Торино

Торино (на италиански: Torino, на пиемонтски диалект: Turin) е четвъртият по големина град в Италия след Рим, Милано и Неапол, но третият по икономическа мощ, изпреварвайки Неапол по този показател. Разположен е в северозападната част на страната и представлява важен административен, културен и индустриален център. Той е главен град на Метрополен град Торино и на Регион Пиемонт. Към 1 януари 2025 г. населението му е 853 196 души, от които 133 843 са чужди граждани. Бил е столица на Савойското херцогство (1563 – 1847 г.), на Кралство Сицилия (1713 – 1720 г.) и на Кралство Сардиния (1720 – 1798 и 1814 – 1861). Той е първата столица на Кралство Италия (1861 – 1865) и седалище на Първия италиански парламент. Градът е известен като седалище на автомобилния концерн ФИАТ и на двата си футболни клуба Ювентус и Торино. От 10 до 26 февруари 2006 г. Торино е домакин на XX зимни олимпийски игри. В града се намират редица обекти, част от Савойските кралски резиденции, включени през 1997 г. в Списъка на световното културно наследство на ЮНЕСКО: Дворец „Мадама“, Дворец Кариняно, Замък Валентино, Дворец „Шабле“, Вила на кралицата, Кралски дворец, Кралска оръжейница, фасада на Театро Реджо, Палат на префектурата, Държавен архив, Бивша военна академия, Кралска кавалерия, Бивша палата на Монетния двор. Хълмът на река По (Collina del Po) е включен през 2016 г. в списъка на ЮНЕСКО „Биосферни резервати“ по програмата MaB (Man and the Biosphere) – междуправителствена научна програма, стартирала през 1971 г. и насочена към опазване на биоразнообразието и устойчивото развитие. Торино е единственият италиански град, удостоен с престижната награда на ЮНЕСКО „Creative City Design“ (декември 2014). Градът се отличава с дългогодишни постижения и значим опит в областта на дизайна, който играе ключова роля в слединдустриалното му развитие. Градът е домакин на песенния конкурс „Евровизия“ 2022 г. Той е родното място на някои от основните символи на Made in Italy: вермутът, шоколадът джандуя и кафето еспресо. Градът е център на италианската автомобилна индустрия, както и важен център на издателската дейност, банкирането и застраховането, информационните технологии, киното, гастрономията и енологията, космическия сектор, индустриалния дизайн, спорта и модата. Архитектът Льо Корбюзие определя Торино като „... градът с най-красивото природно местоположение в света“. Той е възхваляван от редица исторически личности, като Фридрих Ницше, Марк Твен и Жан-Жак Русо, който описва гледката от хълма Суперга като „... най-красивата гледка, която може да впечатли човешкото око“, Торино е един от най-значимите барокови градове в Европа и заедно с Милано и Палермо се счита за италианската столица на Ар нуво, което е видимо в многобройните и известни исторически кафенета, процъфтявали особено през Рисорджименто и Бел епок. Торино е известен и с репутацията си на езотеричен град: той се смята за един от центровете на бялата магия (заедно с Лион и Прага) и едновеменно за един от центровете на черната магия (заедно с Лондон и Сан Франциско). География Торино е наричан „Градът на четирите реки", тй като през него протичат най-голямата река в Италия – По (в източната му част), Дора Рипария (койтп го пресича близо до центъра му в посока запад-изток), Сангоне (ограничаващ го от юг) и потокът Стура ди Ланцо (ограничаващ го от север). До XVI век всички тези водни течения са се намирали извън градските стени, които днес са запазени само частично. Градът е разположен в равнинна зона, оградена от реките Стура ди Ланцо, Сангоне и По, и е обърнат към началото на няколко алпийски долини: Вал ди Суза (свързваща го със съседна Франция чрез ЖП тунела Фреюс), Вали ди Ланцо и Вал Сангоне. Река По очертава границата между хълмистата и почти равнинната част на града, разположени между 220 и 280 m надморска височина. Най‑високата точка в общината е Коле дела Мадалена (715 m), близо до паметника „Фар на Победата“ (Faro della Vittoria). Торино се намира в центъра на естествен планински амфитеатър, включващ някои от най‑емблематичните алпийски върхове: Монвизо, от където извира река По, планината Рочамелоне (в Грайските Алпи), както и масивите Гран Парадизо, Монблан, Монте Роза и Матерхорн. На 19 март 2016 г. ЮНЕСКО предоставя на Парка на По и торинските хълмове статута на биосферен резерват, а през 2020 г. ФАО и Arbor Day Foundation присъждат на града отличието Tree City of the World 2019. Торино се намира на 57 км от Асти, 79 км от