NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Casa Panigarola

La casa Panigarola (ou casa dei Panigarola), également connue comme le palazzo dei Notai (palais des Notaires), est un bâtiment historique de la ville de Milan, en Italie. Elle occupe le côté sud-ouest de la piazza Mercanti, centre de la cité milanaise à l'époque médiévale. Histoire Ce monument tire son nom de la Maison des Panigarola, famille de notaires originaire de Gallarate, et qui en fut le propriétaire jusqu'en 1741. Le bâtiment servit donc de siège notarial, dont le rôle était intimement lié au palazzo della Ragione qui lui est contiguë, et où des procès se tenaient. Description Le palais est implanté sur le côté sud-ouest de la Piazza Mercanti. Si sa structure d'origine remonte à la commune médiévale de Milan, le bâtiment fut en grande partie reconstruit au XVe siècle dans le style gothique. La façade fut dessinée par Giovanni Solari en 1466 et intensivement restaurée en 1899 par Luca Beltrami. Une nouvelle restauration, plus mineure, fut réalisée en 1967, sous la supervision de Antonio Cassi Ramelli. Sur le sol du portique se trouve un remarquable relief orné d'un biscione, emblème de Milan lors du règne des Sforza. Une plaque datée de 1448 constitue un autre élément remarquable de la décoration du palais. Cette plaque, signée par Tommaso da Caponago, avocat au XVe siècle, avertit le lecteur des périls que comporte le fait de recourir à la loi pour résoudre les conflits. Notes et références Bibliographie (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Casa Panigarola » (voir la liste des auteurs). O.P. Melano, Milano di terracotta e mattoni, Mazzotta, 2002 A. Lanza et M. Somarè, Milano e suoi palazzi - Porta Vercellina, Comasina e Nuova, Libreria Milanese Articles connexes Piazza Mercanti Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Milan
Casa dei Panigarola

La Casa dei Panigarola è un palazzo storico di Milano, situato in piazza dei Mercanti. Descrizione La Casa dei Panigarola è l'edificio che chiude il quarto lato della Piazza Mercanti in Milano. In questo edificio ha avuto sede l'"Ufficio degli Statuti" che provvedeva alla registrazione e trascrizione dei decreti ducali, degli atti pubblici e a determinare le categorie degli atti privati. L'ufficio, in privilegio ereditario, era tenuto dai Panigarola, nome di una famiglia di notai di Gallarate che lo conservò nei secoli sino al 1741, quando si estinse definitivamente. Da ciò deriva il nome dell'edificio. Si presenta ancora oggi come un edificio a tozze arcate a sesto acuto con cornici di terracotta a fogliami. La facciata, che ricopre una struttura preesistente, fu progettata da Giovanni Solari nel 1466, per venire sistemata nel 1899 da Luca Beltrami, a cui si deve l'aggiunta della monofora al piano superiore. Tale piano superiore è delimitato da un fregio in cotto con finestre ogivali e ricca decorazione. L'intonaco è ornato da graffiti lombardi. La parte sinistra della costruzione ospita attualmente un ristorante, quella destra invece un loggiato (normalmente chiuso da una cancellata) che permette l'accesso, mediante una scala interna, alla rampa sospesa che conduce all'ingresso del Palazzo della Ragione. Sotto i portici ogivali è possibile trovare un biscione in rilievo sul pavimento in ciottoli. Nel loggiato si trova murata una lapide in terracotta del 1448, firmata da Tommaso da Caponago, un giureconsulto del XV secolo che ammonisce sui rischi conseguenti al ricorrere alle cause legali (il Palazzo della Ragione era sede del tribunale). L'ultimo restauro risale al 1967, ad opera di Antonio Cassi Ramelli. Note Bibliografia Melano, Oscar Pedro, Milano di terracotta e mattoni ed . Mazzotta, 2002 A. Lanza, M. Somarè, Milano e suoi palazzi - Porta Vercellina, Comasina e Nuova, Libreria Milanese, pag. 91 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Casa dei Panigarola
Rocca Roveresca

