NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kluis van Santa Maria della Stella

De Kluis van Santa Maria della Stella (Italiaans: Eremo di Santa Maria della Stella) is een voormalig Byzantijnse klooster in een grot in het Italiaanse dorp Pazzano. Geschiedenis Het klooster wordt voor het eerst vernoemd in de Griekse codex van Parijs (598). Volgens de katholieke overlevering zou de kerk ontstaan zijn in 1562, toen een schip langs de Calabrese kust voer met een madonna-beeld aan boord. Ter hoogte van Monasterace priemde een zonnestraal door de wolken die de grot van Monte Stella aanwees. Het marmeren beeld werd afgeladen en op een ossenkar gehesen. Bij aankomst in de grot, ontsprong er spontaan een bron. Toen het water in twee kruiken werd opgevangen, geraakten deze nooit gevuld, hoewel het water bleef stromen, vandaar dat er zowel aan het water als aan de grot miraculeuze krachten worden toegekend. Vastgeklampt aan de hellingen van de gelijknamige berg, ligt deze kluizenaarskerk van Santa Maria Della Stella in een diepe en suggestieve grot, waar nog voor het tijdstip vermeld in de legende de Heilige Maria werd vereerd. Het dorpje Pazzano telt 605 inwoners en was in de tijd van de Bourbons (18de-19de eeuw) het grootste centrum van ijzerertswinning van het hele zuiden van Italië. Bij de inval van de Saracenen in de 11de eeuw vluchtte Cristodulo, het hoofd van het Byzantijnse klooster, naar Griekenland en eens de inval voorbij keerde zijn opvolger Paolo terug naar de streek, maar de meeste manuscripten van het klooster werden overgebracht naar Stilo. In 1522 werd het klooster een heiligdom waarna het Mariastandbeeld hier werd geplaatst. Het werk zou van de hand van de Siciliaanse beeldhouwer Rinaldo Bonanno zijn. Zo werd het oorspronkelijk Byzantijnse klooster geleidelijk een katholieke kerk en verdwenen geleidelijk de oorspronkelijk Byzantijnse fresco's, hoewel er hier en daar nog sporen van te zien zijn. De toegang naar de grot leidt langs een lange trap van 62 treden, uitgehouwen in de rots. Naast het standbeeld bevinden zich in het heiligdom enkele schilderijen van de Onbevlekte Ontvangenis, de Heilige Drievuldigheid en de Aanbidding der Koningen. Bijzonder is ook het fragment van een 10de- tot 11de-eeuws Byzantijns fresco dat de Heilige Maria van Egypte afbeeldt terwijl ze de eucharistie ontvangt van de monnik Zosimus. Feestdag Jaarlijks wordt op 15 augustus vanuit Pazzano ter ere van Maria Hemelvaart een bedevaart naar het Heiligdom gehouden.
Ermitage du Saint-Esprit

L'ermitage du Saint-Esprit (italien : Eremo di Santo Spirito a Majella) est un ermitage catholique situé dans la commune de Roccamorice, dans la Province de Pescara et la région des Abruzzes, en Italie. Histoire L'ermitage Notes et références Bibliographie (it) Micati Edoardo, Eremi d'Abruzzo. Guida ai luoghi di culto rupestri, Pescara, Carsa Edizioni, 2000 (ISBN 88-85854-74-5), « Santo Spirito a Majella, Roccamorice (PE) », p. 12-19. Voir aussi Parc national de la Majella Liens externes (it) « Eremo/monastero di S. Spirito della Maiella », Parc national de la Majella (consulté le 30 avril 2016). Portail de l’architecture chrétienne Portail du monachisme Portail du catholicisme Portail des Abruzzes
Eremo di Tizzano

