobama koje su tražile izgradnju crkve. Godine 1453. ustupljen je redovničkim kanonicima Laterana i još uvijek pripada redu. Prošla je niz restauracija i rekonstrukcija, uključujući 1520., 1820. i 1853. godine. Današnje pročelje datira iz 1853. godine, a dizajnirao ga je Errico Alvino, sa skulpturama Bernarda Manca. Susjedni klaustar projektirao je Tommaso Malvito. U kapeli Madone di Pompei nalaze se Raspeće i Pietà s Antunom Padovanskim Wenzela Coberghera. Sljedeća kapela ima Mučeništvo Agostina d'Ipponija Giuseppea Mancinellija i Vjenčanje Josipa i Marije Bernarda Cavallina. Crkva je nekoć držala djela Hemsela, Francesca Santafedea, Giovannija Bernarda Lame, Maertena de Vosa i Belisaria Corenzia. Izvori Ferrari, Giovanni Battista de; Vasi, Mariano. 1826. Nuova guida di Napoli, dei contorni di Procida, Ischia e Capri, Compilata su la Guida del Vasi, Prima Edizione. Tipografia de Porcelli. Naples. str. 100 Vanjske poveznice Web stranica župne crkve Arhivirana inačica izvorne stranice od 7. kolovoza 2020. (Wayback Machine)
Santa Maria di Piedigrotta (Nápoly)

A Santa Maria di Piedigrotta egy bazilika Nápolyban a Piazza Piedigrottán. A 14. században épült istenháza a nápolyi barokk egyik legkiemelkedőbb példája. Eredetileg Santa Maria dell'Idria néven volt ismert, egy pogány kultusz után (dea Hodigidria), melyet ma is ünnepelnek szeptember 8-án Piedigrotta ünnepén. Búcsújáróhely A templom évszázadok óta búcsújáróhely, Mergellina halászainak és hajósainak legjelentősebb temploma. A templom népszerűségét és a búcsú nagy nápolyi társadalmi esemény jellegét a helyhez fűződő legendák is alátámasztják. A legenda szerint a templom feletti római alagút (grotta) mellett épült Bacchus-templom Priapus-szentélyét Szent Péter leromboltatta és helyére templomot építtetett. Innen van azóta is a templom Piedigrotta neve, azaz a grotta lábainál. Nem legenda, hanem való történet viszont, hogy a 13. század elején már állott a mai templom őse, amelyet a következő évszázadok során többször is újjáépítettek és ekkor került a templomba a csodatevő Madonna oltár, mely egy sienai mester által faragott kis faszobor. A Madonna di Piedigrotta tiszteletére azután minden év szeptember 8-án búcsút rendeztek, melynek elmaradhatatlan része a körmenet, a kirakodóvásár illetve a görögtűz játék. Látnivalók Homlokzatát a Szűzanya, Aragon Alfonz és Szent Ágoston szobrai díszítik (Niccolò Quinto alkotásai). Barokk kialakítású belsejének érdekességei a XIII. századi Madonna a gyermek Jézussal szobor valamint egy XV. századi flamenco stílusú faragott asztal és Belisario Corenzio freskói. A bazilika melletti parkban találjuk Vergilius és Giacomo Leopardi síremlékeit (Parco Vergiliano). Források Dombi József: Nápoly, Panoráma Kiadó, 1978, ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 Külső hivatkozások https://web.archive.org/web/20070208190247/http://www.imonumenti.it/ http://www.inaples.it/
Villa Donn'Anna

Palazzo Donn'Anna is a historic residence in Naples, Italy. It sits prominently at water's edge at the beginning of the Posillipo coast, just west of the Mergellina boat harbor. The building is on the site of the so-called "Rocks of the Siren" and, indeed, was originally called La Villa Sirena. History The original building on the site was probably built by one Dragonetto Bonifacio in the early 15th century. It changed hands a number of times and finally was inherited in 1630 by the woman whose name it now bears, Anna Carafa, duchess of Stigliano and wife of Ramiro Núñez de Guzmán, the Spanish Viceroy of Naples. She had the building redone by architect Cosimo Fanzago in the 1640s. When her husband returned to Spain alone in 1644, the unfinished palace was left abandoned and neglected The palace was purchased from the heirs of Anna Carafa by Teora Mirelli. The grand but decaying baroque building projecting directly into the sea presented an irresistible subject for eighteenth- and nineteenth-century artists. In particular, thanks to the nearby villa of William Hamilton, many were the foreign and British travellers who remained fascinated. By the beginning of the 19th century, the structure was still markedly dilapidated. In the early 1900 a French family, Genevois, bought it and started transforming it as it appears to be today. The Western wing was sold in 1928 to the Colonna di Paliano family and later to many more families, being fractioned by the Genevois heirs in smaller units. Part of the building is still a ruin, but most of it is currently used as a residence, including the home gallery of art dealer Lia Rumma and for Napoli football player Dries Mertens. References
Palazzo Donn'Anna