Die Rocca Roveresca ist eine Festung aus der Renaissance in Senigallia, Region Marken. Die Festung ist nach ihrem Bauherrn Giovanni della Rovere, dem Herrn von Senigallia, benannt und wurde ab 1480 nach Plänen von Baccio Pontelli gebaut, der einem Projekt von Luciano Laurana folgte. Die Rocca besitzt einen quadratischen Grundriss und vier zylindrische Eckbastionen. Ein zinnenbewehrtes Kranzgesims umläuft die gesamte Festung, die nur über eine lange Brücke erreichbar ist. Die Rocca Roveresca kann besichtigt werden, beherbergt auch ein Museum mit einer Sammlung von Waffen vom Mittelalter bis zum 17. Jahrhundert und zeigt in inszenierten Räumen das Leben auf der Burg in der Renaissance. Weblinks Rocca Roveresca di Senigallia. Website der Festung, Direzione Regionale Musei Marche (italienisch) Rocca Roveresca Senigallia |. Abgerufen am 10. Januar 2023 (amerikanisches Englisch). Comune di Senigallia: Rocca Roveresca. Abgerufen am 10. Januar 2023 (deutsch). Einzelnachweise
Мирамаре

Мирамаре (на италиански: Castello di Miramare; на немски: Schloß Miramar, в превод: Поглед към морето) е дворец в шотландски стил, разположен върху надвиснала над морето скала на брега на Триесткия залив, Североизточна Италия. Построен е през периода 1856 – 1860 по проект на архитекта Карл Юнкер за резиденция на австрийския ерцхерцог Максимилиан – бъдещ император на Мексико, и съпругата му Шарлота Белгийска. Замъкът се намира в околностите на Триест и разполага с обширен крайморски парк на площ от 22 хектара, проектиран от самия Максимилиан I. След трагичната смърт на император Максимилиан I дворецът е използван за резиденция на австро-унгарското императорско семейство при посещенията му в Триест. След Първата световна война дворецът става собственост на италианското правителство, което връща в двореца голяма част от обзавеждането и ценностите, евакуирани по време на войната във Виена. По време на Втората световна война дворецът е използван като резиденция на херцога на Аоста в качеството му на вицекрал на Етиопия, през 1943 г. е превърнат в германско училище за офицери. През 1945 г. в него се настанява командването на новозеландските части на генерал Фрайбърг и щабквартирата на VIII британски корпус, а от 1951 г. Мирамаре е използван като щабквартира на американски гарнизон. През 1955 г. след мащабна програма за реставрирането на автентичния вид на стаите и парка на Мирамаре, дворецът е превърнат в музей и е отворен за свободни посещения. Галерия
Castell de Miramar

