Palau Savorgnan

El Palau Savorgnan és un edifici arquitectònic de Venècia, situat al barri de Cannaregio i amb vistes al canal de Cannaregio, a la dreta del palau Manfrin Venier. Atribució Construït al segle XVII per a la noble família Savorgnan, és un projecte de Giuseppe Sardi (autor del barroc tardà del proper Palazzo Surian Bellotto), clarament inspirat en Baldassare Longhena. L'estudiosa d'arquitectura Elena Bassi admet, però, que la construcció podria haver estat completada per Antonio Gasperi a causa de la similitud d'aquest edifici amb Ca' Zenobio degli Armeni. Història El 1788, el Palau Savorgnan va ser víctima d'un greu incendi, que va danyar moltes parts (inclosa potser l'enorme finestra de mansarda del segle XVIII que va espatllar el seu aspecte), iniciant una decadència que va durar almenys fins a la compra de l'edifici per la família Galvagna el 1826. Aquesta família tenia una vasta galeria d'art, amb obres de Palma il Vecchio i altres grans artistes venecians, que, tanmateix, es va dispersar després d'una subhasta el 1855 (moltes obres de la col·lecció Galvagna es conserven a la National Gallery de Londres). A principis del segle XX, l'edifici es va transformar en un col·legi per a noies i el 1968 va passar a la província de Venècia. Actualment, en bon estat, acull l'Institut Tècnic de Turisme "Francesco Algarotti". Arquitectura La gran façana està disposada en quatre nivells, marcats per cordons. A la planta baixa, amb una superfície rústica, hi ha un senzill portal rectangular al centre, flanquejat per finestres d'una sola alçada. Des d'aquest portal s'accedeix al gran pòrtic amb columnes. Les dues plantes principals tenen obertures emmarcades en pedra amb màscares i balustrades: una gran finestra serliana al centre i dues finestres arquejades d'una sola llança als costats. La segona planta té dues grans escultures que representen escuts d'armes. La tercera planta, pràcticament un entresol, té un patró d'obertures simètric respecte a les altres plantes, que consisteix en finestres més petites i de forma quadrada d'una sola llança. Una restauració recent de la façana amb vistes al canal de Cannaregio, duta a terme per la Província de Venècia, propietària del complex arquitectònic, ha revelat les estructures de pedra i maçoneria de l'edifici, revelant els mètodes de treball dels artesans de l'època. En particular, s'han revelat els mètodes utilitzats per ancorar les cornises i gàrgoles de pedra, assegurades no només entrellaçant-les amb la maçoneria sinó també amb suports metàl·lics forjats in situ. Es van utilitzar altres estructures metàl·liques per fixar les bigues principals a la maçoneria de l'entresol, creant així una estructura arquitectònica que funciona conjuntament com un tot (façanes principals, maçoneria, cobertes, terres). A la part posterior del palau hi ha un gran jardí, encara ben conservat, que, juntament amb el jardí del Palau Manfrin Venier, s'ha convertit en parc públic. Durant el segle XIX va ser afectat per diverses intervencions: la duta a terme el 1802 per Pietro Chezia i la dissenyada per la mà del baró Galvagna qui, inspirant-se en el gènere del jardí anglès, va fer enderrocar diverses masies per obtenir nous espais i poder construir camins, vessants, turons i bosquets. Referències Bibliografia Brusegan, Marcello. I Palazzi di Venezia. Newton & Compton, 2007. ISBN 978-88-541-0820-2.