NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Башня Святого Иоанна

Башня Святого Иоанна (итал. Torre San Giovanni; Торре Сан-Джованни) — средневековое сооружение в Ватиканских садах на территории государства Ватикан . История С тех пор, как в 846 году Базилика Святого Петра была разграблена атаковавшими Рим сарацинами из-за того, что находилась за пределами городских стен, Ватиканский холм начали усиленно укреплять. Уже в 848—852 годах по указанию папы Льва (Леоне) IV была построена стена, получившая в его честь название Леонинской. В дальнейшем Леонинская стена неоднократно перестраивалась. Одна из крупных перестроек произошла по указанию папы Николая III (даты понтификата: 1277—1280). Считается, что ныне существующая башня в основе своей была построена тогда. Начиная с XVI века башня утратила своё оборонительное значение и была практически заброшена, после чего простояла 400 лет практически неиспользуемой. В начале 1960-х годов папа Иоанн XXIII наконец-то обратил внимание на башню, после чего её внутренняя часть была перестроена в жилое помещение. Наружный облик башни изменился сравнительно мало, внутри же разместились апартаменты, в которые папы переезжали на период проведения ремонтных работ в своей основной резиденции — Апостольском дворце. Так, в 1979 году папа Иоанн Павел II проживал в башне, пока во дворце шли реставрационные работы. В остальное время апартаменты в башне использовались для размещения высокопоставленных гостей . Так, в 1971 году в башне поселился венгерский кардинал и примас Венгрии Йожеф Миндсенти (1892—1975). Биография кардинала была непростой: он сидел в тюрьме в 1919 году при большевистском правительстве Белы Куна, в 1944 году при лояльном Гитлеру правительству Салаши, в 1948—56 годах — в социалистической Венгрии. Освобождённый правительством Имре Надя и поддержавший Венгерское восстание 1956 года, кардинал после поражения восставших укрылся в здании посольства США в Будапеште, где вынужден был провести 15 лет. После длившихся всё это время переговоров кардинал получил возможность покинуть Венгрию и в 1971 году прибыл в Ватикан, где провёл остаток своих дней в качестве гостя в башне Сан-Джованни. С 2006 года в башне жил кардинал Трачизио Бертоне, вплоть до 2013 года занимавший должность госсекретаря Святого Престола. В 2008 году именно в башне Сан-Джованни папа Бенедикт XVI принимал президента США Джорджа Буша-младшего. В настоящее время в башне размещается Секретариат по делам экономики Святого Престола. Доступа туда посетителям нет. К башне примыкает один из сохранившихся участков средневековой стены Ватикана. Галерея Примечания
Chiesa di San Biagio (Calalzo di Cadore)

La chiesa di San Biagio è la parrocchiale di Calalzo di Cadore, in provincia di Belluno e diocesi di Belluno-Feltre; fa parte della convergenza foraniale di Ampezzo-Cadore-Comelico. Storia La prima citazione di una chiesa a Calalzo di Cadore risale al 1234. Quella attuale venne costruita su progetto di Gian Luigi Pigazzi e di Luigi Osvaldo Palatini tra il 1847 (la prima pietra fu benedetta dall'arcidiacono Anastasio Doriguzzi) ed il 1852 ed eretta a parrocchiale in quello stesso anno con territorio smembrato dalla matrice di Pieve. Fu consacrata il 3 giugno 1858 dal vescovo di Feltre e Belluno Giovanni Renier. Interno Opere di pregio conservate all'interno della chiesa sono l'altare maggiore, realizzato dalla ditta Zanette di Vittorio Veneto ed impreziosito da due statue dei Santi Biagio e Floriano, opere di Giuseppe Obletter, un dipinto di Giovanni Maria De Stefani raffigurante le Virtù Teologali, quattro tele di Orazio Vecellio, i cui soggetti sono San Pietro e Annunciazione, San Paolo e Natività di Gesù, Sant'Antonio abate e circoncisione di Gesù, San Vito e adorazione dei Magi, la pala della Madonna della Salute, dipinta da Giovan Battista Vicari, dello stesso autore un quadro raffigurante la Madonna con Bambino assieme ai Santi Sebastiano, Rocco e Antonio di Padova e, infine, una statua seicentesca di ignoto autore con Gesù deposto dalla Croce. Note Voci correlate Calalzo di Cadore Diocesi di Belluno-Feltre Regione ecclesiastica Triveneto Parrocchie della diocesi di Belluno-Feltre Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Biagio Collegamenti esterni Chiesa di San Biagio, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Parrocchia di S. BIAGIO, su parrocchiemap.it. URL consultato il 2 luglio 2021.
Katedra w Mantui