El Castell de Miramar, que està situat a la costa adjacent a Trieste (Itàlia), va ser construït al segle xix per voluntat de l'arxiduc Maximilià d'Habsburg sobre una extensió de 22 hectàrees per compartir-hi la seva estada amb la seva dona, la princesa Carlota de Bèlgica. Va ser aquí on una comissió de mexicans conservadors que afavorien la monarquia al seu país en la segona part del segle xix es va entrevistar amb Maximilià el 3 d'octubre de 1863. La delegació mexicana que va ser encapçalada José María Gutiérrez de Estrada i integrada per José Hidalgo, Juan Nepomuceno Almonte, el doctor José Pablo Martínez del Río, Antonio Escandón, Tomás Murphy, Adrián Woll, Ignacio Aguilar y Marocho, Joaquín Velázquez de León, Francisco Javier Miranda, i Ángel Iglesias com a secretari, va expressar davant l'arxiduc de la Casa dels Habsburg la petició dels monarquistes mexicans perquè aquest se cenyís la corona mexicana i ocupés el tron de Mèxic. El castell, localitzat a pocs quilòmetres al nord de la ciutat de Trieste, va ser dissenyat per l'arquitecte vienès Carl Junker entre 1856 i 1860. En l'enorme parc que envolta el castell es troba el "Castelleto", un palauet que va ser la casa dels cònjuges durant la construcció del Castell de Miramar, aquest posteriorment es va convertir en lloc de tancament temporal de Carlota, quan va empitjorar el seu estat mental després de l'afusellament del seu marit a Mèxic. Al seu interior, el castell es divideix en diverses seccions: la planta baixa va ser la residència de Maximilià I i la seva esposa Carlota, mentre que el pis superior va ser condicionat en el període de residència del duc Amadeu II d'Aosta, qui va viure-hi al voltant de set anys, i que va canviar algunes de les habitacions a l'estil de la seva època. El museu El castell va ser utilitzat com a museu i en el seu interior també s'hi conserva una valuosa col·lecció de gerros orientals. A dins, els visitants hi poden admirar les habitacions de Maximilià i la seva esposa Carlota, la sala d'informació que explica la història de la construcció del castell i el parc, així com les habitacions on va viure el duc Amedeo d'Aosta (mobles de 1930 - estil racionalista). Totes les habitacions estan ben conservades i mantingudes, tots els mobles són originals; ornaments, mobles i objectes que daten de mitjan segle xix. Particularment dignes d'esment són la sala de música, on Carlota es va entrenar en el so del piano, visible ara a la sala VII. A la Sala XIX hi ha una sèrie de pintures de César Dell'Acqua que representen la història de Miramar. Finalment, els visitants poden visitar el Saló del Tron, que va ser recentment restaurat a la seva antiga esplendor. Galeria Enllaços externs El Castell de Miramar a YouTube - Miramar, Parc i Castell
Miramare slot

Miramare slot (italiensk: Castello di Miramare; tysk: Schloss Miramar; slovensk: Grad Miramar) er et slot fra det 19. århundrede ved Triestebugten nær byen Trieste i det nordøstlige Italien. Slottet blev opført 1856-1860 efter tegninger af den østrigske arkitekt Carl Junker. Bygherren var den østrigske ærkehertug Ferdinand Maximilian og dennes hustru, Charlotte af Belgien. De blev senere kejser Maximilian 1. af Mexico og kejserinde Carlota de Mexico. Efter Maximilian 1.'s død i 1867 og Charlottes tilbagevenden til Belgien blev slottet og den tilhørende park et sted, hvor Habsburgerne ofte kom. Den østrig-ungarske tronfølger Franz Ferdinand boede på slottet fra den 9. marts til den 11. april 1914, kort inden han blev myrdet i Sarajevo. Efter afslutningen af 1. Verdenskrig blev Trieste annekteret af Italien i 1920. Østig havde under 1. Verdenskrig flyttet slottets indbo og kunstværker i sikkerhed til Wien, men efter krigen blev der blev mellem den italienske og den østrigske regering indgået en aftale, hvorefter Østrig sendte slottets indbo retur i 1925-26. Slottet blev bragt tilbage i sin oprindelige stand, og dele af slottet og slotshaven blev åbnet for publikum den 24. marts 1929. To år senere overlod den italienske regering Miramare til Prins Amedeo, Hertug af Aosta, der boede der med sin familie frem til 1937, hvor han blev udnævnt til generalguvernør i Italiensk Østafrika. Slottet er i dag et museum. Eksterne links Officielt website (italiensk) (engelsk) (fransk) (tysk)
Dvorac Miramare

Miramare (tal.: Castello di Miramare; njem.: Schloß Miramar) je dvorac izgrađen u 19. stoljeću za austrijskog nadvojvodu Maksimilijana i njegovu suprugu Charlotte od Belgije. Dvorac je smješten u blizini grada Trsta na obali Tršćanskog zaljeva. Vanjske poveznice Službene stranice (tal.) (engl.) (njem.)
Castelo de Miramare

