NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Frédéric Mistral

Frédéric Mistral (Maillane, 8 de setembro de 1830 — Maillane, 25 de março de 1914) foi um escritor francês em língua occitana ou provençal. Seus pais se chamavam François Mistral e Adélaide Poulinet. Começou a ir à escola bastante tarde, aos nove anos. Entre 1848 e 1851, estuda direito em Aix-en-Provence e se converte em cantor da independência da Provença e sobretudo do provençal, "primeira língua literária da Europa civilizada". De volta a Maillane, Mistral se une ao poeta Roumanille, e ambos se convertem nos artífices do renascimento da língua occitana. Juntos fundam o movimento do félibrige, que permitiu promover a língua occitana com a ajuda de Alphonse de Lamartine: este movimento acolherá todos os poetas occitanos expulsos da Espanha por Isabel II. Com sua obra, Mistral reabilita a língua provençal, levando-a às mais altos cumes da poesia épica: a qualidade desta obra se consagrará com a obtenção dos prêmios mais prestigiosos. Sua obra principal foi Mirèio (Mireia) à que dedicou oito anos de esforços. Publicou-a em 1859. Em oposição ao que seria a ortografia habitual Mistral teve que ceder à imposição de seu editor, Roumanille, e optar por uma grafia simplificada, que desde então se chama "mistraliana", em oposição à grafia "clássica" herdada dos trovadores. Mireia conta o amor de Vincent e da bela provençal Mireia. Esta história é equiparável à de Romeu e Julieta. Charles Gounod fez uma ópera com este tema em 1863. Além de Mireia, Mistral é autor de "Calendal", "Nerte", Lis isclo d’or ("As Ilhas de Ouro"), Lis oulivado ("As olivadas"), "O poema do Ródano", obras todas elas que servem para que se lhe considere o maior dos escritores em língua provençal. Mistral recebeu o Nobel de Literatura de 1904, junto a José Echegaray y Eizaguirre. Com o custo do prêmio criou o Museu Arlaten em Arles. Casado com Marie-Louise Rivière, não teve filhos e morreu em 25 de março de 1914 em Maillane. Principais obras Mirèio (1859) Calendau (1867) Coupo Santo (1867) Lis Isclo d'or (1875) Lou Tresor dóu felibrige ou Dictionnaire provençal-français, (1879) Nerto, romance (1884) La Rèino Jano, drama (1890) Lou Pouèmo dóu Rose (1897) Moun espelido, Memòri e Raconte ou Mes origines (1906) Discours e dicho (1906) La Genèsi, traducho en prouvençau (tradução de Livre de la Genèse, 1910) Lis óulivado (1912) Proso d’Armana (posthume) (1926, 1927, 1930) Contes de Provence, colectânea de obras publicadas no L’Almanach provençal e L’Aiòli, coligidas por Françoise Morvan na tradução francesa de Pierre Devoluy, edições Ouest-France, colecção « Les grandes collectes », 2009 ISBN 978-2737347511. Ver também Félibrige Língua occitana Língua provençal Ligações externas «Perfil no sítio oficial do Nobel de Literatura 1904» (em inglês)
Фредерик Мистрал