Katedra Świętego Piotra w Mantui (wł.: Cattedrale di San Pietro lub krócej Duomo di Mantua) – kościół rzymskokatolicki w Mantui (Lombardia, Włochy) poświęcony świętemu Piotrowi Apostołowi. Katedra zlokalizowana jest w centralnej części historycznego miasta, przy placu Piazza Sordello. Świątynia jest siedzibą diecezji Mantui. Historia Już w czasach wczesnośredniowiecznych w tym samym miejscu znajdował się inny kościół, który spłonął w roku 894. W latach 1395–1401 katedra została odbudowana w stylu romańskim. Architektura Dzisiejsza barokowa fasada wykonana z marmuru z Carrary pochodzi z roku 1756, jej autorem jest Nicola Baschiera. Dzwonnica w stylu romańskim przypomina, iż większa część katedry swego czasu wykonana była w tym stylu. W dzwonnicy jest siedem dzwonów. Wnętrze świątyni podzielone jest na pięć naw. Groby W katedrze pochowano liczne słynne osoby: Anzelm z Lukki - patron miasta Bonifacy III z Toskanii - książę bł. Jakub Benfatti Filippino Gonzaga (syn szlachcica Luigiego I Gonzagi) bł. Hosanna z Mantui Ludwik III Gonzaga, markiz Mantui Barbara z Brandenburgii, żona Ludwika III Ercole Gonzaga Ferrante I Gonzaga Fryderyk Gonzaga, biskup Mantui Przypisy
Stolnica sv. Petra, Mantova

Stolnica v Mantovi ali Stolnica svetega Petra apostola (italijansko Cattedrale di San Pietro apostololo; Duomo di Mantova) je rimskokatoliška stolnica v Mantovi v Lombardiji v severni Italiji, posvečena svetemu Petru. Je sedež škofa Mantove. Zgodovina Verjetno je bila na tem kraju stavba že v zgodnji krščanski dobi, naslednja je leta 894 pogorela. Današnja cerkev je bila obnovljena med letoma 1395 in 1401, dodane so bile stranske kapelice in veličastni gotski zahodni deli, ki jih je še vedno mogoče videti na skici Domenica Moroneja (ohranjena v vojvodski palači v Mantovi). Zvonik ima sedem zvonov. Po drugem požaru v 16. stoletju je Giulio Romano obnovil notranjost, vendar je rešil fasado, ki pa jo je v sedanji baročni obliki v carrarskem marmorju zamenjal v letih 1756–61. Pomembne značilnosti renesančne strukture so kipi, okrašeni z vrtnicami na južni strani, ki se končajo na romanskem zvoniku. Zunanjost Pročelje stolnice je značilno s srednjim delom, na katerem se odpirajo tri vrata, omejena s štirimi korintskimi stebri in premoščena s trikotnim pedimentom. Ob desnem boku so še vedno vidne šotoraste strehe in konice iz 15. stoletja; romanski zvonik ima sedem zvonov. Največji je odlično delo mojstra Giuseppeja Ruffinija iz 18. stoletja. Notranjost Stolnica ima obliko latinskega križa in je razdeljena v pet ladij za štirimi vrstami korintskih stebrov; medtem ko so zunanji ladji in glavna ladja pokrite z ravnim stropom, sta obe notranji stranski ladji pokriti s sodčkastim obokom. Ob obeh zunanjih ladjah se odpira vrsta stranskih kapel, v katerih so oltarji okrašeni z deli najpomembnejših manierističnih umetnikov v Mantovi (slike Paola Veroneseja in Giulia Campija, najpomembnejša cikla, danes niso več v Mantovi). Na križišču je kupola dvignjena nad osmerokotnim bobnom in lanterno, ki je znotraj poslikana s podobami iz raja. Med umetniškimi deli so tudi zgodnjekrščanski sarkofag, freske krstilnice (začetek 14. stoletja), kapela Marijinega kronanja, arhitektura, podobna idejam Albertija, in zakristija (Kapela zaobljube) z obokom, ki ga je poslikal Andrea Mantegna. Glavni oltar je v barvnem marmorju in ima rezbarjeno leseno križanje. Notranji okras Trojica z Devico, svetim Janezom in angeli, Antonio Maria Viani (freske v apsidi) Sveta Margareta, (1552), Domenico Brusasorci (platno v kapeli Zakramenta) Sveti Martin deli svoje ogrinjalo z beračem, (1552), Paolo Farinati Slava svetega Jožefa, (1616), Niccolò Ricciolini Sveti Dominik, Bernardino Malpizzi Madonna Iz Itrije, Antonio Maria Viani Sveti Alojzij Gonzaga, Ippolito Andreasi Grobnice Ludovico I. Gonzaga Ludovico III. Gonzaga Literatura Stefano L'Occaso, Mantova, Milano, Electa, 2007. Giovanni Battista, Intra, L' antica cattedrale di Mantova e le tombe dei primi Gonzaga, 1974 Sepolcri Gonzagheschi, 2013, Mantova, Rosanna Golinelli Berto. Associazione per i monumenti domenicani, ISBN 978-88-908415-0-7 Zunanje povezave cattedrale sul sito del turismo della Provincia di Mantova Arhivirano 2017-09-18 na Wayback Machine. Chiesa di San Pietro apostolo (Mantova) su BeWeB - Beni ecclesiastici in web
Мантуанський собор