O Castelo de Miramare é um edifício localizado na costa da cidade de Trieste, nordeste da Itália. Esta fortificação foi erguida, no século XIX, por determinação de Maximiliano de Habsburgo, Arquiduque da Áustria e Imperador do México, para ser sua residência e de sua esposa Carlota da Bélgica. O projeto foi do arquiteto vienense Carl Junker do ano de 1856 a 1860. O castelo está circundado por um parque, ocupando uma área de 22 hectares. Este parque possui uma grande variedade de plantas, muitas delas trazidas pelo próprio Maximiliano, de sua viagem ao redor do mundo como Almirante da Marinha Austríaca. Em seguida, foi residência do duque Amadeu de Saboia-Aosta, que lhe promoveu modificações no andar superior. Atualmente o castelo abriga um museu. Referências Ligações externas «Página oficial do Castelo de Miramare» «O Castelo Imperial de Miramare (it., dt., en.)»
Castelul Miramare

Castelul Miramare (în italiană Castello di Miramare) este așezat pe un promontoriu stâncos din golful Grignano la Marea Adriatică, în Italia, la cca 5 km nord-vest de orașul portuar italian Triest. Castelul a fost construit între 1856 și 1860 pentru arhiducele Ferdinand Maximilian von Österreich (fratele împăratului Franz Joseph I) și soția sa Charlotte a Belgiei. Arhitectul și în același timp și constructorul a fost Carl Junker. Construcția, înzestrarea interioară precum și grădinile au fost executate după indicațiile detaliate ale lui Maximilian și mai reflectă și astăzi marea lui dragoste pentru mare. Înzestrarea interioarelor a fost terminată abia în 1870, după moartea lui Maximilian. Începând din 1955 castelul este un muzeu de stat care poate fi vizitat de public. Note Bibliografie Franz Weller: Die kaiserlichen Burgen und Schlösser in Wort und Bild. Auf Grund von Quellenwerken dargestellt. Zamarski, Wien 1880 (Hofburg zu Wien über Augarten, Belvedere, Prater ...Gödöllő, Ischl ...bis über Miramar sind alle kaiserlichen Schlösser erklärt dagelegt). Eliana Perotti: Das Schloss Miramar in Triest (1856–1870). Böhlau, Wien u. a. 2002, ISBN 3-205-77014-5 Karl May nutzt in einem Teil (Gesammelte Werke Bd 78: „Das Rätsel von Miramare“) seines Kolportageromans „Der Weg zum Glück“ das Schloss als Ort für die Handlung. Legături externe de Offizielle Homepage (it.) de Das kaiserliche Schloss von Miramar - Der Schlosspark Arhivat în 9 septembrie 2007, la Wayback Machine. de Die Kaiserin in Miramar.. În: Die Presse (1848-1896), 6 septembrie 1876, p. 9 (accesibil online pe site-ul ANNO) 45.702513.7127777777787
Мирамаре

Мирамаре (итал. Miramare, вен. Miramar) — замок в средневековом шотландском стиле, построенный на выдающейся в Адриатическое море скале в окрестностях Триеста по проекту архитектора Карла Юнкера в 1856—1860 годах. Заказчиками строительства и хозяевами замка были австрийский эрцгерцог Максимилиан (будущий император Мексики) и его супруга, Шарлотта Бельгийская. В настоящее время открыт для посещения туристами. На прилегающей территории площадью 22 гектара разбит сад экзотических растений. Примечания
Дворац Мирамаре

Дворац Мирамаре (итал. Castello di Miramare) саграђен је као поклон за Максимилијана Хабзбуршког, надвојводу Аустрије и његову жену Шарлоту од Белгије - будућег цара и царице Мексика. Дворац гледа на тршћански залив, и налази се само неколико километара северно од центра града. Пројектовао га је Карл Јункер (Carl Junker) између 1856. и 1860, бечки пројектант. Окружен је великим парком од 22 хектара (54 ари), специфичан је по сјајним врстама биљака, многе од њих је изабрао и сам надвојвода путујући широм света као адмирал аустријске морнарице. Дворац је подељен на седам соба, у приземљу се налазио дневни боравак Максимилијана Хабзбуршког и његове жене, док је виши спрат коришћен за време владавине војводе Амедеа ди Савоја Аосте, који је у дворцу живео седам година и променио је изглед неколико соба у стил тога времена. Тренутно, дворац је музеј. Галерија Види још Трст Спољашње везе Званични веб-сајт Дворац Мирамаре (језик: енглески) (језик: италијански) (језик: немачки)
Slottet Miramare