Le palazzo Donn'Anna, situé au début de la via Posillipo, en bord de mer, est un des plus célèbres palais de Naples. « Palazzo Donn'Anna n'est pas une ruine : il est seulement inachevé ! N'est-ce pas cela son charme ? » — extrait du film Fuoco su di me. Histoire Le nom du palais dérive d'Anna Carafa, épouse de Ramiro Núñez de Guzmán (es) vice-roi de Naples. Sa construction est confiée au plus important architecte de la cité de cette époque, Cosimo Fanzago, qui en 1642, conçut un plan inspiré des canons du baroque napolitain. Fanzago ne réussit pas à mener le palais à son terme à la suite du décès de Donn'Anna. L'édifice inachevé présente le spectaculaire charme d'une ruine antique confondue avec les vestiges des villas romaines qui caractérisent le littoral de Posillipo. À l'intérieur, se trouve également le remarquable théâtre, ouvert sur la mer, et qui offre une belle vue de Naples, siège de la Fondazione Culturale Ezio De Felice. L'édifice (ou celui préexistant) est chargé de légendes. Selon la croyance populaire, le palais aurait été le lieu d'orgies et d'autres épisodes sordides, impliquant, entre autres, la reine Jeanne. Annexes Articles connexes Liste des palais de la ville de Naples Notes et références (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Palazzo Donn'Anna » (voir la liste des auteurs). Autres projets Liens externes (it) Palazzo Donn'Anna sur le site Ndonio.it (it) Nobles segrets à palazzo Donn’Anna (it) Palazzo Donn'Anna sur le site Napoligrafia.it Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Naples
Villa Donn'Anna

Palazzo Donn'Anna je povijesna rezidencija u Napulju, Italija. Nalazi se istaknuto na rubu vode na početku obale Posillipa, zapadno od luke Mergellina. Zgrada se nalazi na mjestu takozvanih "Stijena Sirene" i doista se izvorno zvala La Villa Sirena. Povijest Izvornu zgradu na tom mjestu vjerojatno je sagradio neki Dragonetto Bonifacio početkom 15. stoljeća. Nekoliko je puta mijenjao vlasnika i konačno ga je 1630. naslijedila žena čije ime sada nosi, Anna Carafa, vojvotkinja od Stigliana i supruga Ramira Núñeza de Guzmana, španjolskog potkralja Napulja. Zgradu je dala preurediti arhitekt Cosimo Fanzago 1640-ih. Kad se njezin suprug sam vratio u Španjolsku 1644. godine, nedovršena palača ostala je napuštena i zapuštena Palaču je od nasljednika Anne Carafe kupila Teora Mirelli. Velebna, ali propadajuća barokna zgrada koja strši izravno u more predstavljala je neodoljivu temu za umjetnike osamnaestog i devetnaestog stoljeća. Konkretno, zahvaljujući obližnjoj vili Williama Hamiltona, mnogi su strani i britanski putnici ostali fascinirani. Do početka 19. stoljeća građevina je još uvijek bila izrazito trošna. Početkom 1900. francuska obitelj, Genevois, kupila ga je i počela ga transformirati kako izgleda danas. Zapadno krilo prodano je 1928. obitelji Colonna di Paliano, a kasnije mnogim drugim obiteljima, koje su Genevoisovi nasljednici podijelili na manje jedinice. Dio zgrade još uvijek je ruševina, ali većina se trenutno koristi kao rezidencija, uključujući kućnu galeriju trgovca umjetninama Lia Rumma i Napolijevog nogometaša Driesa Mertensa. Izvori
Palazzo Donn’Anna (Nápoly)