Мантуанський собор або Катедральний собор Мантуї (італ. Duomo di Mantova) — головний храм італійського міста Мантуя, з довгою історією створення і перебудов. Історія Ранньохристиянська церква була перебудована в романському стилі в середньовіччі ймовірно Матільдою з Каносси. Храм збільшили у XV столітті за ініціативи князя Франческо І Гонзага. Новий декор головного і бічного фасаду був розроблений архітекторами Якобелло та П'єрпаоло делла Мазеньє. Частково декор, розроблений Якобелло делла Мазеньє, збережений у правій частині споруди. 1545 року до перебудов собору залучили архітектора Джуліо Романо. Він не втручався в декор головного фасаду і бічних фасадів собору, а займався інтер'єром. Настанови, що саме треба зробити, Джуліо Романо отримав від кардинала Ерколе Гонзага, що був опозиційно налаштований до папи римського і новацій, започаткованих Донато Браманте та раннім Мікеланджело Буонарроті. Джуліо Романо створив план перебудов собору, що нагадував собор святого Петра у Римі ще середньовічної базилікальної доби. Лише форми колон та декор були новітніми. Перебудови затяглися і Джуліо Романо помер раніше, ніж встиг побачити цілком оновлений інтер'єр. По смерті Джуліо Романо справу продовжив архітектор Джованні Баттіста Бертані. Вже на той час собор міста втратив стилістичну чистоту і став конгломератом різних частин у різних стилях, чим і став цікавим. Відсутність стилістичної чистоти і конгломерат різних стилістик і художніх манер притаманний і живописному декору інтер'єра. Нині існуючий головний фасад (цілком із мармуру) створений за ініціативи єпископа Антоніо ді Гвіді Баньйо. Проект створив австрійський архітектор і військовий інженер Ніколо Баскьєра в середині 18 століття. Головний фасад Головний фасад тричастинний і з трьома входами. Частини відокремлені пілястрами на всю висоту споруди. Далі трикутний фронтон з розкріповками. Осі пілястр продовжені до краю фронтону і акцентовані скульптурами на даху. Дзвіниця залишена з доби середньовіччя і ніяк не узгоджена з фасадами храму. Дзвіниця має сім дзвонів, частка котрих створена у 19 столітті. Фасади собору Інтер'єр Собор має п'ять нав, що нічим не позначене на головному фасаді. В розпланування покладений латинський хрест з трансептом. Середхрестя перекрите куполом без архітектурного ліхтарика. Склепіння купола прикрашене стінописом на тему раю. Поховання в соборі За середньовічною традицією собор став меморіалом князівського дому Гонзага (володарів міста та їх дружин) та соборних єпископів. Серед поховань — надгробок засновника князівської династії Луїджі Гонзага. Див. також Готична архітектура Середньовіччя Леон-Баттіста Альберті Маньєризм Джуліо Романо Джузеппе Баццані Класицизм Палаццо Те Церква Сан-Себастьяно (Мантуя) Джерела Альберти Леон Баттиста. Десять книг о зодчестве: В 2 т. М., 1935—1937 Мастера искусств об искусстве. Т.2. Эпоха Возрождения/Под ред. А. А. Губера, В. Н. Гращенкова. М., 1966 Ревякина Н.В. Итальянское Возрождение. Гуманизм второй половины XIV — первой половины XV века. Новосибирск, 1975.
Palazzo Baldassini, Pesaro

The Palazzo Baldassini is a Renaissance-style palace located on Via San Francesco d'Assisi in the city of Pesaro, region of the Marche, Italy. History The palace was built in the second half of the 16th century for the Marchese Ranieri Del Monte. The design has been attributed to either Filippo Testi or Guidubaldo Del Monte. Soon after completion, the palace was acquired by Marcantonio Gozzer. In 1715, his daughter Chiara Gozzer married marchese Francesco Maria Baldassini. The facade remains incomplete in brick, but the 16th-century main portal in stone remains with its superior balcony. the palace was the home of the nature scholar Francesco Baldassini. References
San Severo al Pendino

San Severo al Pendino is a former Roman Catholic church, located on Via Duomo, just south of San Giorgio Maggiore and adjacent to the Museo Civico Gaetano Filangieri, in central Naples, Italy. History The church was founded in 1448 at the same time as the hospital of Pietro Caracciolo, who had been the abbot of the nearby church of San Giorgio Maggiore. The original name was Santa Maria a Selice. In 1550 the church was ceded to the Dominican Order which in 1587 acquired the nearby Palazzo Como to use as a convent. From 1599 to 1620 the church underwent major reconstruction by Giovan Giacomo Di Conforto, which give the building a late-mannerist style. Later in the 18th century, it was decorated with Baroque touches, including the staircase with finely sculpted balustrade. In 1818 the building became the first home of the State Archives of Naples, then, with the return of the Dominicans, the complex was rebuilt in 1845 by Filippo Botta, but in 1863 the convent was suppressed and building was used as a retirement home. The reworking of the Via Duomo shortened the nave, and deprived the church of its baroque facade and its first two chapels. The front now has a simpler Renaissance style facade. During the Second World War, the church was used as a bomb shelter, but it was damaged by the 1980 earthquake. The church has been since restored, though deconsecrated and used for exhibitions and conferences. The interior has a Greek plan, and 17th century decoration. The altar is made of polychrome marble, while the transept to the right has the funereal monument of Giovanni Alfonso Bisvallo, sculpted by Girolamo D'Auria in 1617, which originally had a canvas by Luca Giordano. See also Churches in Naples Bibliography Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli. Viaggio indimenticabile attraverso la storia artistica, architettonica, letteraria, civile e spirituale della Napoli sacra, Newton and Compton editor, Naples 2004. Francesco Domenico Moccia e Dante Caporali, NapoliGuida-Tra Luoghi e Monumenti della città storica, Clean Edition, 2001 Gennaro Aspreno Galante, Le Chiese di Napoli. Guida Sacra della Città di Napoli, Naples, 19th century.
San Severo al Pendino (Nápoly)

A San Severo al Pendino templom Nápoly történelmi központjában. Története A templomot és a hozzá tartozó ispotályt 1448-ban alapította Pietro Caracciolo, a szomszédos San Giorgio Maggiore apátja. Neve eredetileg Santa Maria a Selice volt. 1550-ben a domonkosok szerezték meg, akik 1587-ben a szomszédos Palazzo Comót is megszerezték és kolostorukká alakították át. A templomot 1599 és 1620 között lebontották és Giovan Giacomo Di Conforto tervei alapján újat építettek kései manierista stílusban. A 18. században barokkosították. Miután a szerzetesrendeket felszámolták a francia uralom alatt álló királyságban, 1818-ban az épületbe az Állami Levéltár költözött be, majd miután a szerzetesek visszatértek, 1845-ben Filippo Botta felújította. 1863-ban zárta be kapuit és azt követően öregotthonként üzemelt tovább. Az utcán (Via Duomo) végzett munkálatok során elveszítette barokk homlokzatát és első két kápolnáját. Ekkor épült meg új, jelenleg is látható neoreneszánsz homlokzata. A második világháborúban óvóhelyként üzemelt. Az 1980-as hirpiniai földrengés súlyosan megrongálta. Az 1990-es évek végén nyitották meg újra, mint konferencia- és kiállítóközpontot. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it További információk A Wikimédia Commons tartalmaz San Severo al Pendino témájú kategóriát.
Chiesa di San Severo al Pendino