Slottet Miramare (italienska: Castello di Miramare, tyska: Schloss Miramar) är ett slott i närhet av Trieste, ungefär 6 km från stadens centrum. Den byggdes av österrikisk ärkehertig, senare kejsare av Mexiko, Maximilian som privatresidens för sig själv och sin fru Charlotte. Byggandet börjades år 1856 och blev färdigt fyra år senare. Efter Maximilians död år 1867, gick Charlotte tillbaka till Belgien. Efter detta blev slottet en semesterbostad till andra medlemmar av Österrikes kejserliga familj. Mellan 1932 och 1939 bodde Aostas hertig Amadeo i slottet. Slottets arkitekt är Carl Junker och dess arkitektur representerar nygotik. Byggnadsmaterialet är sten från Istrien. Inredningen speglar på Maximilians olika intresse: sovrummet har fått sin inspiration från en fregattkajuta medan en salong från orientalism. Sammanlagt är tomtytan 22 hektar och inkluderar som tillägg till slottet också en trädgård. Trädgården innehåller flera olika växtarter och en del av dem har personligen valts av Maximilian som fungerade som amiral i Österrikes flotta. Junker har designat också trädgåren som är en blandning mellan engelsk och italiensk stilar. Källor
Замок Мірамаре

Замок Мірамаре (італ. Castello di Miramare; ісп. Castillo de Miramar; нім. Schloss Miramar; словен. Grad Miramar) — замок XIX століття, розташований безпосередньо на березі Трієстської затоки між Барколою та Гріньяно в Трієсті, на північному сході Італії. Він був побудований у 1856-1860 роках для австрійського ерцгерцога Фердинанда Максиміліана та його дружини Шарлотти Бельгійської, пізніше імператора Максиміліана I та імператриці Шарлотти Мексиканської, за проектом Карла Юнкера. Територія замку включає великий парк на скелях і березі моря площею 22 гектари (54 акри), спроектований ерцгерцогом. Територія була повністю перепланована, щоб показати численні тропічні види дерев і рослин. Примітки
Вежа Азінеллі

Вежа Азінеллі (італ. La torre Asinelli) — середньовічна вежа в італійському місті Болонья. Разом з сусідньою вежею Гарізенда (Garisenda), що отримала величезну популярність завдяки нахилу більше ніж на 2 метри, є символом міста. Вежа Азінеллі — найвища з усіх падаючих веж Італії. Характеристики Вежа Азінеллі розташовується в самому центрі міста Болонья, на перетині п'яти вулиць, в двох кроках від «серця» Болоньї — Базиліки Сан-Петроніо. З висотою 97,2 м, вежа є найвищою будовою історичного центру Болоньї та найвищою з «падаючих веж». Ще при будові вежа почала відхилятися, і сьогодні цей нахил складає 1,3 °, зі зміщенням на 2,2 м у верхній частині. А сусідня вежа Гарізенда внаслідок свого нахилу на 3 м тричі була вкорочена, і на сьогоднішній день її висота — 48 м. Нахил двох веж обумовлений тим, що при їх будівництві не було дотримано технології будівництва. Башта є туристичною визначною пам'яткою, символом міста, і відкрита для туристів, на відміну від своєї менш високою сусідки. На оглядовий майданчик веде внутрішня дерев'яна драбина з 498 сходинок, закручена спіраллю уздовж стін. Історія У середні століття серед багатих сімей Болоньї було дуже популярно будівництво веж. Дослідники пов'язують зведення веж в Болоньї з періодом Боротьби за інвеституру (найбільш значний конфлікт між церквою і світською владою в середньовічній Європі). Крім того, що вежі символізували міць свого власника, вони також виконували захисні та житлові функції. У XII — XIII століттях в місті, згідно з деякими джерелами, налічувалося понад 100 веж, з плином часу багато вежі були зруйновані або обрушилися самі, і до наших днів збереглося близько двадцяти споруд. Азінеллі (97 м) і Гарізенда (48 м) — найбільш відомі з болонських веж. Точної дати побудови вежі Азінеллі немає, але вважається, що будівництво почалося між 1109 і 1119 роками. Однак перший документ,що згадує вежу Азінеллі, датується тільки 1185 роком, майже через сімдесят років після передбачуваної дати будівництва. Назва башти походить від сім'ї, якій традиційно приписується будівництво цієї споруди. У XIV столітті власником вежі Азінеллі стала міська влада. З того часу вежа використовувалася і як в'язниця, і як фортеця. Між двома баштами, на висоті 30 м над землею, був побудований дерев'яний перехід (згорів при пожежі 1398 року). У 1488 році біля основи башти була побудована маленька фортеця, що служила вартовою для солдатів. Учений XVIII століття Джованні Гульєльмо проводив різні наукові експерименти на вежі Азінеллі, вивчаючи гравітацію. В 20 столітті, під час Другої світової війни, вежа використовувалася як пункт спостереження, а пізніше як телевізійна вежа. Болонські вежі в літературі Сусідня вежа Гарізенда згадується в «Божественній комедії» Данте: Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Вежа Азінеллі Примітки
Saint-Martin-de-Corléans Megalithic Area