Il santuario del Santissimo Crocifisso alla Parrocchia dei SS. Giovanni Battista e Benedetto di Tizzano, più noto semplicemente come Eremo di Tizzano, è una chiesa della località omonima di Casalecchio di Reno, nella città metropolitana di Bologna. Storia La costruzione del monastero iniziò nel 1655 per volere dei monaci camaldolesi. I lavori terminarono solo nel 1741 circa, quando la chiesa fu consacrata a san Benedetto. Nel 1799 la vecchia chiesa di Tizzano, intitolata a san Giovanni Battista, fu chiusa dal direttorio francese e la chiesa dell'Eremo divenne una parrocchia al suo posto. La nuova parrocchia ebbe così due santi protettori: san Benedetto, a ricordo della comunità monastica, e san Giovanni Battista, antico titolare. Collocazione L'Eremo si trova a Tizzano, piccola frazione di soli 14 abitanti del comune di Casalecchio di Reno. Sorge su un colle alto 243 m s.l.m., da cui si gode uno splendido panorama che spazia su tutta la pianura bolognese. Si può scorgere sulla destra la valle del Reno, di fronte il Santuario di San Luca e, in assenza di foschia, fino al Monte Mario e a Badolo. Descrizione All'esterno presenta uno stile barocco bolognese semplice ed elegante. Sul lato sinistro dell'edificio si erge il campanile, costruito nel 1724 e un tempo abitato dal Priore. I resti di due delle originarie diciassette celle per i monaci eremiti sono visibili nell'ampio prato sul retro. Da lì si può inoltre accedere a una chiesina secondaria, una sorta di cantina consacrata, che al tempo della seconda guerra mondiale servì da rifugio. All'interno, la navata unica, alta e luminosa, è circondata da sei cappelle laterali, collegate fra loro da stretti passaggi e decorate da opere pittoriche di ottima fattura. L'opera d'arte più importante conservata all' interno è un crocifisso ligneo situato nella seconda cappella a sinistra, databile alla seconda metà del XVI secolo. Alla base del crocefisso è riposto un reliquiario che, secondo la tradizione, custodirebbe frammenti della Vera Croce ed altre reliquie. Celebrazioni La piccola parrocchia di Tizzano festeggia il suo crocifisso il 3 maggio. Nel caso in cui cada di venerdì i festeggiamenti hanno una particolare solennità. Voci correlate Casalecchio di Reno Villa Marescalchi Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su eremo di Tizzano Collegamenti esterni Eremo di Tizzano, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Eremo di Tizzano, su TourER - portale del patrimonio culturale dell'Emilia-Romagna, Segretariato regionale del Ministero della cultura per l'Emilia-Romagna.
Еремо ди Тицано (Болоња)

Еремо ди Тицано (итал. Eremo di Tizzano) је насеље у Италији у округу Болоња, региону Емилија-Ромања. Према процени из 2011. у насељу је живело 13 становника. Насеље се налази на надморској висини од 248 м. Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Медији везани за Еремо ди Тицано на Викимедијиној остави „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Виверження вулкану Етна (1669)

Виверження вулкана Етна 1669 року — найбільше зареєстроване виверження цього вулкану на східному узбережжі Сицилії, Італія. Після кількох тижнів сейсмічної активності, яка завдала шкоди місту Ніколозі та іншим населеним пунктам, у ніч проти 11 березня на південно-східному схилі Етни утворилася вулканічна тріщина. 11 березня активізувалися ще кілька тріщин, викинувши пірокластичні породи і тефру, які випали на Сицилію і скупчилися, утворивши 158-метровий шлаковий конус Монті Россі . Лава натекла на південь від жерла, поховавши під собою низку поселень та сільськогосподарських угідь у березні та квітні, і зрештою покрила 37—40 км². Місцеві жителі втікли до Катанії у пошуках притулку. На початку квітня лава почала наближатися до міста і незабаром досягла міських мурів, що викликало паніку та втечу мешканців. Стіни втримали лаву, яка почала стікати в Іонічне море. За два тижні частина потоку все ж таки проникла в Катанію, але не завдала великої шкоди. Виверження закінчилося у липні. Про жертви виверження 1669 року нічого не відомо, але багато міст, частина Катанії та сільськогосподарські угіддя були знищені потоком лави та землетрусами, що супроводжували виверження. Посилання Azzaro, Raffaele; Castelli, Viviana. Materiali per un catalogo di terremoti etnei dal 1600 al 1831 : [італ.]. — Quaderni di Geofisica. — Istituto Nazionale di Geofisica e Vulcanologia, 2015. — Vol. 123. — ISSN 1590-2595. Blong, Russell J. Volcanic hazards : a sourcebook on the effects of eruptions : [англ.]. — Academic Press. — Sydney, 1984. — ISSN 0-12-107180-4. Bonaccorso, Alessandro; Calvari, Sonia; Coltelli, Mauro; Del Negro, Ciro; Falsaperla, Susanna, eds. Mt. Etna: Volcano Laboratory : [англ.]. — Geophysical Monograph Series. — Washington, D. C. : American Geophysical Union, 2004. — Vol. 143. — ISBN 978-0-87590-408-5. Branca, Stefano; De Beni, Emanuela; Proietti, Cristina. The large and destructive 1669 AD eruption at Etna volcano: reconstruction of the lava flow field evolution and effusion rate trend : [англ.]. — Bulletin of Volcanology. — 2013. — No. 694 — Vol. 75, no. 2 (10 February). — ISSN 1432-0819.
Capanna Regina Margherita