A Palazzo Donn’Anna egy palota Nápolyban, a posillipói part mentén, a mergellinai kikötőtől nyugatra. Története A mai épület helyén már a középkorban is palota állt, amely feltehetően a 15. században épült Dragonetto Bonifacio megbízásából. Mivel a „Szirének szikláján” épült, Villa Sirena néven volt ismert. Úgy tartják, hogy az épület számos gyilkosságnak, orgiának és más alattomos tettnek volt színhelye. Ezekhez köze volt I. Johanna (1326-1382) királynőnek, valamint II. Johannának (1373-1435) is. A palota többször is gazdát cserélt, míg 1630-ban Anna Carafa stiglianói hercegkisasszony örökölte, aki 1636-ban Ramiro Guzman nápolyi alkirály felesége lett. Őróla kapta a Palazzo Donn’Anna nevet az új palota, amelyet 1642-ben Cosimo Fanzago épített Anna számára a korábbi épület átalakításával. Fanzago nem fejezhette be az építkezést Anna hirtelen bekövetkezett halála miatt, így a befejezetlen palota romlásnak indult és elmerült a környék római romjai között. Leírása Barokk mestermű, a posillipói partszakasz (Nápoly I. kerülete) egyik legszembetűnőbb épülete. A tengerpartra néz, a Villa Hamilton romjaira. (Ez utóbbit Sir William Hamilton, a brit korona nápolyi nagykövete építette, akinek felesége, Lady Emma, a nápolyi udvari élet egyik legbefolyásosabb tagja volt.) Források http://www.inaples.it/
Palazzo Donn'Anna

Het Palazzo Donn’Anna (17e eeuw) is een voormalig paleis in Napels, hoofdplaats van de Italiaanse regio Campania. Het staat aan de rand van de wijk Posillipo, aan het oostelijk einde van de Via Posillipo. Het paleis had twee ingangen: een langs de zee (een ondergrondse ingang) en een langs de kustlijn. Deze laatste had een wachttoren en was breed genoeg om een koets door te laten. Over het paleis werden stadslegendes verteld en geschreven. Naam Het paleis draagt de naam van Anna Carafa della Stadera (1610-1644). Deze edeldame was de bouwheer van het paleis, in zijn laatste versie. Historiek Op deze uithoek in de Tyrreense Zee stonden sinds de Romeinse Oudheid resten van Romeinse villa’s. Deze dienden als fundament voor de Villa der Sirena in de 15e eeuw. Dragonetto Bonifacio was destijds eigenaar van de villa. Na meerdere keren van eigenaar veranderd te zijn, kwam de villa in bezit van Anna Carafa della Stadera. Eenmaal haar man Ramor Felipe Nunez de Guzman vicekoning van Napels werd, vroeg Anna de villa uit te bouwen tot een paleis. Cosimo Fanzago was de architect van het barokke paleis (1642). Het slot besloeg de hele landtong en rustte bovendien op een rots van tufsteen die uitsteekt boven de zeespiegel. Het kijkt uit op de Baai van Napels en het eiland Capri. Het paleis werd verfraaid met luxueuze interieurs en een theater waarbij de toeschouwers richting zee keken. De werken stopten toen Anna Carafa in het kraambed stierf (1644). Na de revolutie in Napels van 1647 werd wat er stond van het paleis beschadigd. De zoon van Anna Carafa, Nicola Maria de Guzman Carafa, liet het paleis herstellen. Het resultaat was dat de highsociety van Napels in het slot galafeesten hield tot laat in de nacht. De vensters van het paleis bleven de hele nacht verlicht, zoals de bevolking kon vaststellen in de baai van Napels (die zelf niet verlicht was). In 1688 veroorzaakte een aardbeving andermaal schade. In de loop van de 18e eeuw verkochten nazaten van de familie Carafa het paleis aan Carlo Minelli, markies van Calistri. De familie Minelli organiseerde op haar beurt feestelijkheden in het paleis. Begin 19e eeuw werd een deel van het paleis afgebroken om de Via Posillipo aan te leggen (1824). Het paleis geraakte in verval. Het werd occasioneel gebruikt als een fabriek en een bank of bewoond door burgers, maar stond uiteindelijk jarenlang leeg. In 1902 kocht Nicola Breglia het pand en deed herstelwerken. Het Palazzo Donn’Anna begon een nieuw leven als condominium van private woningen. Het werd nooit een museum. Een eigenaar van een van de appartementen in het Palazzo in de 21e eeuw is Dries Mertens, Belgisch voetballer actief bij SSC Napoli van 2013 tot 2022. Stadslegendes Over het Palazzo Don’Anna en de voorganger, de Villa der Sirena, deden verhalen de ronde in Napels. Zo schreef Matilde Serao de stadslegende neer dat Johanna I, koningin van Napels en Jeruzalem, er haar minnaars ontmoette. Ook smeet Johanna sommigen van hen nadien de zee in. Het beeld van de feestende elite ’s nachts achter de goed zichtbare vensters in de baai was het startpunt van verhalen in de volksbuurten van Napels.
Palácio Donn'Anna

