Stolnica sv. Hilarija in Tacijana, Gorica

Metropolitska stolnica svetega Hilarija in Tacijana (italijansko Cattedrale metropolitana dei Santi Ilario e Taziano Martiri), v Gorici je stolnica Nadškofije Gorica in glavni kraj katoliškega bogoslužja mesta. Običajno jo imenujejo enostavno Goriška stolnica (italijansko Duomo di Gorizia). Zgodovina V prvih stoletjih svoje zgodovine, po letu 1001, je bila Gorica, vsaj z verskega vidika, odvisna od župnije Salcano, takrat Castrum Syliganum, danes Solkan, predmestja Nove Gorice v Sloveniji. Ta vas je bila verjetno naslednica rimskega naselja, ki je bilo v uporabi skozi ves srednji vek; župnija je bila nato pod jurisdikcijo oglejskega patriarhata. Z rastjo goriških prerogativov, ki so iz vila, kot so jo imenovali leta 1001, leta 1210 pridobili pravico do tedenskega trga, nato pa leta 1307 mestne pravice, se je povečal tudi cerkveni pomen naselja. Od 13. stoletja je imel Salkan vikarja, ki je skrbel za Gorico. Leta 1398 je bila v bližini gradu zgrajena cerkev Santo Spirito. V 15. stoletju se je govorilo o plebsu de Salcan alias Goricia. Leta 1455 je bila ustanovljena župnija svetih Hilarija in Tacijana. Konec stoletja dokumenti omenjajo plebs de Goritia. Takrat se je pojavilo vprašanje, kako najti primerno lokacijo za vse te urade: izbrana je bila parcela južno od današnjega trga Piazza Cavour, takrat imenovana Piazza del Comune. Lokacija je gledala na ta trg in je gostila tudi prej omenjeni tedenski trg. Na tem zemljišču – prej cerkveni lasti – ni dejansko stala niti ena sama stavba, temveč po besedah ​​Sergia Tavana »prava konstelacija verskih stavb«. Med njimi je bila glavna posvečena svetemu Hilariju, drugemu oglejskemu škofu in mučeniku. O tej stavbi ni veliko znanega, razen da je morala stati tam, kjer stoji sedanji prezbiterij, da je obstajala že leta 1314 in da je leta 1342 patriarh Bertrand podelil Albertu II., goriškemu grofu, dovoljenje za postavitev oltarja na tem mestu. Ob tej cerkvi je bila leta 1365 zgrajena kapela, posvečena sveti Ani, vendar se je od nje le malo ohranilo, saj so jo leta 1866 delno porušili, da bi naredili prostor za cesto. Leta 1471 je bila zgrajena kapela Sant'Acazio, najbolje ohranjeni del, verjetno na pobudo močne družine von Graben. Leta 1497 je bil tja postavljen kenotaf zadnjega goriškega grofa Leonarda. Kasneje je umrl v Lienzu in je tam še vedno pokopan. 16. stoletje se je začelo s prehodom mesta k Habsburžanom. Širjenje protestantizma, ki je ogrožalo goriško cerkev, je zahtevalo ukrepe: leta 1571 je Gorica postala naddiakonat. Med letoma 1682 in 1702 je cerkev doživela radikalno baročno prenovo: zlasti Giulio Quaglio je naslikal vrsto fresk, ki so bile kasneje med prvo svetovno vojno izgubljene. Leta 1751 je Gorica po razgradnji patriarhata postala sedež nadškofa. Del oglejske zakladnice je prešel v goriško cerkev, ki je bila močno obogatena. Število oltarjev se je povečalo, predvsem zaradi donacij plemiških družin. Med prvo svetovno vojno je utrpel veliko škodo: leta 1928 so ga vrnili v bogoslužje, o čemer priča plošča na zunanji strani, v sedanji obliki. Opis Zunanjost Sedanja zunanjost cerkve je v veliki meri zasnoval Emilio Karaman, ki ga je navdihnil Maks Fabiani: delo je bilo končano leta 1924. Zvonik je bil zgrajen v 16. stoletju in je bil prvotno pokrit s kupolo, ki jo je leta 1865 nadomestil sedanji piramidasti zvonik. Okoli leta 1920 je bil zvonik odprt z okni s stebrički. Fasada je dvokapna s segmentom timpanona. Osrednji portal krasita dva pilastra. Nad konzolo je kip Madone iz leta 1887. Na vrhu strehe je dvoročen križ, ob straneh katerega sta dva okrnjena obeliska. Ob osrednjem portalu sta dva stranska vhoda. V vseh primerih so vrata lesena in v njih so bronasti protomi dvanajstih apostolov. Na južni strani stavbe izstopata angel z zvitkom iz leta 1471 in sončna ura, ki jo je leta 1778 izdelal Giuseppe Barzellini; na severni strani, ki je obrnjena proti ulici Via Marconi, plošča obeležuje obnovo stavbe po prvi svetovni vojni. Notranjost Vstopajoče v cerkev pozdravlja štukaturni okras; na levi so v zlati barvi vgravirana imena vseh goriških nadškofov. Ladje imajo preprostejše štukature; številne so pravzaprav okvirji za freske, ki vojne niso preživele. Prostor med stebri daje prostoru svetlost, ki je v nasprotju s temo starejših (gotskih) delov cerkve. Prižnica je v glavni ladji: kronogram, skrit v napisu Largo ILLustrIssIMae nobILItatIs Dono nam sporoča, da izvira iz leta 1711 in je bila postavljena na zahtevo mestnega plemstva. Sprva so jo pripisovali Pasqualu Lazzariniju (ki je delal tudi na drugih delih v stavbi), nekateri znanstveniki pa jo zdaj pripisujejo Angelu De Puttiju, učencu padovanskega Orazia Marinalija in samemu domačinu iz Padove. Na prižnici marmorni reliefi med drugim prikazujejo svetnike Gregorja, Avguština, Ambroža in Hieronima, pa tudi sveto Terezijo Avilsko, sveto Marijo Magdaleno in sveto Agneso. Prezbiterij Pri vhodu v prezbiterij visi srebrna svetilka furlanske šole iz leta 1845. Ta nadomešča prejšnjo, ki jo je podarila Marija Terezija, a je bila ukradena leta 1830. Takoj za njo je povojni oltar z ambonom in balustrado. Nad njim sta kipa dveh svetih mučencev iz Ogleja, ki sta bila del večje skupine, poškodovane med vojno. Sveti lok datira iz leta 1526; izgubil je freske iz 18. stoletja, ohranil pa je originalne poznogotske kapitele z zavitimi listi. Strop prezbiterija ima več reber, ki se raztezajo iz konzolnih nosilcev ali pilastrov. Freske so delo Enrica Mianija. Šele po zaslugi novejših raziskav je bilo mogoče glavni oltar z nekaj gotovosti pripisati Giovanniju Pacassiju, ki ga je zgradil med letoma 1705 in 1707. Bogato je okrašen s polikromiranim marmorjem: pod čebulasto kupolo je več figur, ki niso vse identificirane, vključno s svetnikoma Antonom in Frančiškom. Tabernakelj izvira iz druge polovice 18. stoletja. Kipa svetnikov Hilarija in Tacijana ter dva angela pripisujejo Pietru Baratti. Na zadnji steni je platno Giuseppeja Tominza z Devico Marijo, obrnjeno proti svetnikoma Hilariju in Tacijanu, iz leta 1823. Parterje za kanonike in škofovski stol poživlja trinajst prizorov, ki prikazujejo verze iz Očetovca: to je delo Giuseppeja Bernardisa, ki jih je izklesal med letoma 1834 in 1836. Na stenah zgoraj epigrafi spominjajo na prehod ali delo različnih papežev (vključno z Janezom Pavlom II., ki je 2. maja 1992 potoval skozi Gorico). Kapela Sant'Acazio Je se na koncu desne ladje, poleg prezbiterija. Zgrajena je bila po naročilu nekega Micheleja, kaplana Santo Spirito, leta 1471. Nedvomno je najbolje ohranjen poznogotski prostor v cerkvi: ima štirikraki zvezdasti obok, kombiniran s križnim obokom. V središču oboka so simboli evangelistov, v segmentih pa šestnajst angelov, ki igrajo glasbo. Doživela je različne preobrazbe: do leta 1918 je bila zakristija, nato pa so v 1820-ih porušili ločitev od desne ladje in vanjo namestili krstni kamen in oltar Sant'Anne, ki je bil v istoimenski kapeli in izvira iz 14. stoletja. Ta oltar hrani slike sardinskega umetnika Annibala Strate iz 19. stoletja. Leta 2014 je bil oltar svete Ane odstranjen, da bi poudarili prvotno gotsko arhitekturo, in podarjen župnijski cerkvi San Gottardo v Marianu del Friuli. V stene je vdelanih več nagrobnikov. Iz kapele vodijo stopnice v kripto, kjer počiva petnajst goriških nadškofov. Zakristija Do nje je mogoče priti neposredno iz kapele Sant'Acazio. V zakristiji je oltar svetega Petra na stolu iz 18. stoletja, ki so ga tja prenesli leta 1925 iz desne ladje. Verjetno ga pripisujejo družini Pacassi, prav tako Čudežni požirek rib, upodobljen v antependiju. Na voljo je tudi oltarna slika Giuseppeja Battiga iz leta 1841, ki prikazuje svetega Petra, obdanega s Pavlom in Katarino Aleksandrijsko. Na steni so portreti nadškofov: portret nadškofa Josepha Wallanda (umrl leta 1834) je delo Giuseppeja Tominza. Desna ladja V desni ladji je trenutno pet oltarjev, nekoč pa jih je bilo kar sedem. Prvi, od zadaj, je posvečen Trem kraljem, ki ga je naročila družina Formentini, in vsebuje kopijo slike Madone iz Montesanta. Ima oltar v obliki žare in živahno dekoracijo. Naslednji oltar je posvečen svetemu Jožefu in je bil zgrajen na pobudo družine Antonelli-De Grazia, katere grb jih spominja. Sledi nagrobnik Ane Marie Formentini de Rochpach, ki je umrla leta 1619. Tretji oltar je posvečen svetemu Jožefu in je bil zgrajen na pobudo družine Antonelli-De Grazia, katere grb jih spominja. Vsebuje oltarno sliko Giuseppeja Battiga iz leta 1844 (sveti Jožef, dete Jezus in kerub); kronogram pa nam pove, da oltar sega v leto 1713. Naslednji je oltar Oznanjenja, znan tudi kot oltar artesianov (obrtnikov), postavljen leta 1680: v njem je oltarna slika beneške izdelave, morda delo učenca Palme Mlajšega. Zadnji oltar, Imena Jezusovega ali Duš, delo istoimenske bratovščine, hrani oltarno sliko s sveto Terezijo Deteta Jezusa, delo E. Gallija (1929), ki je nadomestila prejšnjega, uničenega med vojno. Na tleh je več nagrobnikov iz 17. in 18. stoletja. Leva ladja Od vhoda, ki nadaljuje proti zadnjemu delu, takoj opazite nagrobnike iz 17. in 18. stoletja, tako kot v drugih delih cerkve. Prvi oltar, na katerega naletite, oltar Križanega, je bil zgrajen na pobudo družine Torriani leta 1588. Antependij prikazuje Veroniko, ki briše obraz Kristusu, padlemu pod križem, morda delo G.B. Zipperle, in datira v konec 18. stoletja. Naslednji oltar je bil zgrajen na zahtevo Bratov krščanskega nauka, njegov kronogram pa ga zlahka datira v leto 1713. Antependij prikazuje angela varuha, ki ga podpirajo kerubi. Oltar je prej gostil oltarno sliko angela varuha, ki je zdaj v zakristiji. Na njegovem mestu stoji svetnik Frančišek Fulvia Monaija iz leta 1985. Tretji oltar je verjetno iz 17. stoletja, antependij pa ima živahno paleto marmorja. Oltarna slika, delo Giuseppeja Battiga (1843), prikazuje Trojico, ki krona Blaženo Devico. Zadnji oltar, ki nosi grb družine Orzone, je posvečen svetnikoma Fabianu in Sebastjanu iz začetka osemnajstega stoletja; oltarna slika je verjetno iz konca šestnajstega stoletja. Kapela Najsvetejšega Kapela Najsvetejšega ali Kapela Zakramenta je znana že od leta 1342, vendar je bila prenovljena, zaradi česar je njena sedanja oblika popolnoma drugačna od prvotne: izvira približno iz leta 1866. Stoji na koncu leve ladje in je dolga leta služila kot nekakšna predsoba Kapeli Zaklada, od katere je bila ločena z ograjo, ki je varovala sam zaklad. Ker je zaklad zdaj shranjen drugje, z njo tvori en sam prostor. Strop je poslikal Antonio Paroli; po različnih prevlekah in restavracijah so bile njegove freske dokončno odstranjene leta 1908. Ograja je delo Francesca Bense. Zadaj na desni je krilo iz 18. stoletja, ki je nekoč predstavljalo glavni oltar, preurejen iz drugega dela cerkve. Med različnimi nagrobniki izstopa kenotaf, ki prikazuje Leonarda, zadnjega goriškega grofa. Tja je bil postavljen leta 1497, pred grofovo smrtjo (1500), in pokopan v Lienzu; delo je kamnoseka Vita, verjetno iz Gorice. Ostali nagrobniki so skoraj vsi iz 16. stoletja. Zakladnica Prvotni del goriškega zaklada je omejen na nekaj pozlačenih lesenih doprsnih kipov (ki prikazujejo svetnike Hilarija, Tacijana in Štefana) in dva relikviarja, ki vsi izvirajo iz poznega 15. stoletja. Večina goriškega zaklada izvira iz oglejskega zaklada, ki je bil, tako kot patriarhalna škofija, razdeljen med Videm in Gorico. Ta pomemben del vključuje predvsem kose iz 13. stoletja, pa tudi kose izpred in po tem času. Kasneje sta ga darovala Marija Terezija in Karel X. Velik del je bil izgubljen zaradi kraje. Gradivo ni odprto za javnost, saj ni več shranjeno v katedrali. Načrti za razstavljanje dragocenih umetniških del so zaradi pomanjkanja sredstev zastali. Vir Sergio Tavano, Il Duomo di Gorizia, Istituto di Storia Sociale e Religiosa, Gorizia 2002. Glej tudi Nadškofija Gorica Carlo Roberto Maria Redaelli Cerkev svetega Ignacija Cerkev svetega Ivana Cerkev svetega Roka Zunanje povezave Il duomo sul sito del comune di Gorizia