Capanna Margherita je horská chata nacházející se na vrcholu hory Signalkuppe (italsky Punta Gnifetti; 4554 m) ve Walliských Alpách v Itálii. Její současná kapacita je 80 lůžek v 15 pokojích a 20 míst ve společné noclehárně. V chatě je instalována laboratoř na zkoumání vlivu výšky na člověka (rentgen, centrifuga, echokardiograf, lednice apod.). Napájení tohoto aparátu obstarává generátor. Konstrukce Chata je 20,5 m dlouhá, 8 metrů široká a 7 metrů vysoká. Dřevěná konstrukce je k vrcholu hory ukotvena 18 ocelovými lany o průměru 12 mm. Celkově bylo na novodobou rekonstrukci chaty potřeba 12 000 hodin práce a 60 letových hodin vrtulníku. Historie První verze chaty byla dokončena 18. srpna 1893 a stála tehdy 17 904 lir. Tehdy se jednalo o malý domek. Již v té době byla ve vlastnictví CAI (Club Alpino Italiano). Její stavbu umožnila zafinancováním italská královna Margherita. Ona sama dokonce vystoupila při slavnostním otevření na vrchol Signalkuppe (Punta Gnifetti). Chata poskytla nocleh takovým osobnostem jako např. papeži Piu XI., americkému prezidentu Johnu F. Kennedymu a italské hlavě státu Sandru Pertinimu. Během doby však chata potřebovala zvětšit, protože nestačila náporu návštěvníků toužících zkusit nocovat ve výšce nad 4 500 m. Dnešní podoba chaty je z roku 1980. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Capanna Regina Margherita na Wikimedia Commons https://web.archive.org/web/20070817232112/http://www.monterosa4000.it/rifugio2.htm – komplexní informace o chatě v Italštině
Refugio Margherita

El refugio Reina Margherita (en italiano Capanna Regina Margherita) es un refugio de montaña guardado situado en los Alpes, en la frontera entre Suiza e Italia. Está ubicado en la cima del Signalkuppe, una de las cumbres más altas del macizo del Monte Rosa. Su altitud es de 4.549 metros, siendo así el refugio más alto de Europa. Fue inaugurado el 18 de agosto de 1893 por la reina Margherita y es propiedad del Club Alpino Italiano. Durante todo el año hay una sala abierta donde caben diecinueve personas, y entre junio y mediados de septiembre está abierta la totalidad del refugio, aumentando su capacidad a setenta. Este refugio es muy usado por montañeros que hacen ascensiones y travesías por las cimas del macizo del Monte Rosa. Véase también Signalkuppe Monte Rosa Club Alpino Italiano Enlaces externos Página web oficial del refugio (en italiano)
Cabane Reine-Marguerite

La cabane Reine-Marguerite (en italien : capanna Regina Margherita) ou simplement cabane Margherita, est un refuge de haute montagne qui s'élève à 4 554 ou 4 558 mètres d'altitude, sur le sommet de la pointe Gnifetti dans le massif du mont Rose, lequel se trouve à la frontière italo-suisse, mais le bâtiment est placé entièrement en territoire italien par une convention bilatérale conclue en 1941. Il constitue le refuge le plus élevé d'Europe, ainsi que l'observatoire fixe le plus élevé du monde. Histoire Une première cabane fut inaugurée le 18 août 1893, le jour où Marguerite de Savoie, reine d'Italie, s'y rendit pour y passer une nuit, escortée par une équipe de guides de montagnes gressonards et d'Alpins. Le coût de la construction fut de 17 094 lires, avec un impôt d'entrée d'une lire, payée aussi par le directeur des travaux. Ce refuge-laboratoire joua un rôle très important pour les recherches du médecin, physiologiste et archéologue italien Angelo Mosso, sur la médecine à haute altitude au début du XXe siècle. En 1907, un second centre de recherches est construit à 2 901 m, au col d'Olen, près du col des Salati (it). La cabane originale fut abattue en 1979, et remplacée par le refuge-laboratoire. La structure actuelle dispose de 70 lits et est particulièrement fréquentée en été (mois de juillet et août). La cabane est aussi le siège de la bibliothèque « Italo Grassi », de la section du Club alpin italien de Varallo Sesia, sans doute la plus élevée d'Europe. Inaugurée le 6 août 2004, cette bibliothèque dispose dans un premier temps de 160 volumes reçus gratuitement de plusieurs maisons d'édition, aussi bien que d'autres revues et publications. Aujourd'hui elle compte plus de 350 volumes. La cabane appartient au Club alpin italien, qui s'occupe également de sa gestion. Accès On peut rejoindre la cabane depuis la cabane Giovanni Gnifetti, ou bien depuis le refuge Ville de Mantoue (it). Il faut remonter d'abord le glacier du Lys, à gauche de la Pyramide Vincent (4 215 mètres) et le Balmenhorn (4 167 mètres). On atteint ensuite le col du Lys (4 153 mètres), à la frontière entre l'Italie et la Suisse. Après avoir dépassé le col, il faut passer à gauche du Ludwigshöhe (4 342 mètres), et de la pointe Parrot (4 436 mètres). On rejoint le col Gnifetti (4 454 mètres), qui sépare la pointe Gnifetti de la pointe Zumstein (4 563 mètres). Du col Gnifetti, on accède ensuite rapidement à la cabane Reine-Marguerite. Notes et références Annexes Articles connexes Liste de refuges des Alpes Mont Rose Cabane Giovanni Gnifetti Vallée du Lys Liens externes Site du refuge Page du site de la Région autonome Vallée d'Aoste dédiée à la Haute Route no 2 Portail de la montagne Portail des Alpes Portail de l’alpinisme et de l’escalade Portail du Piémont
Capanna Regina Margherita

A Capanna Regina Margherita a Monte Rosa-masszívum Punta Gnifetti csúcsán, mintegy 4554 méteres tengerszint feletti magasságban álló alpesi menedékház és tudományos kutatóhely. Európa legmagasabban fekvő menedékháza. A Club Alpino Italiano által épített első épületet 1893-ban avatták fel, és Savoyai Margit olasz királynéról nevezték el, aki a hivatalos megnyitás előtt, 1893. augusztus 18–19-én éjszakázott a menedékházban. Története A Club Alpino Italiano küldöttgyűlése 1889. július 14-én hagyta jóvá egy 4500 méter fölötti menedékház megépítésének tervét, amely egyszerre szolgálhatta az alpinisták és a tudományos kutatók munkáját. A helyszínként 1890-ben a Punta Gnifettit választották ki. Az előre elkészített épületelemeket előbb öszvérekkel, majd emberi erővel szállították fel a hegyre, ahol a menedékházat összeállították. A menedékházat 1893. szeptember 4-én avatták fel. Néhány héttel korábban, augusztus 18–19-én Savoyai Margit királyné is megszállt benne. 1899-ben meteorológiai megfigyelőtoronnyal bővítették; a helyszínen Angelo Mosso fiziológus is végzett magashegyi kutatásokat. 1903-ban a Nemzetközi Akadémiai Tanács a létesítményt tudományos szempontból jelentős intézményként ismerte el. Az eredeti épület az 1970-es évekre jelentősen elhasználódott. Az új menedékház építését 1977-ben kezdték meg, és az új épületet 1980. augusztus 30-án avatták fel. Tudományos kutatás és meteorológiai megfigyelések A Capanna Regina Margherita kezdettől fogva nemcsak alpinista menedékhelyként, hanem tudományos kutatóhelyként is szolgált. Az első meteorológiai megfigyelőállomás 1899-ben kezdte meg működését, és 1958-ig végzett méréseket, elsősorban a nyári időszakban. A mai automata meteorológiai állomás 2002-ben kezdte meg működését, és az ARPA Piemonte üzemelteti. Az állomás levegő-hőmérsékletet, légnyomást, szélsebességet, szélirányt, széllökéseket, valamint napsugárzási adatokat mér. A menedékházban működő laboratórium magashegyi fizikai, glaciológiai és meteorológiai kutatásokat is támogat. Az ARPA Piemonte a Capanna Margheritát Európa legmagasabban fekvő fizikai-meteorológiai obszervatóriumaként tartja számon. Létesítmény és megközelítés A menedékház 70 fő elszállásolására alkalmas, emeletes ágyas szobákkal. Étteremmel és bárral, közös mosdókkal, elektromos világítással, 220 voltos hálózati árammal, internet-hozzáféréssel és könyvtárral rendelkezik. A téli helyiség 10 férőhelyes. A menedékház 2002-ben megszerezte az UNI EN ISO 14001 környezetirányítási tanúsítványt. A megközelítése magashegyi, gleccseren vezető útvonalakon történik. A Capanna Gnifetti felől a Lys-gleccseren át mintegy 4–5 óra, a svájci Monte Rosa-hüttétől a Grenz-gleccseren keresztül körülbelül 5 óra az út. A megközelítés magashegyi felszerelést és alpintechnikai tapasztalatot igényel. Jegyzetek Források Hivatalos honlap Tenczer Gábor: Ennél magasabbra nem építettek házat Európában
Cabana Rainha Margarida

A Cabana Rainha Margarida (em italiano: Capanna Regina Margherita), que pertencete ao clube alpino italiano, é um refúgio de montanha no Pico Gnifetti, um dos picos do Monte Rosa, e o mais altos refúgio dos Alpes. História A Cabana Rainha Margarida foi inaugurada a 18 de Agosto de 1893 aquando da visita da da rainha Margarida de Saboia, rainha de Itália que aí passou uma noite e lhe deixou o nome. Refúgio-laboratório, teve um papel importante no estudo da medicina de altitude por Angelo Mosso. Aí se encontra também a biblioteca Italo Grassi. Referências «Página oficial» «Rifugio Capanna Regina Margherita» (em italiano). Consultado em 1 de março de 2013
Etnápolis

Etnapolis é um centro comercial polifuncional, projetado do arquiteto romano Massimiliano Fuksas. Aberto em 2006, é atualmente a maior estrutura comercial do sul da Itália e um dos maiores da Europa. Foi construído no território do município de Belpasso (província de Catânia), às margens da estrada Catânia-Paternò. Com fácil acesso, o centro comercial é referência para toda Sicília oriental É o quinto maior centro comercial da Itália com uma superfície de cerca de 105000 m² que se estende por mais de um quilômetro. Referências Ligação externa Página oficial (em italiano)
EuroPark Milano Idroscalo

EuroPark Milano Idroscalo ist ein Freizeitpark in Segrate (Lombardei, Italien), der 1965 als Luna Euro Park eröffnet wurde. Der Park wurde zwischenzeitlich auch unter den Namen Europark Idroscalo und Luna Park Idroscala betrieben. Achterbahnen Ehemalige Achterbahnen Weblinks Homepage des Parks (italienisch) EuroPark Milano Idroscalo in der Roller Coaster DataBase Einzelnachweise
Europark Idroscalo Milano