La chiesa di San Severo al Pendino è una chiesa monumentale di Napoli, attualmente gestita dal Servizio Cultura del Comune di Napoli ed utilizzata come spazio per esposizioni e la cultura. Storia La chiesa venne fondata nel 1448 con l'attiguo ospedale da Pietro Caracciolo, abate della vicina chiesa di San Giorgio Maggiore; il nome originario fu quello di Santa Maria a Selice. Nel 1550 fu concessa ai Domenicani che nel 1587 acquistarono il vicino Palazzo Como per utilizzarlo come convento. Tra il 1599 e il 1620 la chiesa venne demolita e ricostruita su progetto di Giovan Giacomo Di Conforto, che diede all'edificio un aspetto tardo manierista. In seguito, venne rimaneggiata nella prima metà del XVIII secolo in stile barocco; inoltre, era caratterizzata da un pregevole scala con balaustra finemente scolpita in piperno (tale cosa è visibile nelle antiche stampe del primo Ottocento del D'Ambra). Nel 1818 la struttura venne utilizzata come prima sede dell'Archivio di Stato, poi, con il ritorno dei religiosi, il complesso venne rifatto nel 1845 da Filippo Botta; tuttavia, nel 1863 i religiosi vennero soppressi e dopo dieci anni la parte posteriore dell'edificio fu riutilizzata come Ritiro dell'Ecce Homo. Con i lavori di via Duomo la chiesa venne privata della facciata barocca e delle prime due cappelle, diminuendo la lunghezza della navata e sostituendo la facciata con una più semplice in stile neorinascimentale. Durante la seconda guerra mondiale venne utilizzata come rifugio antiaereo, mentre venne danneggiata dal terremoto del 1980. Dopo cinquant'anni dalla fine della guerra, il tempio è stato riportato al suo antico splendore, riconducendo la struttura alla sua architettura originaria; l'immobile è stato restaurato dalla Soprintendenza dei Beni Ambientali ed Architettonici. La chiesa ha comunque perso la propria funzione di luogo di culto, non risulta sconsacrata, ed è adibita periodicamente per mostre e convegni di vario genere. Descrizione L'edificio presenta una semplice facciata neorinascimentale della fine dell'Ottocento; è caratterizzata da un semplice portale e due nicchie che lo affiancano, mentre al secondo ordine si apre un rosone. L'interno, con pianta a croce greca con sole due cappelle, è impreziosito delle decorazioni del Settecento che s'innestano alla struttura tardocinquecentesca. Del Settecento è anche l'altare maggiore in marmi policromi, mentre nel transetto a destra è lo splendido monumento sepolcrale di Giovanni Alfonso Bisvallo, scolpito da Girolamo D'Auria nel 1617 ed originariamente doveva probabilmente ospitare una tela di Luca Giordano. Proveniente da questa chiesa, ma trasferita da tempo nel Museo Nazionale di Capodimonte, è la Madonna del Rosario di Aert Mytens, eseguita nel 1592. Voci correlate Chiese di Napoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Severo al Pendino
Santa Maria Assunta, Ombriano

Santa Maria Assunta is the Roman Catholic parish church of Ombriano, a suburb of Crema, region of Lombardy, Italy. A church at the site is documented from the 11th century, but the present brick structure was built on the same foundations from 1786 to circa 1797. It was dedicated to the Madonna of the Assumption. Its interior was decorated in 1890 by Angelo Bacchetta. The church acquired a number of altarpieces derived from suppressed churches and religious buildings, including: Works by Giovanni Battista Lucini Scenes from Life of Mary by Giovanni Giacomo Barbelli Miracle of St Anthony of Padua by Tommaso Pombioli Presentation of Jesus at the Temple by Giambettino Cignaroli Martyrdom of St John the Evangelist by Palma il Giovane Madonna and Child attributed to Callisto Piazza Madonna with Saint Gottardo and Santa Barbara by Vittoriano Urbino Stations of the Cross by Fra Luigi Cerioli. References
Maria Santissima Immacolata, Longuelo

Maria Santissima Immacolata is a Modern style, Roman Catholic church located on Via Guglielmo Mattioli 57 in the neighborhood of Longuelo in Bergamo, region of Lombardy, Italy. History The church was erected in 1961–1965 to designs by Giuseppe (Pino) Pizzigoni. The shape has been described as a "Hyperbolic-paraboloid shell". The church is built with reinforced cement. The geometrical arrangement is described as four autonomous volumes, knitted together by five roofs, also made with thin 6 cm cement. Four of the roofs have double curvatures, while the main central roof is a steep parabolic tent like design. Monsignor Andrea Spada, director of the journal L'Eco di Bergamo, said of the building in 1966:The architect wanted to lay it on the edge of the road with all the naked violence of his architectural motifs, as able of blocking the attention of passersby. If that was the case, it is undoubtedly successful. That tangle of tormented, baroque, and immense empty sockets; of sails that stretch out like monstrous auricles; can lend themselves to the easy irony and jokes, but undoubtedly no passes without feeling a shock. Even the outside of this church speaks without doubts, indeed it cries, possessing its mighty voice, though also cavernous, harsh and hard. The interior has stained glass windows by Mino Marra, and a tabernacle by Claudio Nani. The sole sculpture is a large bas-relief in the presbytery depicting the Virgin. To loosely quote Spada again:Here we are under reinforced concrete in an atmosphere that deprives us of indulgence. Its sincerity is absolute, we must acknowledge this but also its aridity and coldness. It is difficult to avoid the impression of being in a splendid monumental bunker. In 2015–2016, the church underwent restoration. References
San Lorenzo, Spello

San Lorenzo is a 14th-century church located in Spello, in Perugia province Umbria, Italy. History The church was erected at the site of earlier temples, after the repulse of the siege of Spello in 1120. It was damaged, rebuilt, and reconsecrated in 1228 by Pope Gregory IX. In 1438, San Bernardino of Siena preached there. It was visited by Popes in 1476, 1507 and 1534. A major refurbishment took place in 1564. References
Collegiata di San Lorenzo (Chiavenna)

La Collegiata di San Lorenzo è il principale edificio religioso della città di Chiavenna, in provincia di Sondrio. Iniziata nel V secolo, è stata tuttavia ampliata nei secoli successivi. Composta da tre navate, la collegiata ha degli affreschi settecenteschi e il portico è stato costruito nel medesimo periodo dai maestri ticinesi. Il battistero è invece del tredicesimo secolo. Nel complesso della collegiata si trova il Museo del Tesoro di Chiavenna, che al suo interno ospita opere come la Pace di Chiavenna, importante esempio di oreficeria medievale. Tra le altre opere conservare nel museo, uno Sposalizio di Santa Caterina dipinto attribuito alla scuola di Ambrogio Arcimboldi e che un tempo fungeva da pala d'altare per l'altare di Santa Caterina della stessa collegiata chiavennasca. Voci correlate Pieve di Chiavenna Diocesi di Como Parrocchie della diocesi di Como Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla collegiata di San Lorenzo Collegamenti esterni Collegiata di San Lorenzo, su valtellina.it.
San Nicola di Myra, Andria

San Nicola di Myra is a Baroque-style, former Roman Catholic church located in the town of Andria, province of Barletta-Andria-Trani, Apulia, Italy. History The church at the site is documented since 1104, when the bishop granted the neighborhood of Trimoggia its own parish. It was initially refurbished in 1349 by Bertrando del Balzo, husband of Beatrice D’Angiò. In 1657, Duke Fabrizio IV Carafa patronized construction of the main altar, replacing one that had been placed by his ancestor, Ettore II Carafa. The facade of the church was built in a late-baroque and early neoclassical style. The interior has a number of canvases by or Francesco or Vito Calò a pupil of Corrado Giaquinto. References