Фредерик Мистрал (фр. Frédéric Mistral; Мајан, 8. септембар 1830 — Мајан, 25. март 1914), био је новопровансалски пјесник. Биографија Фредерик Мистрал је рођен у Мајану (фр. Maillane), градићу на ушћу Роне. Оснивач је и главни представник књижевне школе тзв. фелибрижа (фр. félibrige), чији је задатак био обнова и одржање провансалског језика (фр. langue d'oe) и подизање његовог значаја до књижевног језика, а Мистрал је томе задатку посветио читав свој живот и пјеснички рад. Године 1855. Мистрал је заједно са Руманијом (Roumanille) и другим провансалским пјесницима започео издавање алманаха (часописа) поезије и прозе Armana Prouvençau. Поријекло из старе провансалске породице само му је допринијело већем ангажовању у тематској обради његових пјесничких остварења: опјевао је славну прошлост Провансе и њену природу, а живот и сељаке у њиховој једноставности с патријархалним обичајима. Да би потакао чување тих вриједности основао је 1899. године музеј обичаја и живота Провансалаца. У француској књижевности име Мистрала, уз Ламартина (Lamartine) и Жама (Jammes), најоригиналнија је персонификација пјесничке провинције: он је у центру Провансе стекао и сачувао наклоност и фамилијарну навику код публике. Као интелектуалца антидрајфусовца Морас га је довео у „Лигу француске отаџбине“. Умро је 25. марта 1914. године. Када је ријеч о његовим дјелима у формално-поетичком смислу, треба нагласити да је хеленистичко знање, стечено у младости, изразио у сликовитом пејзажу родне Провансе, а своје сељаке настојао идеализовати. У том погледу створио је строфу са специфично мистраловском инвенцијом, и баш због такве форме ниједан провансалски пјесник послије Мистрала није се усудио преиначити је. Та призната оригиналност оличена је у двама спјевовима Миреј (Mireille/Mirèio) и Каландал (Calendal/Calendau). Први је идилична поема из провансалске прошлости, објављена 1859, а други је изашао из штампе 1867. године. Написао је и Златна острва (Lis Isclo d'Or), збирку лирских пјесама, коју је објавио 1875. године. Са лириком се јавио и 1912. (Lis Oulivado). У његовој књижевној оставштини је и једна трагедија. За своју пјесничку оригиналност награђен је 1904. године Нобеловом наградом за књижевност, коју је подијелио са шпанским драмским писцем Ечегарајом-и-Еисагиром. Француски историчар књижевности Албер Тибоде, међу многобројним значајнијим књижевним студијама, 1930. године објавио је и једну сјајну монографију о Мистралу: Mistral ou la République du soleil. Спољашње везе Биографија Фредерика Мистрала (језик: енглески) Биографија Фредерика Мистрала Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (29. јануар 2009) (језик: француски)
Frédéric Mistral

Frédéric Mistral, occitanska Frederi Mistral, född 8 september 1830 i Maillane, Bouches-du-Rhône, död 25 mars 1914 i Maillane, Bouches-du-Rhône, var en fransk occitanskspråkig poet. Han blev, tillsammans med José Echegaray, nobelpristagare i litteratur 1904. Biografi och författarskap Mistral kom från en välbärgad familj och behövde aldrig arbeta för sitt uppehälle. Han studerade juridik vid universitetet i Avignon i Provence och läste då bland annat för Joseph Roumanille som skrev provensalsk lyrik och blev Mistrals inspiratör och vän. Mistral intresserade sig mycket för den sydfranska språktraditionen och blev ledare för Feliberförbundet som grundades 1854 för bevarandet av provensalskt språk och kultur. Mistral arbetade sedan inom rörelsen till sin död 1914. Han skrev själv sin poesi på den provensalska dialekten av det romanska occitanska språket och lade ner tjugo års arbete på sin Lou Tresor dou Felibrige, en provensalsk ordbok. Hans poesi lär vara utmärkande inte bara för sitt annorlunda och vackra språk utan även för att han lyckats fånga den provensalska folksjälen i ord. Betydelse Flicknamnet Mireio, på franska Mireille, introducerades av Mistral, som funnit namnet i en lokal legend; han använde det som namn på hjältinnan i sitt versepos, men ville också ge sin guddotter namnet. Prästen som skulle döpa barnet vägrade dock först att godkänna namnet, med hänvisning till att det inte var ett kristet namn. Då påstod Mistral att Mireio var en occitansk variant av det bibliska namnet Mirjam, och eftersom han var den store auktoriteten när det gällde det occitanska språket tordes prästen inte säga emot honom. Verseposet Mireio ligger till grund för operan Mireille av Charles Gounod. Utmärkelser 5033 Mistral - asteroid uppkallad efter Frédéric Mistral. Bibliografi Episka dikter Mireio (1859) Calendau (1867) Lou Pouemo dou Rose (1897) Diktsamling Nerto (1884) Självbiografi Moun espelido: Memori è raconte (1906) Lexikon Lou Tresor dou Felibrige provensalsk ordbok i 2 volymer (1878) Svenska översättningar Mirèio : provensalisk dikt / på svenska återgifven af Carl Rupert Nyblom. Stockholm: Bonnier. 1904. Libris 1727799 Mirèio : provençalsk dikt. Del 1, (Sånger 1-3) / bemyndigad öfversättning af Augusta Ljungqvist. Uppsala: Almqvist & Wiksell. 1904. Libris 2187329 Sången om Rhône / svensk tolkning, inledning och kommentarer av Ebbe Linde. Forumbiblioteket ; 140. Stockholm: Forum. 1964. Libris 1996227 Se även Gabriela Mistral – Chilensk författare som tog sitt namn efter Frédéric Mistral. Referenser Externa länkar Nobelprize.org, Nobelpriset i litteratur 1904 Nobelprize.org, Frédéric Mistral – Biografi
Фредерік Містраль

Фредері́к Містра́ль (фр. Frédéric Mistral, окс. Frederic Mistral/Mistrau; 8 вересня 1830, Майян — 25 березня 1914, там само) — провансальський поет і лексикограф. Лауреат Нобелівської премії з літератури за 1904 рік. Життя і творчість Після низки невеликих п'єс окситанською (провансальською) мовою він написав знамениту сільську поему «Мірей» («окс. Miréio», 1859, з французьким перекладом), яку дуже тепло зустріли, і котра й отримала премію Французької академії. Сюжет поеми він згодом переробив на оперне лібрето, до якого Шарль Гуно написав музику, опера «Мірей» («фр. Mireille»). Містраль був один з головних організаторів руху фелібрів і співробітників «Revue félibrienne», друкованого органу, який відстоював літературну самобутність Провансу. Незважаючи на розбіжність із класичними нормами, орфографія та інші особливості мови «Мірей» були «за правом шедевра» покладені в основу виробленої фелібрами літературної норми окситанської мови. Містраль також написав поему «Calendeau, pou é mo nouveau» (1867), збірку віршів «Lis isclo d'or» (1875), тлумачний словник — багате зібрання матеріалу з окситанської мови «Скарбниця фелібріжа» («Lou Tresor dou félibrige», 1879–1886), повість у віршах «Nerto» (1884), трагедію «Reino Jano» (1890), поему «Pouèmo dóu Rose» (1897), книгу віршів «Oulivado» (1912) та інші твори. Твори Mirèio (Mireille) (1859) Calendau (1867) Lis Isclo d'or (1875) Nerto, nouvelle (1884) La Rèino Jano, drame (1890) Lou Pouèmo dóu Rose (1897) Moun espelido, Memòri e Raconte (Mes mémoires) (1906) Discours e dicho (1906) La Genèsi, traducho en prouvençau (1910) Lis óulivado (1912) Lou Tresor dóu Felibrige (1878—1886), dictionnaire provençal-français ou dictionnaire de la langue d'oc moderne Proso d'Armana (posthume) (1926, 1927, 1930) Coupo Santo (1867) Українські переклади Роман у віршах Містраля «Мірейо» переклав українською М. Литвинець. Переклад опубліковано в Києві в 1980 році. Див. також Фелібри 5033 Містраль — астероїд, названий на його честь. 594 Мірей — астероїд, названий на честь його роману. Література (фр.) Frédéric Mistral, Mémoires et Récits, Julliard. Прямий доступ через електронну бібліотеку Gallica Les écrivains célèbres, Tome III, le XIXe s et le XXe siècles, Editions d'art Lucien Mazenod. Mauron, Claude, 1993, Frédéric Mistral, Paris, Seuil. Примітки Посилання Бакалавреат Містраля в місті Нім у 1847 році (фр.) Mirèlha <Mirèio> (окс.) Mireille (французький переклад поеми)
Molí arrosser de San Sabba

El Molí arrosser de San Sabba és un museu de Trieste (Itàlia). Abans de ser un museu va ser un edifici industrial construït el 1913 per a la manipulació de l'arròs, utilitzat a partir de l'ocupació nazi d'Itàlia el mes de setembre de 1943 com a camp de presoners. Per a guerrillers partisans, presos polítics i jueus era l'avantsala de la deportació als camps nazis. També va servir magatzem de béns saquejats i com espai per a l'execució d'ostatges. El 1944 fins i tot s'hi va posar en funcionament un crematori. El 1965, el molí d'arròs de Sant Sabba va ser declarat Monument Nacional per Decret del President de la República i el 1975 fou restaurat i convertit en museu. El 5 de setembre de 1938, seguint l'exemple del III Reich alemany, Itàlia aplicava un conjunt de lleis racials en contra de la població jueva. El feixisme de Mussolini controlava tota la societat i reprimia els seus opositors en presons i camps de concentració. L'alineament entre Roma i Berlín durant la Segona Guerra Mundial va provocar que Itàlia fos atacada repetidament per l'aviació aliada. La primavera de 1943, els exèrcits anglès i nord-americà van desembarcar a Sicília i el mes de juliol Mussolini era arrestat. Com a conseqüència, Itàlia va ser ocupada progressivament per l'exèrcit alemany i es creà la República Social Italiana, de caràcter feixista, a la zona nord del país. Davant la repressió alemanya contra la població, sorgí un moviment de resistència partisana al nazisme que dugué a terme sabotatges i donà suport a l'exèrcit aliat que alliberaria el país. Referències
Risiera di San Sabba

La Risiera di San Sabba (del italiano, El molino de San Sabba) se considera el único campo de concentración nazi ubicado en el Reino de Italia. Historia La "Risiera di San Sabba" es un conjunto de edificios industriales construidos en el barrio de San Sabba, en la periferia de la ciudad italiana de Trieste, en los que, tras el armisticio del 8 de septiembre de 1943 durante la Segunda Guerra Mundial, los camisas negras fascistas lo convirtieron en campo de detención, de tránsito a la deportación y de eliminación de prisioneros de guerra y civiles, siendo también empleado como depósito para los bienes materiales requisados. Fue equipado en 1944 con un horno crematorio, el único del género en Italia y, según las estimaciones, escenario de la ejecución de entre 3.000 y 5.000 personas. Tras la expulsión de los nazis y la retirada de los fascistas, la ciudad fue dividida entre los aliados y el lugar brevemente utilizado como prisión por las fuerzas partisanas yugoslavas hasta su clausura definitiva. En 1975, tras la declaración como Monumento Nazionale Italiano en 1965 y la adaptación de las instalaciones, fue inaugurado el Museo Cívico de la Risiera. En abril de 1976, el tribunal del proceso contra los oficiales responsables del campo condenó al único imputado con vida, el comandante Joseph Oberhauser, a cadena perpetua. Bibliografía Comuna de Trieste. «Risiera Today». Archivado desde el original el 9 de abril de 2008. Consultado el 12 de abril de 2007. Véase también Trieste Enlaces externos Fotos relacionadas
Risiera di San Sabba

La Risiera di San Sabba (en slovène: Rižarna pri Sveti Soboti ; en français : Rizerie de San Sabba) était un camp de concentration et de transit dans la ville de Trieste en Italie, tenu par les Nazis pendant la Shoah en Italie. Les historiens estiment qu’entre 3 000 à 5 000 personnes y furent assassinées et qu'entre 20 000 à 25 000 prisonniers y furent internés avant de transiter vers d’autres camps. Historique Il s'agissait principalement d'un camp d'internement pour les prisonniers politiques et d'un camp de transit pour les juifs avant de les envoyer principalement en direction d'Auschwitz. Situé à proximité de la Yougoslavie occupée, il accueillait également des otages raflés au sein des communautés slovènes et croates. Ce fut le seul camp italien équipé d'une chambre à gaz où les autorités allemandes massacrèrent au gaz (gaz d'échappement d'autocars) et d'un four crématoire. D'autres prisonniers furent fusillés. On y emprisonna notamment l'écrivain Boris Pahor avant qu'il soit déporté en Alsace (Camp de concentration de Natzweiller-Struthof), puis en Allemagne (Dachau, Mittelbau-Dora et Bergen-Belsen). Josef Oberhauser en fut le commandant. Dans les années 1950, le camp servit de camp de transit pour les Italiens fuyant les territoires annexés par la Yougoslavie communiste. En 1913 lors de sa construction, le camp était à l'origine une usine de décorticage du riz (d'où le nom "risiera") et actuellement le camp est utilisé comme musée pour témoigner de son passé. Dans la culture Claudio Magris, écrivain (1939-), Classé sans suite, traduit par Jean et Marie-Noëlle Pastureau, Gallimard, coll. L'Arpenteur, 2017 Voir aussi Bibliographie Ferruccio Folkel. La risiera di San Sabba, Milano, Biblioteca Universale Rizzoli, 2000. (ISBN 8817175072) Articles connexes Shoah en Italie Fascisme et question juive Histoire de l'Italie fasciste Massacres des foibe Camps de concentration oustachis Liens externes (it) Site officiel (it) « La Risiera di San Sabba - Trieste » Portail de la Seconde Guerre mondiale Portail du nazisme Portail du judaïsme Portail du Frioul-Vénétie Julienne Portail de l’histoire Portail de l’Italie Portail de la Shoah
Risiera di San Sabba

Risiera di San Sabba was een concentratiekamp in het Italiaanse Triëst. Vaak wordt het kamp foutief aangeduid als een vernietigingskamp, omdat het beschikte over een crematorium. Vanaf 1936 valt een enorme toename van het antisemitisme en de vervolging van politieke tegenstanders en Slovenen in de stad waar te nemen. De in Triëst geboren Odilo Globocnik, actief in de Operatie Reinhard, werd in 1943 van Lublin overgeplaatst naar Triëst. Hij kwam in september 1943 in de stad aan. Als Höhere SS-führer en Polizeiführer van het Adriatische Küstenland gaf hij leiding aan de SS in de vervolging van Joden, politieke tegenstanders en partizanen in de regio. Hij kon daarbij steunen op ruim negentig voormalige medewerkers uit zijn Operatie Reinhard-tijd in het bezette Polen. Het concentratiekamp "Risiera di San Sabba", een leegstaande oude rijstpellerij ("risiera" in het Italiaans) aan de rand van Triëst, werd gebruikt als gevangenis en sinds oktober 1943 als interneringskamp (Polizeihaftlager). Eveneens betrokken was Erwin Lambert, de bouwer van de crematoria in de tot de Operatie Reinhard behorende vernietigingskampen Bełżec, Sobibór en Treblinka, alsook de zes crematoria in de tot de Operatie T4 (Tiergarten 4) behorende euthanasie-inrichtingen (in Brandenburg-Görden, Grafeneck, Hartheim, Sonnenstein an der Pirna, Bernburg en Hadamar). Hij kreeg de opdracht voor Risiera di San Sabba een crematorium te bouwen. Dit kwam begin 1944 gereed. Tussen oktober 1943 en 1945 werden in Risiera di San Sabba ongeveer 25.000 mensen, voornamelijk partizanen maar ook Joden, "verhoord". Tussen 3.000 en 5.000 mensen werden er vermoord, deels door inzet van gaswagens. Tegelijkertijd gold het ook als doorgangskamp naar kampen in Duitsland. De activiteiten werden gestaakt toen in april 1945 de Sloveense en Joegoslavische partizanen Triëst dreigden in te nemen. Onder druk van deze dreiging werden de schoorsteen en ovens op 29 april 1945 opgeblazen. De inrichting werd in 1965 tot monument verklaard.
Risiera di San Sabba

Risiera di San Sabba é um conjunto de edifícios industriais localizado em Trieste, na Itália, utilizado como campo de concentração para detenção política de Setembro de 1943 a 29 de Abril de 1945. Embora em território da República Social Italiana, a região estava sob controle direto do Terceiro Reich, com o nome de Zona di operazione dell'Adriatisches Küstenland, por ser considerada zona de operações bélicas. Calcula-se que 5000 pessoas tenham morrido neste local. Ver também Críticas ao Negacionismo do Holocausto Dia Internacional da Lembrança do Holocausto Fascismo Guetos judeus na Europa Lista dos campos de concentração e extermínio nazistas Nazismo Nazifascismo
Ризиера-ди-Сан-Сабба