L'Europark Idroscalo Milano è un luna park permanente situato nel comune di Segrate, nelle immediate vicinanze di Milano e del suo Idroscalo. Storia Il parco aprì per la prima volta nel 1965 con il nome di Lunapark Milano, per soli 45 giorni. Il successo registrato da questa prima apertura indusse ad allargare, nel 1966, l'apertura a due mesi e a tre mesi nel 1967. Nel 1968 il parco fu dotato di illuminazione notturna, estendendo la sua apertura anche al mese di settembre. Nel 1970 il Lunapark Milano adottò l'attuale orario, apertura sette giorni su sette da marzo a settembre e tutti i fine settimana durante il resto dell'anno divenendo un parco permanente. L'incremento della popolarità portò a una conseguente crescita delle installazioni e delle attrazioni che influirono anche sull'aumento dei costi. I concessionari si impegnarono a pagare affitti più alti alla direzione del parco ma negli anni le divergenze fra le parti divennero tali che nel 2003 il parco chiuse apparentemente in maniera definitiva. Un cambio nella proprietà e una nuova direzione portarono nel 2004 alla riapertura del parco sotto l'attuale nome di Europark Idroscalo Milano. La nuova proprietà ha portato un rinnovamento nelle attrazioni, permesso dalle nuove tecnologie dell'industria del settore, come non si vedeva da 20 anni. Attrazioni Le attrazioni sono varie e destinate a clienti di tutte le età. Esistono inoltre vari luoghi di ristoro (tre ristoranti, una pizzeria ed una birreria) e shopping. Un elenco non esaustivo delle attrazioni include: Per i più piccoli: Brucomela Tappeti elastici Baby kart Giostra bambini Giostra lagunare Giostra cavalli Water ball Trenino Mini seggiolini Mini autoscontro Mini avio Bad River, discesa su gommoni Scivolo (Taboga) Per i più grandi: Horror house Ruota panoramica Condor, una torre alta 30 metri su cui si alzano degli otto volanti Treno fantasma (Casa degli orrori) Flume Ride, percorso acquatico su tronchi Otto volante Casa degli specchi Go kart / Bowling Autoscontro Giostra seggiolini Giostra aeroplani Galeone Music Express Matterhorn Super Frisbee Il luna park nei media Nel 2016 nel parco sono state girate numerose scene del film Fuga da Reuma Park, interpretato dai comici Aldo, Giovanni e Giacomo e da loro diretto insieme a Morgan Bertacca. Note Voci correlate Luna Park LunEur Luna Park (Coney Island) di Coney Island Tibidabo (parco di divertimento) Giardini di Tivoli Hamburger Dom Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Europark Idroscalo Milano Collegamenti esterni Sito ufficiale dell'Europark Idroscalo di Milano
Ex badia di San Paolo di Razzuolo

L'ex badia di San Paolo di Razzuolo si trova nel comune di Borgo San Lorenzo. Storia e descrizione Nei primi anni del secondo millennio san Giovanni Gualberto fondò numerosi edifici religiosi che ospitarono eremiti, tra cui, il terzo da lui fondato, fu il monastero con la chiesa di Razzuolo, tra il 1035 e il 1047, che ospitò il beato Teuzzone e i monaci dell'ordine vallombrosano. La presenza di un gruppo monastico è confermata da due bolle papali del 1115 e del 1198. I monaci si dedicarono al lavoro dei campi nonché all'allevamento di ovini con produzione di formaggi, modificando l'economia del territorio, rendendo migliore la vita agli abitanti della zona. La chiesa fu soppressa nel 1782 e poi radicalmente manomessa. Vi è ricordata per una Immagine del Santissimo Crocifisso, risalente all'epoca del fondatore. Della chiesa, tagliata dal passaggio della via Faentina, resta la parte centrale, anche se invertita nell'orientamento, come si può vedere dal bel portale in pietra, oggi dietro l'altare. Note Bibliografia Gaspero Righini Mugello e Val di Sieve, note e memorie storico-artistico-letterarie, Firenze, Tipografia Pierazzi, 10 ottobre 1956 Marco Pinelli, Romanico in Mugello e in Val di Sieve, Empoli, Editori dell'Acero, 1994, pp. 247–251 Fabrizio Scheggi, L'alba del feudalesimo, Borgo San Lorenzo (Firenze), 2024 -ISBN 9791221052558 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ex badia di San Paolo Collegamenti esterni Fonte: scheda nei "Luoghi della Fede", Regione Toscana, su web.rete.toscana.it.