O palácio Donn'Anna, localizado no início da Via Posillipo, é um palácio monumental do século XVII, bem como um dos palácios mais famosos de Nápoles. Fica num lugar de destaque na beira da água, no início da costa de Posillipo, a oeste do porto Mergellina. O Palazzo Donn'Anna não é uma ruína: está simplesmente inacabado! Não é esse o seu charme? História O edifício original no local foi provavelmente construído por Dragonetto Bonifacio no início do século XV. Foi herdado em 1630 pela mulher cujo nome hoje detém, Anna Carafa, duquesa de Stigliano e esposa de Ramiro Núñez de Guzmán, o vice-rei espanhol de Nápoles. Anna mandou renovar o edifício, sob a responsabilidade do arquiteto Cosimo Fanzago na década de 1640. Quando seu marido retornou sozinho à Espanha em 1644, o palácio inacabado foi abandonado e negligenciado. O palácio foi comprado pelos herdeiros de Anna Carafa por Teora Mirelli. O grandioso, mas deteriorado, edifício barroco, projetado diretamente para o mar, era um tema irresistível para os artistas dos séculos XVIII e XIX. Em particular, graças à vizinha vila de William Hamilton, muitos viajantes estrangeiros e britânicos ficaram fascinados. No início do século XIX, a estrutura ainda estava bastante degradada. No início de 1900, uma família francesa, Genevois, comprou-a e começou a transformá-la, restaurando-a como se encontra hoje. A ala ocidental foi vendida em 1928 à família Colonna di Paliano e, mais tarde, a muitas outras famílias, sendo fracionada pelos herdeiros de Genevois em unidades menores. Parte do edifício ainda é uma ruína, mas a maior parte da edificação é atualmente utilizada como residência, incluindo a galeria da negociante de arte Lia Rumma e do jogador de futebol do Nápoles, Dries Mertens. Referências Bibliografia AA. VV. Palazzo Donn'Anna, história, arte e natureza, editado por Pietro Belli, Allemandi, Turim, 2017 Sergio Attanasio, Os Palácios de Nápoles. Arquitetura e interiores do Renascimento ao Neoclássico, ESI, Nápoles 1999. Aurelio De Rose, Os Palácios de Nápoles. História, curiosidades e anedotas transmitidas ao longo dos séculos sobre essas extraordinárias testemunhas da vida napolitana, Newton Compton editori, Nápoles 2004. Ligações externas «Nobili segreti a palazzo Donn'Anna». Consultado em 23 de fevereiro de 2009. Cópia arquivada em 21 de fevereiro de 2010
Piazza Cavour (Naples)

La Piazza Cavour est une place située dans le quartier San Lorenzo, dans le centre historique de Naples, en Campanie. Elle est appelée aussi Largo delle pigne, en raison de la présence de pins (en napolitain e pigne) et était, comme la via Foria, un grand collecteur des eaux pluviales descendant des différentes collines à l'extérieur des murs de la ville. Situation La Piazza Cavour donne à l'est sur le Musée archéologique national ; elle est fermée par la Porta San Gennaro érigée pour marquer la fin de l'épidémie de peste de 1656. L'église Santa Maria delle Grazie se trouve également sur la place Cavour, qui est agrémentée en outre, en son centre, par la fontaine du Triton. On remarque aussi l'église Santa Maria del Rosario alle Pigne. Parmi les édifices qui entourent la place, on peut voir la façade de l'église du Gesù delle Monache construite au début du XVIe siècle à la demande de Jeanne d'Aragon, seconde épouse du roi de Naples Ferdinand Ier. Elle est située à proximité de la station « Museo » (it) » de la ligne 1 du métro de Naples ou de la station « Piazza Cavour » (it) sur la ligne 2 du métro de Naples. Depuis le 1er janvier 2002, un tunnel piéton relie les deux stations entre elles, permettant ainsi la connexion des deux premières lignes du métro. À noter La prononciation correcte est Piazza Cavoùr, en mettant l'accent sur le « U ». Les Napolitains, cependant, ont tendance à prononcer son nom Cavour, et cette utilisation est si bien établie que la prononciation correcte n'est utilisée par presque personne dans la ville. Voir aussi Bibliographie (it) Gennaro Ruggiero, Le piazze di Napoli, Rome, Tascabili economici Newton, 1998 (ISBN 88-7983-846-6) Articles connexes Places de Naples Palais Petina Liens externes Plan sur Google.map Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Piazza Cavour (Napoli) » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Naples
Piazza Cavour (Nápoly)

A Piazza Cavour egy nápolyi tér. Korábban Largo delle Pigne néven volt ismert. Virágágyások díszítik melyek közepén Mazzinni, Imbriani és Semmola mellszobrai láthatók. Az egykori San Gennaro kapu zárja a teret. 1450-ben építették át, amikor a városfalakat áthelyezték. A teret egy szökőkút díszíti. Források http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm