NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Villa comunale di Crotone

La villa comunale di Crotone è uno spazio verde pubblico di rilevante importanza storico-naturalistica situato nel cuore della città. Inserita nel complesso della cinta muraria del castello di Carlo V, la villa comprende i giardini ubicati in viale Regina Margherita e via Miscello da Ripe nonché lo spazio dell'ex largo Lavatoio, recentemente riqualificato. Storia L'area occupata dall'attuale villa comunale ha origini legate alle fortificazioni della città: nel XVI secolo vi sorgeva il Bastione del Fosso del Castello, noto anche come Santa Barbara, realizzato nel 1550 per rafforzare le mura difensive. Alla base del bastione è visibile un graffito con la data "1550", che testimonia l'antico utilizzo dell'area a scopi militari. Parte delle pietre recuperate durante la demolizione delle mura furono riutilizzate per completare il Baluardo Marchese e il Torrione Toledo, quest’ultimo caratterizzato da un graffito del 1576 visibile sulle mura rivolte verso levante, in direzione della futura villa comunale. Agli inizi del Novecento il terreno era noto come Orto di Filè ed era di proprietà della famiglia Barracco, che lo aveva acquistato per ampliare il giardino adiacente al loro palazzo in piazza Castello. La famiglia donò successivamente l'area al Comune di Crotone, permettendo la trasformazione del terreno in uno spazio pubblico. In seguito alla donazione fu realizzato il Viale della Rimembranza, dedicato ai caduti della prima guerra mondiale (1915-1918): ogni albero lungo il viale era infatti accompagnato da un'etichetta riportante il nome di un caduto. Progetto La villa si estende su 14.550 m² e sono presenti al suo interno: un esemplare di ficus macrophylla, dichiarato albero monumentale dal Dipartimento Tutela Ambiente della Regione Calabria, ai sensi della legge 10/2013. Di circa 80 anni e quasi 15 metri di altezza, è stato iscritto nell'albo nazionale degli alberi monumentali per il suo pregio paesaggistico, naturalistico, storico e culturale; il monumento in onore di Raffaele Lucente, opera realizzata da Francesco Jerace verso la fine dell'Ottocento. Note Bibliografia Michele D'Innella (a cura di), Calabria: dal Pollino all'Aspromonte, le spiagge dei due mari, le città, i borghi arroccati, Milano, Touring Editore, 1998. ISBN 978-8-83651-256-0 Giuseppe Ortolano, 1001 cose da vedere in Italia almeno una volta nella vita, Roma, Newton Compton Editori, 2014. ISBN 978-8-85416-677-6 Voci correlate Crotone
Radlsee

Der Radlsee (italienisch Lago Rodella) ist ein Bergsee in den Sarntaler Alpen in Südtirol. Er befindet sich westlich oberhalb von Brixen auf dem Gebiet der Eisacktaler Gemeinde Feldthurns. Er liegt auf 2250 m s.l.m. direkt zu Füßen der Königsangerspitze. Es ist ein kleiner (180 m lang und 70 m breit) und nur knapp 6 m tiefer Bergsee, jedoch groß genug, um See- und Bachsaiblingen Lebensraum zu bieten. Knapp oberhalb des Sees liegt auf 2280 m Höhe die Radlseehütte, die eine Einkehrmöglichkeit bietet. Volksetymologisch wird der Name des Sees durch eine Sage erklärt, nach der ein im Durnholzer See versunkenes Pflugrad im Radlsee wieder zum Vorschein gekommen sei. Weblinks Informationen des Portals Suedtirol-Reise Wanderung von Latzfons zum Radlsee Informationen des Portals Vivosuedtirol Einzelnachweise
Domus delle Gorgoni

