NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Санта-Марія-дель-Пополо

Санта-Марія-дель-Пополо (італ. Santa Maria del Popolo) — церква ордена августинців в Римі, від якої бере назву велика п'яцца (площа) дель Пополо. Короткі відомості Виникла на місці каплиці, побудованої біля тополі (Populus) біля північних воріт Риму папою Пасхалієм II. Нинішня будівля церкви зведена у 1472–1477 роках і розписана Пінтуріккйо; інтер'єр ґрунтовно оновлено Берніні за Олександра VII. Найбільший художній інтерес становлять п'ять прибудов церкви, які були побудовані як сімейні усипальні римської знаті та церковних сановників. Капелу Кіджі спроєктував Рафаель для свого покровителя Агостіно Кіджі. Мозаїчне оздоблення капели також належить Рафаелю, картини у вівтарі — Себастьяно дель Пьомбо. До розпису капели Черазі були залучені майстри раннього бароко — Аннібалє Каррачі і Караваджо; створені останніми полотна на теми з життя св. Петра належать до найзначніших творів італійського живопису XVII століття. Галерея Титулярна церква Церква Санта Марія дель Пополо є титулярною церквою, кардиналом-священиком з титулом церкви Санта Марія дель Пополо з 24 березня 2006 року, є польський кардинал Станіслав Дзівіш. У масовій культурі У церкві, зокрема в каплиці Кіджі, відбувається дія одного з епізодів роману-бестселера Дена Брауна «Янголи і демони» (2000). Примітки Джерела та література Anton Henze, «Kunstführer Rom», Philipp Reclam GmbH, Stuttgart 1994, ISBN 3-15-010402-5, Ст. 231—234
Мост на светия ангел

Мостът на свети Ангел (на латински: Pons Aelius; на италиански: Ponte Sant'Angelo), или само Свети ангел, е пешеходен древноримски мост над река Тибър в Рим, Италия. В древността мостът е наричан най-красивият на света. Построен е от император Адриан. Освещаването става през 134 г. Наричан е на императора Мост на Адриан или Мост на Елий (от пълното му име Публий Елий Траян Адриан), тъй като води до неговия мавзолей. През VI век, при папа Григорий I, близкият замък и мостът получават името Sant'Angelo (Свети ангел) заради легенда, че на покрива на замъка се е появил ангел, за да обяви края на чумата. Данте описва в своята „Божествена комедия“, че за християнския юбилей (опрощаване на греховете) през 1300 г. са добавени 2 алеи на моста. През 1450 г. перилата на моста не издържат наплива на поклонниците и се срутват в реката; мнозина от хората загиват. В отговор папата нарежда да се разруши древната триумфална арка, която била възпрепятствала изхода от моста. От XVI век е установен обичай да се окачват на моста телата на екзекутираните престъпници. Тогава на моста се появяват статуи на апостолите Петър (от Лоренцето, 1530 г.) и Павел (от Паоло Романо, 1463 г.), към които се добавят още 10 статуи на ангели. Днешното си име получава през XVII век, понеже води до архитектурния паметник замъка Сант Анджело (Свети ангел), а и заради намиращите се на него 10 статуи на ангели, сътворени от Джовани Лоренцо Бернини и негови ученици. Източници O’Connor, Colin (1993), Roman Bridges, Cambridge University Press, pp. 65f., ISBN 0-521-39326-4 Външни препратки The Waters of Rome: Tiber River Bridges and the Development of the Ancient City of Rome Архив на оригинала от 2008-09-16 в Wayback Machine. Ponte di Castel Sant'Angelo Virtual 360° panorama and photos Angels of the Passion, Beliefnet.com
Andělský most

Andělský most (italsky Ponte Sant'Angelo) spojuje oba břehy Tibery v Římě, proti Andělskému hradu. Byl zbudován asi v roce 134 císařem Hadriánem, který jej pojmenoval Pons Aelius. Na Andělský byl přejmenován v souvislosti legendami o andělovi a papeži sv. Řehoři. Po vyplenění Říma roku 1527 (Sacco di Roma) nechal papež Klement VII. upravit předmostí a osadit sochy sv. Petra a Pavla. Při triumfálním příjezdu Karla V. byl most (dočasně) vyzdoben sochami evangelistů a biblických patriarchů. Další úpravy zadal Klement IX. roku 1667 Berninimu. Ten zdi nahradil balustrádou, zesílil most a ozdobil jej deseti sochami andělů s pašijovými symboly, které z mostu činí obdobu křížové cesty. Seznam andělů Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Ponte Sant'Angelo na italské Wikipedii a Pont Saint-Ange na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Andělský most na Wikimedia Commons
Ponte Sant'Angelo

Ponte Sant'Angelo, oprindeligt Pons Aelius, er en romersk bro i Rom, Italien, der blev bygget i år 134 e.v.t. af den romerske kejser Hadrian (Publius Aelius Hadrianus), der går over Tiberen fra byens centrum til hans nyeopførte mausoleum, Castel Sant'Angelo. Brøn er beklædt med marmorfrådsten og spænder Tiberen i fem buer, hvoraf tre af de tilbageværende er romerske. Adgang til brøn er foregået via en rampe. I dag er det udelukkende en fodgængerbro, og den giver udsigt over Castel Sant'Angelo. Broen forbinder rioni i Ponte (der er navngivet efter broen) og Borgo, hvor broen hører administrativt til. Eksterne henvisninger Ponte Sant'Angelo på Structurae (engelsk) The Waters of Rome: Tiber River Bridges and the Development of the Ancient City of Rome Arkiveret 16. september 2008 hos Wayback Machine Ponte di Castel Sant'Angelo Virtual 360° panorama and photos. Satellite image Angels of the Passion Multimedia feature from Beliefnet.com
Anđeoski most

Anđeoski most (tal. Ponte Sant'Angelo), u antici Elijev most (lat. Pons Aelius), je most preko rijeke Tiber u Rimu. Dao ga je izgraditi rimski car Hadrijan 134. godine s funkcijom spajanja središta grada i novoizgrađenog carevog mauzoleja, danas Anđeoske tvrđave. Obložen je i ukrašen sedrenim pločama (travertin) i premošćuje Tiber s pet lukova. Most je sada isključivo pješački, povezuje gradsku četvrt Ponte (koja je dobila ime po samom mostu) i četvrt Borgo, kojoj most administrativno pripada. Iz njega se pruža dojmljiv pogled na Anđeosku tvrđavu. Povijest Most je u antici bio izgrađen od magmatske stijene peperina i obložen sadrenim pločama. Bio je to most s tri luka do kojih se dolazilo putem rampe s obale. Rampe su bile podbočene trima manjim arkadama na lijevoj obali prema gradskom središtu i dvjema na desnoj obali prema Hadrijanovom mauzoleju, no uništene su 1893. tijekom izgradnje obalnih bedema i zamijenjene modernim arkadama. Cestovni plašt je u središtu bio namijenjen kolnom prometu, a bočno su izgrađeni visoki pločnici s kamenim ogradama na obrubu. U srpnju 472. godine most su iskoristile gotske postrojbe magistra militum Ricimera u napadu na istočni dio grada koji je branio rimski car Antemije. U srednjem vijeku most je bio dio puta kojime su se hodočasnici kretali prema bazilici svetog Petra i bio je poznat i kao "Most svetog Petra" (lat.: pons Sancti Petri). U doba pontifikata pape Grgura Velikog u 6. stoljeću most mijenja ime u "Anđeoski most" (tal.: Ponte Sant'Angelo) po Anđeoskoj tvrđavi (izvorno Hadrijanovom mauzoleju). Tijekom jubileja 1450. godine urušile su se bočne kamene ograde pod pritiskom mnoštva hodočasnika i mnogi od njih pali su u rijeku Tiber. Ova je tragedija odnijela živote ukupno 172 osobe. Nakon tog događaja srušene su kuće na početku mosta kako bi se osigurao prostor za nesmetani prolaz hodočasnika. Izgrađene su i dvije male kružne kapelice, ali su srušene 1527. tijekom radova na fortifikacijama. Na trgu ispred lijeve obale Tibera nalazila se Piazza di Ponte (hrv. Mostov trg), na kojoj se nekada nalazila palača koju je dao sagraditi Bindo Altoviti. Ondje su se dugi niz godina izvršavale smrtne kazne i izlagala tijela osuđenika na mostu kao opomena za stanovništvo. Godine 1535. papa Klement VII. postavio je na početak mosta kipove svetog Petra i svetog Pavla, a kasnije su dodani kipovi četiriju evanđelista, te patrijarha Adama, Noe, Abrahama i Mojsija. Godine 1669. papa Klement IX. dao je izraditi novu ogradu po Berninijevom nacrtu iznad koje je postavljeno deset kipova anđela koji nose simbole Isusove muke. Kipove anđela su izradili Berninijjevi učenici pod njegovim ravnanjem. Od prethodnih kipova ostale su samo one koje prikazuju Petra i Pavla. Anđeli na mostu Galerija Izvori
Most św. Anioła

Most św. Anioła (wł. Ponte Sant'Angelo) – pięcioprzęsłowy most nad Tybrem w centrum Rzymu, przy Zamku Świętego Anioła. Oddany w 134 roku n.e. most został zbudowany przez cesarza Hadriana jako dojście do wzniesionego na prawym brzegu Tybru cesarskiego mauzoleum. Nazywano go początkowo mostem Eliusza (Pons Aelius) lub mostem Hadriana (pons Hadriani). Wzniesiona z peperynu i obłożona z zewnątrz trawertynem budowla liczyła oryginalne trzy przęsła o rozpiętości 18,39 m. Do mostu wiodły dwie rampy – na wschodnim brzegu z trzema przęsłami o rozpiętości 3, 3,5 i 7,59 m, na prawym z dwoma o rozpiętości 7,59 i 3,75 m. Szerokość mostu wynosiła 10,5 m. Był to wówczas najwspanialszy most rzymski, starannie wykończony i bogato zdobiony. Nazwa mostu została zmieniona na obecną podczas pontyfikatu Grzegorza I, jednocześnie z przemianowaniem Mauzoleum Hadriana na Zamek Świętego Anioła. W 1450 roku doszło do tragedii, gdy napierający tłum pielgrzymów zmierzających do Watykanu przełamał balustrady na moście. Zginęło wówczas ponad 200 osób. W XVI wieku na polecenie Klemensa VII na moście ustawiono rzeźby św. Piotra i św. Pawła oraz dwunastu patriarchów, wykonane przez Raffaello da Montelupo. Usunięto je w następnym stuleciu, zastępując zamówionymi przez papieża Klemensa IX figurami aniołów dłuta Berniniego i jego współpracowników. W 1892 roku w związku z umocnieniem brzegów Tybru most przebudowano, usuwając wiodące nań rampy. Z oryginalnej starożytnej konstrukcji zachowały się tylko trzy środkowe przęsła. Przypisy
Ponte do Santo Anjo

Ponte do Santo Anjo (em italiano: Ponte Sant'Angelo) ou Ponte Élio (em latim: Pons Aelius) é uma ponte sobre o rio Tibre, em Roma, construída entre 134 e 199 pelo imperador romano Adriano e, posteriormente, dedicada ao Arcanjo São Miguel. Localização A ponte se localiza sobre o rio Tibre, ligando o centro da cidade com o Castelo do Santo Anjo. Liga também as regiões de Ponte e Borgo. História A ponte era utilizada para que pedestres alcançassem a Basílica de São Pedro, o que originou o nome de "ponte de São Pedro" (pons Sancti Petri) usado até o século VII. O Papa Gregório I alterou o nome da ponte para "Santo Anjo", devido à lenda do Arcanjo São Miguel ter aparecido no topo do castelo que posteriormente lhe foi dedicado. Em 1450, devido ao grande influxo de peregrinos, a ponte ruiu, passando por um período de restauração. No século XVI, a ponte era usada para exibir corpos de executados. Durante o reinado do Papa Paulo III, foram adicionados 14 estátuas de anjos, criadas por Raffaello da Montelupo. Em 1535, o Papa Clemente VII usou o pedágio arrecadado para a construção de estátuas de São Pedro e São Paulo. Tempos depois, foram adicionadas estátuas dos quatro evangelistas e dos patriarcas (Adão, Noé, Abraão e Moisés). Em 1669, o Papa Clemente IX mandou construir um novo parapeito, desenhado por Gian Lorenzo Bernini, sobre o qual foram colocadas dez estátuas de anjos, representando a Paixão de Cristo. Referências Bibliografia Franco, Afonso Arinos de Melo (1982). Amor a Roma. [S.l.]: Ed. Nova Fronteira Colin O'Connor, Roman Bridges, Cambridge Univ. Press (1994) ISBN 0-521-39326-4 Ligações externas The Waters of Rome: Tiber River Bridges and the Development of the Ancient City of Rome Ponte di Castel Sant'Angelo - Panorama virtual da ponte Imagem de satélite Angels of the Passion - Apresentação multimídia dos anjos de Bernini
Ponte Sant'Angelo

Ponte Sant'Angelo, în antichitate Pons Aelius, este unul din podurile pietonale ale Romei, care leagă Castelul Sant'Angelo de centrul orașului. Istoric Primul pod a fost inaugurat în acest loc în anul 134, cu numele Pons Aelius, în onoarea împăratului Publius Aelius Hadrianus. Construcția facilita traversarea Tibrului din Câmpul lui Marte spre malul apusean al râului, adică spre zona transtiberină, unde s-a ridicat Mausoleul lui Hadrian, în proximitatea colinei Vatican. Actuala construcție datează din secolul al XVII-lea și a fost decorată de Gian Lorenzo Bernini. Note
Міст Сант-Анджело

Міст Сант-Анджело (італ. Ponte Sant'Angelo — міст Святого Ангола) — пішохідний міст через Тибр у Римі, побудований у 134 р. римським імператором Адріаном як міст Елія (лат. Pons Aelius). Оскільки міст вів до мавзолею Адріана (нині замок Сант-Анджело), римляни називали його мостом Адріана. Міст облицьовано травертином. У 1450 році поручні мосту не витримали напливу прочан, які поспішали на святкування до собору святого Петра і звалилися в річку; безліч прочан загинуло. У відповідь папа велів знести давню тріумфальну арку, яка нібито перекривала вихід з мосту. З XVI ст. встановився звичай вивішувати на мосту тіла страчених злочинців. Тоді ж на мосту з'явилися статуї апостолів Петра (роботи Лоренцетті, 1530) і Павла (роботи Паоло Романо, 1463), до яких з подачі Берніні додалося ще десять статуй ангелів. Дві статуї ангелів (оригінали) зберігаються в церкві Сант Андреа делле Фратте. Галерея Посилання Міст Святого Ангела у Structurae [Архівовано 4 жовтня 2007 у Wayback Machine.]
Lago di San Pellegrino

Il lago di San Pellegrino (lech de Sen Pelegrin in dialetto fassano) è un lago alpino di origine glaciale situato nei pressi del passo San Pellegrino nel comune di Moena, nel Trentino nordorientale. Descrizione Circondato da larici, il lago si trova all'altitudine di 1894 m s.l.m. all'interno di una morena glaciale, dominata dal Col Margherita, presso cui si raccolgono le acque che scendono dalla piattaforma porfirica sovrastante. Dal lago ha origine il rio San Pellegrino che scende per tutta la valle San Pellegrino con una pendenza media del 6,8%, sfociando dopo 10,3 km nell'Avisio nel centro di Moena. Fauna Nelle acque del lago sono presenti pesci salmerini e carpe. Sulle rive sono segnalati Podisma pedestris, Myrmica rubra e Tritone alpestre. Note Bibliografia Luigi Casanova, I laghi alpini. Biodiversità naturale, paesaggistica, culturale (PDF), in Atti del convegno laghi artificiali. Trento, 19 ottobre 2019, Trento, Associazione nazionale Italia Nostra, 2020, pp. 21-29. Gino Tomasi, I trecento laghi del Trentino, Artimedia-Temi, 2007, ISBN 8885114830. Voci correlate Passo San Pellegrino Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lago di San Pellegrino
Fabro

Fabro est une commune de la province de Terni en Ombrie (Italie). Administration Hameaux Carnaiola, Fabro Scalo, Poggiovalle Communes limitrophes Allerona, Cetona, Città della Pieve, Ficulle, Montegabbione, Monteleone d'Orvieto, San Casciano dei Bagni Jumelages Bas-en-Basset (France) Galerie Notes et références Portail de l'Ombrie
Fabro