Ризиера-ди-Сан-Сабба (итал. Risiera di San Sabba) — нацистский концентрационный лагерь. Создан в сентябре 1943 года в северо-итальянском городе Триест, недалеко от сегодняшней границы со Словенией. За годы войны в этот лагерь попали около 25 000 человек, от 3000 до 5000 из которых были замучены и убиты. История Здание было построено в 1913 году и было предназначено для вылущивания риса (отсюда название итал. Risiera). Осенью 1943 года нацисты организовали здесь лагерь для евреев, партизан, политических и других заключённых. В центральном здании лагеря находилась казарма для солдат СС из Германии и Италии. Многие из узников были депортированы в другие лагеря: Дахау, Маутхаузен, Освенцим, количество убитых в Рисиере оценивается между 3 000 и 5 000 человек. 4 апреля 1944 года в концлагере Рисиера появился крематорий, в котором в первый же день эксплуатации были сожжены трупы 70 человек, расстрелянных днём раньше в Опичине. В ночь с 29 на 30 апреля 1945 года отступающие перед партизанами нацисты взорвали здание крематория, чтобы скрыть следы своих преступлений. Под завалами были найдены три бумажных мешка из-под цемента, наполненных пеплом и костями. Через 30 лет после окончания Второй мировой войны, в апреле 1976 года, был завершён процесс над руководителями концлагеря Ризиера-ди-Сан-Сабба. Однако главные обвиняемые: гамбургский адвокат Дитрих Аллерс (August Dietrich Allers) и мюнхенский пивовар Йозеф Оберхаузер (Josef Oberhauser) не могли быть выданы Италии, так как соглашение об экстрадиции относилось только к преступлениям, совершенным после 1948 года. Аллерс умер до вынесения приговора в марте 1975 года. Оберхаузер был приговорён к пожизненному заключению заочно, умер через три с половиной года в ноябре 1979 в Мюнхене. В 1965 году здание Ризиеры было объявлено национальным памятником, а с 1975 года на территории тюрьмы действует городской музей Ризиера-ди-Сан-Сабба. См. также Глобочник, Одило Тонелли, Вирджиния Примечания Ссылки Ризиера-ди-Сан-Сабба на официальном сайте Photos: The Risiera di San Sabba, I, A Teacher’s Guide to the Holocaust, University of South Florida Risiera di San Sabba, deathcamps.org (англ.)
Risiera di San Sabba

Risiera di San Sabba var ett nazistiskt koncentrationsläger i utkanten av Trieste i norra Italien. I juli 1943 landsteg de allierade i södra Italien och den 8 september samma år kapitulerade de italienska fascisterna under Benito Mussolini. Norra Italien förblev dock under tysk överhöghet. SS-Gruppenführer Odilo Globocnik, som tidigare hade lett Nazitysklands förintelseprogram i Polen, Operation Reinhard, utnämndes till Högre SS- och polischef i området Adriatisches Küstenland och anlände till Trieste i mitten av september. Tillsammans med Globocnik kommenderades 92 personer till Trieste; alla hade de erfarenhet från Nazitysklands ”eutanasiprogram” Aktion T4 samt Operation Reinhard. Under kodnamnet ”Einsatz R” förföljdes, torterades och mördades judar, partisaner och politiska motståndare. Referenser ”Risiera di San Sabba”. http://www.deathcamps.org/sabba/index.html. Läst 6 oktober 2015. Se även Arbetsläger Koncentrationsläger Lista över koncentrationsläger Märken för fångar i nazistiska koncentrationsläger Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Risiera di San Sabba.
Santa Dorotea

Santa Dorotea is an ancient Catholic church in the Diocese of Rome served by the Conventual Franciscan friars. It was first attested to in a papal bull of Pope Callistus II in 1123, being referred to under its first dedication of San Silvestro alla Porta Settimiana. History In 1445, it was recorded under the double dedication of SS Silvestro e Dorotea, the latter, Dorothea of Caesarea, being an obscure martyr of Caesarea in Cappadocia (modern Kayseri, Turkey) who might have been killed in the early 4th century if she existed at all. In 1475 the church was rebuilt and given full parochial status, and the relics of St Dorothy were enshrined here by Giuliano De Datis, the parish priest, in 1500. In 1517, St Cajetan founded the Oratory of Divine Love in the sacristy. This is considered to have been a major event in the beginnings of the Catholic Counter-Reformation. In 1566, the church was re-listed under the present dedication and the first free public school in Europe was opened in 1592 by St Joseph Calasanz in the house next door, the first school of the Piarist Order of priest educators. In 1727, the parish was suppressed, and in 1738 the church was granted to the Friars Minor Conventual. They demolished it again, and rebuilt it as the chapel of their new convent on the site. The rebuilding was entrusted to Giovanni Battista Nolli by Giovanni Carlo Vipera, Minister-General of the Conventuals. The parish was re-erected in 1824, and the church restored and re-consecrated in 1879. On 12 June 2014, it was established as a titular church by Pope Francis with Javier Cardinal Lozano Barragán, president emeritus of the Pontifical Council for Pastoral Assistance to Health Care Workers, as its first Cardinal-Priest having served 10 years as a cardinal-deacon. List of Cardinal-Priests Javier Cardinal Lozano Barragán (12 June 2014 – 20 April 2022) Jorge Enrique Jiménez Carvajal (27 August 2022 – present) References