The Saint-Martin-de-Corléans Megalithic Area (Italian: Area Megalitica di Saint-Martin-de-Corléans, French: Aire mégalithique de Saint-Martin-de-Corléans) is an archaeological site that is considered of major importance for the study and knowledge of European prehistory and protohistory, located in the Saint-Martin-de-Corléans district of Aosta, Italy. Description The site contains megalith dolmen and cist tombs, oriented alignments of holes in wooden poles and anthropomorphic stele dating back to the Neolithic era through the Bronze Age. The site was discovered in 1969 during the construction of condominiums. Given the historical significance of the site, the Aosta Valley Regional Government purchased it to ensure protection and proper archaeological excavation. In the early 2000s the Saint-Martin-de-Corléans Archaeological Museum and Park was built over the site. Gallery See also Bell Beaker culture Le Petit-Chasseur References External links Lovevda.it Aosta Valley website (Italian and French)
Site mégalithique de Saint-Martin-de-Corléans

Le Site mégalithique de Saint-Martin-de-Corléans est un site archéologique situé dans le quartier du même nom à Aoste. Il occupe une superficie de 9 821 m2. Il représente avec le Cromlech du Petit-Saint-Bernard le seul site mégalithique de l'Italie nord-occidentale. Le site Il s'agit d'un site pluristratifié, dont les témoignages remontent à l'âge du cuivre, des stèles anthropomorphes, un dolmen, ainsi que d'autres pièces du néolithique et du Moyen Âge. Les vestiges de l'ancienne cité de Cordèle, fondée par Cordélius, souche des Salasses, sont également présentes. La légende raconte que cette aire était occupée par le cimetière de Cordèle. Nombreuses autres pièces retrouvées également à cet endroit, comprenant notamment des stèles anthropomorphes gravées et des objets en verre et en céramique, sont conservées au Musée archéologique régional. Le musée Un projet a été entamé en 2007 afin de créer un musée près du site, dont la première partie consacrée à la période allant du Néolithique à l'Âge du bronze a été inaugurée le 24 juin 2016. Elle se divise en six sections qui reparcourent les phases de la découverte du site, pour s'ouvrir enfin sur une grande salle située au-dessus du site, éclairé par 500 points de lumière qui reproduisent les parties de la journée. La seconde partie, dont la date d'ouverture n'a pas encore été fixée, sera consacrée à la période allant de l'âge du bronze au Moyen Âge. Voir aussi La cité de Cordèle Salasses Histoire de la Vallée d'Aoste Aoste Musée archéologique régional de la Vallée d'Aoste Liens externes Site mégalithique de Saint-Martin-de-Corléans - musée et parc archéologique Portail du mégalithisme Portail de la Vallée d'Aoste Portail de l’archéologie