Fabro település Olaszországban, Terni megyében. Lakosainak száma 2603 fő (2023. január 1.). Fabro Allerona, Cetona, Città della Pieve, Ficulle, Montegabbione, Monteleone d’Orvieto és San Casciano dei Bagni községekkel határos. Népesség A település népességének változása: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Fabro

Fabro is een gemeente in de Italiaanse provincie Terni (regio Umbrië) en telt 2745 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 34,3 km², de bevolkingsdichtheid is 80 inwoners per km². De volgende frazioni maken deel uit van de gemeente: Fabro Scalo. Demografie Fabro telt ongeveer 1114 huishoudens. Het aantal inwoners daalde in de periode 1991-2001 met 3,8% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie De gemeente ligt op ongeveer 364 m boven zeeniveau. Fabro grenst aan de volgende gemeenten: Allerona, Cetona (SI), Città della Pieve (PG), Ficulle, Montegabbione, Monteleone d'Orvieto, San Casciano dei Bagni (SI).
Fabro

Fabro é uma comuna italiana da região da Umbria, província de Terni, com cerca de 2.696 habitantes. Estende-se por uma área de 34 km², tendo uma densidade populacional de 79 hab/km². Faz fronteira com Allerona, Cetona (SI), Città della Pieve (PG), Ficulle, Montegabbione, Monteleone d'Orvieto, San Casciano dei Bagni (SI). Demografia Referências
Фабро

Фа́бро (итал. Fabro) — коммуна в Италии, располагается в регионе Умбрия, подчиняется административному центру Терни. Население составляет 2696 человек, плотность населения составляет 79 чел./км². Занимает площадь 34,55 км². Почтовый индекс — 5015. Телефонный код — 0763. Покровителем населённого пункта почитается святитель Мартин Турский. День памяти ─ 11 ноября. Примечания Ссылки Официальный сайт населённого пункта (итал.)
Фабро

Фабро (итал. Fabro) је насеље у Италији у округу Терни, региону Умбрија. Према процени из 2011. у насељу је живело 1028 становника. Насеље се налази на надморској висини од 262 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 2.906 становника. Партнерски градови Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Фабро

Фабро (італ. Fabro) — муніципалітет в Італії, у регіоні Умбрія, провінція Терні. Фабро розташоване на відстані близько 115 км на північ від Рима, 45 км на південний захід від Перуджі, 65 км на північний захід від Терні. Населення — 2886 осіб (2014). Щорічний фестиваль відбувається 11 листопада. Покровитель — святий Мартин. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 308 іноземців з 30 країн, серед них 195 громадян країн Євросоюзу та 3 громадяни України. Сусідні муніципалітети Аллерона Четона Читта-делла-П'єве Фікулле Монтегаббьоне Монтелеоне-д'Орв'єто Сан-Кашіано-дей-Баньї Див. також Список муніципалітетів провінції Терні Примітки
Kunsthistorisches Institut in Florenz

The Kunsthistorisches Institut in Florenz (KHI) is one of the oldest research institutions dedicated to the history of art and architecture in Italy, where facets of European, Mediterranean and global history are investigated. Founded in 1897 by a group of independent scholars, it has been under the auspices of the Max Planck Society since 2002, and is one of the few institutes of the Max Planck Society situated outside Germany. Approximately seventy scholars are currently employed at the institute, which is run by two directors, and the promotion of international young academics is high on its internal agenda. In addition to numerous individual research projects, those funded by third parties and numerous collaborations with international universities, museums and research institutes, Kunsthistorisches Institut in Florenz provides a platform for larger long and medium term projects whose subject matter ranges from Late Antiquity to the Modern Age. The institute's resources, including the library with over 360,000 volumes, some of which are extremely rare, over 1,070 ongoing journal subscriptions, and one of the most wide-ranging photographic libraries on Italian art, are available to researchers from all over the world, including part of the collection of Evelyn Sandberg-Vavalà. The institute also offers a programme of public academic events. History of the institute The idea of creating an art historical research institute in Florence was first discussed within a circle of academics, connoisseurs and artists gathered around the collector Baron Karl Eduard von Liphart. In the winter semester of 1888/89, August Schmarsow, professor of art history at Breslau, taught courses at various locations in Florence. Schmarsow is considered by many to be the prime initiator of the Kunsthistorisches Institut in Florenz. Library The library's books were removed by the Germans during World War II. After the war, many of the major collections looted from Italy were identified by the Monuments, Fine Arts and Archives service of the American military government and returned to their owners. The Collegio Rabbinico Italiano, the Kunsthistorisches Institut in Florenz, and the Deutsche Historische Bibliothek Rom were all returned, although not all were intact, to their owners in Italy. "These last two collections were seized by Hitler with the idea of re-establishing them in Germany." There is a photograph in the National Archives and Records Administration showing the unloading of some of these re-captured books. The caption reads: "The Kunsthistorisches Institut in Florenz, Library, is being unloaded at the Offenbach Archival Depot 9 July 1945. Three freight cars, 578 cases of books and catalogs of paintings, were brought from the Heilbronn salt mine in Württemburg-Baden where they were kept since brought from Italy." References External links Kunsthistorisches Institut in Florenz - Max-Planck-Institut (archive) Digital Photo Library
Chiesa di Santa Lucia in Pratis