La domus delle Gorgoni (I, XIII, 6) è una domus risalente all'età costantinana, che si trova a breve distanza dalla porta Laurentina nella regione I della città romana di Ostia. Descrizione L'edificio presenta una pianta trapezoidale per il convergere della via Semita dei Cippi e del cardine massimo, vicino alla porta Laurentina, preceduta da una piazzetta. L'edificio è stato interpretato come domus, oppure come sede di una corporazione. L'edificio comprendeva una taberna sul cardine massimo, e due stanze intercomunicanti accessibili solo dalla piazza meridionale. Accanto alla taberna sul cardine massimo era una scala, connessa con un livello superiore della strada dovuto ad un tardo rialzamento della strada. L'accesso meridionale avveniva attraverso un ampio vestibolo dalla piazza. Dal vestibolo si accedeva a due ambienti interconnessi, separati dal resto della casa e a due ampi corridoi ai lati di un cortile scoperto, pavimentati in mosaico geometrico bianco e nero; Il corridoio occidentale, diviso da un tramezzo, dà accesso ad una piccola stanza sul lato ovest, dotata di porta, ad una stanza di servizio e alla stanza principale sul lato di fondo, accessibile anche dal cortile, che poteva avere un'altezza di due piani e forse utilizzata come triclinio. Le due stanze presentano un mosaico in bianco e nero con riquadro con una gorgone. Sul corridoio orientale, dotato di scala interna all'estremità sud, si affacciano tre stanze, anch'esse dotate di porte; due conservano un mosaico con una gorgone, la terza poteva essere una cucina, che contribuiva anche al riscaldamento delle stanze adiacenti (con tubi in terracotta sulla parete sud). Note Collegamenti esterni Sito ufficiale, su ostiaantica.beniculturali.it.
San Carlo Borromeo dei Milanesi

Die San Carlo Borromeo dei Milanesi ist eine Kirche des Barocks in Palermo, sie befindet sich im Kalsa-Viertel der Stadt an der Piazza Rivoluzione. Baugeschichte Im 17. Jahrhundert ließen sich Kaufleute und Handwerker aus Mailand als Nachbarn der genuesischen Ansiedlung außerhalb der Porta San Giorgio nieder. Nachdem 1616 eine erste Kirche und 1636 ein Hospital errichtet waren, entschlossen sich die zwei in Palermo wirkenden Mailänder Bruderschaften zum Neubau einer Kirche, der 1648 abgeschlossen war. Geplant wurde sie im Sinne der gegenreformatorischen Prinzipien des Trienter Konzils, nach denen zum einen die Kanzel als Ort der Predigt in den akustischen Mittelpunkt der Kirche gestellt werden sollte und zum andern üppige Stuckaturen und Fresken die himmlische Herrlichkeit vergegenwärtigen sollten. Die Kirche steht unter dem Patrozinium des Mailänder Reformbischofs Karl Borromäus. Baubeschreibung Die Fassade Die im Stadtteil Kalsa an der Piazza Rivoluzione gelegene Kirche folgt dem Vorbild der San Carlo alle Quattro Fontane in Rom von Francesco Borromini. Die dreigeschossige Fassade wird durch einen konkav geschwungenen Mittelrisalit beherrscht, der sich durch Säulenpaare vom Rest den etwas schlichter gehaltenen zweigeschossigen Seiten mit ihren steinernen Balustraden abgrenzt. Voluten verbinden die Seiten mit dem dritten Geschoss mit einem auffällig gestalteten Vierpassfenster. Nach oben endet die Fassade über ein Gesims im barocken Giebel. Der Kirchenraum Durch die rechteckige Vorhalle gelangt man in den ovalen Kirchenraum mit einer Größe von 21,84 × 12,22 m. Sie wird von einer ebenfalls ovalen Kuppel überwölbt, die von Gaetano Lazzaro nach der Zerstörung durch das schwere Erdbeben von 1726 erneuert wurde. Die Wände sind im später 17. Jahrhundert nach einem Entwurf von Paolo und Giacomo Amato durch Pilaster gegliedert und mit farbigem Marmor verkleidet. Pietro Martorana schuf 1740 das Kuppelfresko „Apotheose des San Carlo“. Nach einem Entwurf von Giovanni Rossi vollendete Domenico Castelli, ein Schüler von Procopio Serpotta 1743 die Stuckdekoration. Die Cappella di San Carlo bauten 1691 die Architekten Giovan Battista Ferrera und Balthasar Pampillonia. Die Dekoration entwarfen Paolo und Giacomo Amato, für die Umsetzung sorgte der Maler Pietro Aquila. Das für die Kirche 1622 gemalte Tafelbild „San Carlo Borromeo verteilt Almosen“ von Pietro Alvino, dem Sohn von Giuseppe d’Alvino befindet sich heute im Diözesanmuseum von Palermo. Literatur Adriana Chirco: Palermo la città ritrovata. Flaccovio, Palermo 2002, ISBN 88-7758-469-6. Weblinks https://www.globopix.net/fotografie/sicilia/noto/chiesa-s-carlo-borromeo7.html
Cuneo Courthouse

The Cuneo Courthouse (Italian: Palazzo di Giustizia di Cuneo, lit. 'Palace of Justice of Cuneo') is a judicial building located on Piazza Galimberti in Cuneo, Italy. History The Cuneo Courthouse stands on Piazza Galimberti, the city's main square, developed in the 19th century as a neoclassical civic space. The square was designed in 1835 by the engineer and architect Benedetto Brunati, with construction proceeding in several phases. In 1860, under mayor Carlo Brunet, the original plan of the square was expanded to include additional buildings. As part of this enlargement, the courthouse was commissioned as a prominent structure, intentionally designed to be longer and taller than the surrounding palaces. The building was completed and inaugurated in 1866, contributing to the final configuration of Piazza Galimberti. During the final years of World War II, the courthouse was temporarily used as a meeting point for volunteers of the Unione Nazionale Protezione Antiaerea (UNPA). Following the consolidation of the judicial offices of Mondovì and Saluzzo, the Civil Section, the Supervisory Office, and the Cuneo Bar Association were relocated to a secondary seat inaugurated on 31 May 2017 in Palazzo Lattes. References External links "Tribunale di Cuneo". Ministero della giustizia.
Фермо

За провинцията вижте Фермо (провинция). Фѐрмо (на италиански: Fermo) е град и община в централна Италия, административен център на провинция Фермо в регион Марке. Разположен е на 319 m надморска височина. Населението на града е 31 869 души (към октомври 2009). Източници Външни препратки Уебсайт на града Архив на оригинала от 2010-02-11 в Wayback Machine.
Fermo

Fermo je město v Itálii. Je správním centrem provincie Fermo v kraji Marche. Město má přibližně 36 tisíc obyvatel. Lokálním svátkem je 15. srpen.[ujasnit] Geografie Město leží na návrší Sàbulo 6 km od pobřeží Jaderského moře, asi 50 km jižně od Ancony a 250 km severovýchodně od Říma. Nedaleko Ferma se vlévá do moře řeka Tenna. Historie Podle archeologických nálezů místo obývali již příslušníci villanovské kultury. Římané zde v roce 264 př. n. l. založili kolonii Firmium Picenum. Ve středověku bylo Fermo součástí Langobardského království a Pentapolis, v roce 1199 získalo nezávislost a v roce 1550 se stalo součástí Papežského státu. Památky Centrem města je náměstí Piazza del Popolo. Ve 13. století zde byl založen Palazzo dei Priori, přestavěný v renesančním stylu. V paláci se nachází Salla del Mappamondo s řadou cenných rukopisů a svazků. Centrem místnosti je velký glóbus z počátku 18. století, který zobrazuje celý do té doby známý svět. Jeho autorem byl opat Amanzio Moroncelli. Sídlem místního arcibiskupa je katedrála Nanebevzetí Panny Marie z roku 1227. Nedaleko náměstí se nachází Teatro dell'Aquila, jedno z největších divadel v regionu Marche. Bylo postaveno podle návrhu architekta Cosima Morelliho, slavnostní otevření proběhlo v roce 1792. Pod centrem města se nacházejí rozsáhlý podzemní komplex starověkých římských nádrží na vodu, které byly postaveny na přelomu letopočtu. Hospodářství Fermo je známé výrobou obuvi, krajkářstvím a potravinářským průmyslem. Sport Nachází se zde fotbalový stadion Stadio Bruno Recchioni, kde sídlí klub Fermana FC. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Fermo na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Fermo