La chiesa di Santa Lucia in Pratis è una tra le più antiche chiese della Valle di Ledro. Si trova in un'area pianeggiante tra Bezzecca e Tiarno di Sotto, nel comune di Ledro in Trentino. Fa parte della zona pastorale di Riva e Ledro dell'arcidiocesi di Trento e risale al XIV secolo. Storia La piccola chiesa era sicuramente esistente almeno a partire dal XIV secolo poiché le sue pareti interne vennero decorate a fresco in quel secolo e in quello successivo. La prima documentazione scritta che la menziona si trova in atti relativi ad una visita pastorale nel territorio che si svolse nel 1580 poi, nel corso del secolo seguente, fu oggetto di ampliamenti con l'erezione di una cappella laterale. Durante la terza guerra d'indipendenza italiana le forze garibaldine combatterono nelle vicinanze e l'occuparono per utilizzarla anche come loro rifugio. A testimonianza di quei fatti restano le numerose incisioni a graffito che vi fecero le truppe nel 1866. Attorno agli anni trenta del XX secolo, dopo un periodo di abbandono, venne restaurata in due diverse occasioni e nel 1938 venne arricchita di decorazioni la zona presbiteriale. L'ultima solenne consacrazione venne celebrata nel 1941. Altri interventi importanti vennero realizzati tra il 1975 ed il 1995 con la posa di una nuova pavimentazione in cotto, il rifacimento della copertura del tetto ed un restauro generale che ha riscoperto gli affreschi quattrocenteschi e i graffiti ottocenteschi lasciati dalle truppe garibaldine. Descrizione Esterni Lo storico luogo di culto si trova tra Tiarno di Sotto e Bezzecca. La semplice facciata è a capanna a due spioventi. La torre campanaria si alza direttamente dal tetto. Interni La navata all'intero è unica ed il presbiterio è leggermente sopraelevato. Vi sono conservati affreschi medievali tra i quali Madonna con Bambino e Santa Lucia. Il manto rosso della Madonna sembra voler ricordare la vicenda di Francesco Bussone, noto come conte di Carmagnola, che dopo essere stato capitano di ventura al soldo di varie signorie ed anche del ducato di Milano concluse la sua vita al servizio della Serenissima, che lo considerò un traditore e lo fece decapitare a Venezia il 5 maggio 1432. L'importanza delle opere artistiche conservate in Santa Lucia in Pratis venne sottolineata nell'agosto del 2019 da una visita notturna di Vittorio Sgarbi, presidente del Museo d'arte moderna e contemporanea di Trento e Rovereto. Note Bibliografia Aldo Gorfer, Le valli del Trentino: guida geografico-storico-artistico-ambientale: Trentino occidentale, Calliano (Trento), Manfrini, 1975, OCLC 876639446, SBN MOD0163021. Voci correlate Bezzecca Ledro Valle di Ledro Comunità Alto Garda e Ledro Chiese della Comunità Alto Garda e Ledro Regione ecclesiastica Triveneto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Santa Lucia in Pratis Collegamenti esterni Chiesa di Santa Lucia in Pratis, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Sgarbi in piena notte visita le chiese ledrensi, su giornaletrentino.it. URL consultato il 25 agosto 2022.