Fermo város Olaszországban, Marche régióban, Fermo megyében, egyben a megye székhelye. Története Már a korai vaskorban, i. e. 9. században a Villanova kultúra népei és a picenumi törzs által lakott település volt. Kr. u. 264-ben római kolóniává vált Firmum Picenum névvel. A római fennhatóság alatt széles körű autonómiával rendelkező város volt. Az 5. században barbárok dúlták fel. 825-ben I. Lothár megalapította a mai egyetem elődjét. A Marca Fermana (Fermó Márka) székhelye lett, melynek határai északon a Musone, délen a Pescara folyó. 1199-ben Fermo szabad várossá kiáltotta ki magát. 1242-ben II. Frigyes császár elfoglalta, ekkor épült a hatalmas erőd, a Rocca di Girfalco, mely 1445-ben megsemmisült. 1589-ben V. Szixtusz pápa a várost érseki székhellyé, a székesegyházat Basilica Minora rangra emelte. Fermo 1797-ben Tronto tartomány székhelye lett. Napóleon alatt, 1808-ban, Fermo prefektúra- székhely. A város visszatérésével a pápai államba, Fermo vármegyei székhely lett és az is maradt 1860-ig, a szárd-piemontiak hatalomátvételéig. Ezután Fermo megye közigazgatásilag megszűnt egészen 2009-ig. 2004 óta a város Fermo megye székhelye. Látnivalók Piazza del Popolo Loggiato di San Rocco Biblioteca Comunale Palazzo dei Priori Pinacoteca Piazzale del Girfalco Katedrális Palazzo Azzolino és Palazzo Vitali Rosati San Francesco templom Villa Vitali Római kori ciszterna San Zenone templom Dioccesano múzeum Sant'Agostino templom (Torre di Palme) Santa Maria a Mare templom (Torre di Palme) Santa Maria templom (Capodarco) Ünnepek, események Helyi termékek fesztiválja (március) Régiség és kézműves vásár (csütörtök, július és augusztus) Palio dell'Assunta (augusztus 15.) Nemzetközi amatőr kerékpárverseny (augusztus 16.) Híres polgárai Galeazzo Maria Sforza (1444–1476), később Milánó hercege Testvérvárosai Várpalota, Magyarország Képek Jegyzetek Források Guida Turistica del Fermano prolocofermo.it Külső hivatkozások Fermo város hivatalos honlapja (olaszul)
Fermo (stad)

Fermo is de hoofdstad van de Italiaanse provincie Fermo, in het zuidelijke deel van de Italiaanse regio Marche. De stad ligt op een heuvel op ongeveer 10 kilometer van de Adriatische kust. Fermo heeft een gerestaureerd statig historisch centrum. Het hart van de stad is het plein Piazza del Popolo. Fermo vormt feitelijk een dubbelstad met het aan de kust gelegen Porto San Giorgio (15.862 inwoners). Voor 1860 was Fermo al een zelfstandige provincie, daarna werd het samengevoegd met Ascoli Piceno. De nieuwe provincie is in juni 2009 een feit geworden met de gelijknamige stad als hoofdstad, na een herinrichting op basis van wet nr. 147 van 11 juni 2004. Geboren Galeazzo Maria Sforza (1444-1474), hertog van Milaan Ostilio Ricci (1540-1603), wiskundige en architect Foto's Externe link Gemeente Fermo
Fermo

Fermo – miejscowość i gmina we Włoszech, w regionie Marche, w prowincji Fermo. Według danych na styczeń 2009 gminę zamieszkiwało 37 955 osób przy gęstości zaludnienia 305,7 os./1 km². Miasta partnerskie Várpalota Bibliografia Źródło danych: Istituto Nazionale di Statistica
Fermo

Fermo é uma comuna italiana da região das Marcas, província de Fermo, com cerca de 38.134 habitantes. Estende-se por uma área de 124 km², tendo uma densidade populacional de 307 hab/km². Faz fronteira com Altidona, Belmonte Piceno, Francavilla d'Ete, Grottazzolina, Lapedona, Magliano di Tenna, Massa Fermana, Mogliano (MC), Monte Urano, Montegiorgio, Monterubbiano, Ponzano di Fermo, Porto San Giorgio, Porto Sant'Elpidio, Rapagnano, Sant'Elpidio a Mare, Torre San Patrizio. Era conhecida como Firmo Piceno (em latim: Firmum Picenum) no período romano. Demografia Referências
Фермо

Фе́рмо (итал. Fermo) — коммуна в Италии, расположена в области Марке, является административным центром одноимённой провинции. Население коммуны, на 01.01.2025 года, составляет 35 835 человек, плотность населения — 287,74 чел./км². Коммуна занимает площадь 124,54 км². Почтовый индекс — 63900. Телефонный код — 0734. Покровителями города почитаются Пресвятая Дева Мария и святой Савин Сполетский. В городе особо отмечается «Успение Пресвятой Богородицы» 15 августа. История В 1199 году здесь построила свой дворец Агнесса, королева лангобардов. Администрация коммуны Муниципалитет входит в движение «Соглашение мэров». Известные уроженцы и жители Мурри, Аугусто (1841—1932) — итальянский учёный, медик, один из наиболее выдающихся клинических врачей и новаторов своего времени. Ректор Болонского университета. Витторе Кривелли (между 1435 и 1440 — не позже 1502) — итальянский художник, младший брат Карло Кривелли, работал в Далмации и провинциальных городах Северной Италии. Примечания
Фермо

Фермо (итал. Fermo) град је у средишњој Италији. Град је средиште истоименог округа Фермо у оквиру италијанске покрајине Марке. Природне одлике Град Фермо налази се у средишњем делу Италије, близу западне обале Јадрана. Град се налази у брдској области познатој по виноградрству, изнад које се ка западу издижу средишњи Апенини. Положај града је несвакидашњи - старој језгро града сместило се на врху брда, од кога се пружају веома стрме улице ка градском ободу на све стране. Историја Град је препознатљив по остацима киклопских зидина. Антички Firmum Picenumје основан као латинска колонија 264. п. н. е. и био је месно средиште римске власти у овој области. У граду је дјеловао Илирски колегијум светог Петра и Павла, као богословија (сјемениште), утемељен између 1585. - 1590. Утемељивач је био Фелиће Перети, каснији папа Сикст V, а један од полазника био је Saba (Сава) Lupi, из Поповог поља, добрих врлина, око 40 година је имао 1721. године, питомац сјеменишта у Ферму, од родитеља шизматика (православних). Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 37.016 становника. Фермо данас има око 38.000 становника, махом Италијана. То је готово дупло више него пре 100 година. Партнерски градови Ансбах Варпалота Баија Бланка Галерија Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Fermo

Fermo är en stad i Italien och ligger i provinsen Fermo i regionen Marche. Kommunen hade 37 119 invånare (2018) och ligger 6 kilometer från Adriatiska havet. Fermo gränsar till kommunerna Altidona, Belmonte Piceno, Francavilla d'Ete, Grottazzolina, Lapedona, Magliano di Tenna, Massa Fermana, Mogliano, Monte Urano, Montegiorgio, Monterubbiano, Ponzano di Fermo, Porto San Giorgio, Porto Sant'Elpidio, Rapagnano, Sant'Elpidio a Mare och Torre San Patrizio. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Fermo. Fermos officiella webbplats (italienska)
Фермо

Фермо (італ. Fermo) — муніципалітет в Італії, у регіоні Марке, столиця провінції Фермо. Географія Фермо розташоване на відстані близько 175 км на північний схід від Рима, 55 км на південь від Анкони. Населення Населення — 37 728 осіб (2014). Щорічний фестиваль відбувається 15 серпня. Покровителька — Богородиця Небовзята. Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 3448 іноземців з 92 країн, серед них 940 громадян країн Євросоюзу та 178 громадян України. Освіта Фермоський університет (1398 — 1826) Уродженці Лоренцо Андреначчі (*1995) — італійський футболіст, воротар. Сусідні муніципалітети Альтідона Бельмонте-Пічено Франкавілла-д'Ете Гроттаццоліна Лапедона Мальяно-ді-Тенна Масса-Фермана Мольяно Монте-Урано Монтеджорджо Монтерубб'яно Понцано-ді-Фермо Порто-Сан-Джорджо Порто-Сант'Ельпідіо Рапаньяно Сант'Ельпідіо-а-Маре Торре-Сан-Патриціо Див. також Список муніципалітетів провінції Фермо Примітки
Glacier de Chauvet

Le glacier de Chauvet ou glaciers de Chauvet est un glacier de France situé dans les Alpes-de-Haute-Provence, en Ubaye. Géographie Il occupe l'ubac de l'aiguille de Chambeyron et de la pointe d'Aval ou de Chauvet ainsi que l'adret de l'aiguille de Chillol, dans le massif de Chambeyron. Avec le glacier de Marinet situé juste à l'est de l'autre côté de l'aiguille de Chillol et le glacier de la Blanche sur l'ubac de la tête de l'Estrop au sud-ouest dans le massif des Trois-Évêchés, ils sont les seuls glaciers des Alpes-de-Haute-Provence. Notes et références Portail des Alpes-de-Haute-Provence Portail des Alpes Portail de la montagne Portail des lacs et cours d'eau
Chiesa di San Giorgio (Scena)

La chiesa di San Giorgio (St. Georg im Oberdorf o St. Georgen in tedesco) a Scena si trova nella frazione omonima. La chiesa a pianta circolare conserva affreschi del XIV secolo. Al suo interno si trova un trittico tardo gotico attribuito alla bottega di Hans Schnatterpeck e sculture barocche di Vilgefortis, santa della devozione popolare. Galleria d'immagini Bibliografia Josef Weingartner, Die Kunstdenkmäler Südtirols. Band 4, Teil 1: Das Burggrafenamt, Hölzel et al., Vienna, 1930, pp. 162–164 (online). S. Marseiler, Alla ricerca dell'arte - Percorsi artistici per il Sudtirolo, Bolzano, Athesia, 2011, ISBN 978-88-8266-775-7. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Giorgio
Teatro Paisiello

A Teatro Paisiello Lecce legjelentősebb színháza. A lírai és drámai műfajnak egyaránt otthona. Története Az első színház az 1600-as évek elején nyitotta meg kapuit a nagyközönség előtt Teatro Nuovo néven. Az 1758-as átépítésnek köszönhetően nyerte el mai barokk formáját. Ekkor nevezték el Giovanni Paisielloról, a neves tarantói zeneszerzőről. 1867-ben a város tulajdonába került. A városatyák ekkor a teljes felújításáról döntöttek. A felújított színház 1870-ben nyitotta meg kapuit. A legutolsó jelentősebb restaurálási munkálatokra az 1990-es években került sor. Az egyszerű homlokzat egy gazdagon díszített, négyszintes nézőteret rejt. A patkó alakú nézőtér kiváló akusztikát biztosít. A Teatro Paisiello ma Salento legjelentősebb színháza és operaháza egyben. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. William, Dello Russo (2007). Lecce. Mondadori Electa S.p.a., Milano. ISBN 978-88-370-5384-0. Nyerges László: Puglia tartomány. Budapest: Dekameron Könyvkiadó. 2004. = Dekameron Útikönyvek, ISBN 963933156-2 Stefano, Ratti (2004). Apulien. Dorling Kindersley, London. ISBN 978-3-8310-0698-4. Zoë, Ross (2007). Puglia. Thomas Cook Publishing, Peterborough. ISBN 978-1-84848-074-2. Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6. Források Az intézmény honlapja Archiválva 2010. március 9-i dátummal a Wayback Machine-ben (olaszul)
Teatro comunale Giovanni Paisiello

Il Teatro Paisiello è un importante teatro di Lecce. Ospita sia il genere lirico che quello drammatico e spettacoli ed eventi di vario genere. È denominato "teatro bomboniera" per le piccole dimensioni e per lo stile. Il teatro sorge dove in precedenza era il Teatro Nuovo, costruito nel 1758 da Giovanni Battista Pinto sotto commissione del musicofilo Antonio Bernardini e del Barone di Vanze Gaetano Mancarella, che nel 1867 divenne proprietà della città. Il Comune decise quindi di rinnovarlo completamente. Il Teatro Paisiello fu infatti ricostruito per motivi patriottico-risorgimentali. La sua costruzione fu affidata all'architetto Oronzo Bernardini che utilizzò lo stile neoclassico allora in voga. Aprì le sue porte al pubblico nel 1870 proprio in concomitanza con gli importanti avvenimenti che porteranno all'Unità d'Italia (Presa di Roma, detta "Breccia di Porta Pia"). Fu poi intitolato a Giovanni Paisiello, il celebre compositore tarantino, uno dei maggiori rappresentanti del teatro operistico italiano del ’700. Il teatro rivestì una notevole importanza culturale per decenni fino a quando fu colpito dal degrado e non fu più considerato utile o agibile nel 1965. Dopo tentativi di recupero e fasi alterne, alla fine degli anni '90 del XX secolo fu ripristinato definitivamente agli antichi fasti. La semplice facciata nasconde una cavea a quattro piani riccamente decorata. La sala a ferro di cavallo garantisce un'acustica eccellente. Il teatro è impreziosito internamente ed esternamente da decorazioni artistiche e contiene opere e reperti collegati alla storia di importanti personaggi leccesi del mondo della musica. Attualmente ricopre un ruolo di primo piano nella scena culturale salentina e pugliese. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Teatro comunale Giovanni Paisiello Collegamenti esterni Sito ufficiale, su teatropubblicopugliese.it.