Верчели, 84 км от Биела, 93 км от Алесандрия, 96 км от Новара, 98 км от Кунео, 126 км от Милано и 155 км от Вербания. Границата с Франция е на около 70 км близо до прохода Кол дьо Монсени; площад „Кастело“ е на 206 км от Шамбери, 222 км от Ница, 250 км от Женева и 314 км от Лион. Градът граничи с петднадесет общини: Венария Реале, Сан Мауро Торинезе, Груляско, Боргаро Торинезе, Коленьо, Мапано, Печето Торинезе, Пино Торинезе, Монкалиери, Бейнаско, Никелино, Сетимо Торинезе, Балдисеро Торинезе, Риволи и Орбасано. Торино включва следните подселища (на итал.: frazioni): Виларето, Суперга, Монгрено, Пиан дел Лот, Еремо, Сан Лука, Производствена зона Ростия, Чита дей Рагаци и Фамолента. Административно деление и население Торино е разделен на 92 статистически зони и на съответните 34 квартала. Между 1984 и 2016 г. тези квартали, заедно с административните им центрове, са обединени в 10 административни макрозони (circoscrizioni). От 2016 г. броят на макрозоните е намален на осем: Макрозона I: Чентро – Крочета Макрозона II: Санта Рита – Мирафиори Норд – Мирафиори Суд Макрозона III: Борго Сан Паоло – Ченизия – Поцо Страда – Чит Турин – Боргата Лезна Макрозона IV: Сан Донато – Кампидолио – Парела Макрозона V: Боргата Витория – Мадона ди Кампаня – Лученто – Валете Макрозона VI: Бариера ди Милано – Реджо Парко – Барка – Бертола – Фалкера – Ребауденго – Виларето Макрозона VII: Аурора – Ванкилия – Саси – Мадона дел Пилоне Макрозона VIII: Сан Салварио – Каворето – Борго По – Ница Милефонти – Лингото – Филаделфия История Ториное град с двехилядолетна история. Смята се, че е основан в близост до днешното си местоположение около III век пр.н.е. от таврините. През I век пр.н.е. е превърнат в римска колония от Октавиан Август под името Юлия Августа Тавринорум. След период на остготско управление градът става столица на важно лангобардско херцогство. По-късно, като столица на Каронлинска марка, през XI век преминава под номиналната власт на Савойската династия. Като град на Савойското херцогство, през 1563 г. Торино става негова столица. От 1720 г. е столица на Кралство Сардиния– първоначално де факто, а след Перфектното сливане през 1847 г. и де юре. Именно тази държава води процеса на Обединението на Италия през XIX век, което прави Торино първата столица на Кралство Италия (1861 – 1865). Паметници и места от обществен интерес Торино се отличава с богато историческо и художествено наследство, отразено в разнообразието от архитектурни стилове – от древноримски структури до съвременни сгради. Урбанистичните преобразования, започнати от Савойския двор през XVI век, оформят значително градския облик и водят до запазването на ограничен брой предбарокови паметници, предимно религиозни. Настоящата архитектурна физиономия на града е резултат от мащабното обновяване, извършено по време на периода му като столица. Централните квартали се характеризират с внушителни благороднически дворци, театри и църкви, както и с дълги, обсипани с дървета алеи и покрити портици, които придават на Торино характерния му градски чар. Преобразяването продължава и през XX и XXI век, особено във връзка с индустриалната и постиндустриалната трансформация. Сред отличителните черти на Торино са многобройните паркове и зелени площи, разположени както в централните части, така и в периферията. Примерите за военна архитектура са ограничени, главно поради разрушенията, извършени през Наполеоновия период. Допълнителен елемент от архитектурното наследство на града са средновековните селски къщи със „затворен двор“, характерни за региона. Античен и древноримски град Таврински аванпост Брик Сан Вито – руини от малко келтско-лигурско селище от IV – III век пр.н.е., с археологически находки от последвало късноантично и ранносредновековно селище. Археологически парк на Порта Палатина и на римските стени – включва добре запазената северна порта на римския град и прилежащите участъци от крепостните стени. Порта Декумана – интегрирана в структурата на Палацо „Мадама“, с видими археологически разкопки, свързани с древноримската градска мрежа. Руини от Римския театър – разположени в близост до катедралния комплекс Археологически комплекс на Катедралата на Торино – включва основите на три палеохристиянски базилики-близнаци, върху които е построена ренесансовата катедрала. Под тях са открити и останки от римски жилища, видими при разкопките. Останки от ъглова кула на римските стени – разположени в близост до Светилището на Утешителката (Сантуарио дела Консолата) Участък от римските стени – съхранен в подземните помещения на Сградата на Академията на науките Разпръснати останки от римски жилища и обществени сгради – включително следи от domus на ул. „Белеция“, ул. „Санта Киара“, ул. „Бонели“, пл. „Кастело“, подземния некропол на пл. „Сан Карло“, както и структури на пл. „Емануеле Филиберто“ и бул. „11 февруари“. Средновековие и Ренесанс Поради впечатляващите градоустройствени дейности, извършени от Савойския двор от XVI век нататък Торино запазва малко паметници от средновековния и ренесансовия период. Те включват: Палацо „Мадама“ и Крепост на Ахая – централният корпус е изграден между XIII и XV век в готически стил, като разширява и включва структурата на древноримската Порта Декумана. Така сградата придобива вид на замък, завършен през XVIII век с бароковата фасада на Филипо Ювара. Църква „Св. Доминик“ (Chiesa di San Domenico) – построена през XIV век, тя е единственият напълно запазен средновековен религиозен паметник в града. Променяна е през барока, но през XIX век е реставрирана, за да възстанови първоначалните си готически форми. Торинска катедрала (Duomo di Torino) – издигната между 1491 и 1498 г., представлява единствения пример за ренесансова църковна архитектура в Торино. Романски камбанарии на Светилище на Утешителката (Santuario della Consolata, X век), на Катедралата (XV век, завършена впоследствие през XVIII век от Ювара) и на църквата „Св. Августин“ (Chiesa di Sant'Agostino, XV век). Къща на сем. Романяно (Casa dei Romagnano) – средновековни останки на ул. „Мерканти“ 9. Дом на Сената (Casa del Senato) – на площад „IV Марцо“ 17, една от малкото запазени средновековни сгради в града. Дом „Пингоне“ (Casa del Pingone) – на ул. „IV Марцо“, къща със скрита средновековна кула, бивша резиденция на историка Филиберто Пингоне, автор на първата история на Торино (Augusta Taurinorum, 1577). Къща Броля (Casa Broglia) – още един от редките средновековни оцелели домове. Палат „Скаля ди Веруа“ (Palazzo Scaglia di Verrua, XV век). Главна кула на Цитаделата на Торино – единствената оцеляла част от сложната отбранителна система на града, изградена между 1564 и 1577 г. в преходен стил между Ренесанс и барок. Бароков и неокласически период Сред най‑известните паметници на Торино, разпознаваеми и извън Италия, са: Моле Антонелиана (XIX век) – безспорният символ на града, в който се помещава Националният музей на киното, един от водещите в Европа Кралският дворец – древна резиденция на херцозите, а по‑късно и на кралете от Савойската династия. Катедралата „Св. Йоан Кръстител“ (XV век) – ренесансова постройка, известна с това, че в нея се съхранява Светата плащаница. Египетският музей – най-старият музей в света, посветен на изкуството и културата на Древен Египет, и вторият по големина и значимост след музея в Кайро. Галерия Сабауда – притежава една от най‑важните картинни колекции в Италия, включваща произведения на италиански ренесансови майстори (XIV – XVI век), фламандски и холандски художници (XV – XVII век), както и други европейски автори (XVII – XVIII век). Дворец „Кариняно“ – проектиран от Гуарино Гуарини; служил като седалище на първата Kамара на депутатите на Италианския парламент. Палацо „Мадама“ – разположен в социалния и географски център на града. Най‑старите му части датират от римската епоха (две от четирите кули, включени във фасадата). Първоначално е бил източната градска порта, превърната в замък през Средновековието. Сградата е преустроявана многократно, особено в началото на XVIII век, когато Филипо Ювара създава нейната барокова фасада. Торино и околностите му са украсени с множество Савойски резиденции, включени в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. На територията на общината се намират Кралският дворец, Палацо Мадама, Вилата на кралицата и Замъкът Валентино. Ар нуво Торино може да се похвали със забележително присъствие на сгради в стил Ар нуво, построени между края на XIX и началото на XX век. Важните архитектурни свидетелства от тази епоха все още се забелязват в някои централни райони на града като кварталите Чентро, Крочета, Сан Салварио и Борго По, и най вече в района около първия участък на бул. „Франча“, включително кварталите Чит Турин и Сан Донато. Вследствие на нарасналия успех на Международното изложение за модерно декоративно изкуство (чиято кулминацията е през 1902 г.) Торино се счита за една от столиците на Ар Нуво и вижда разпространението на този нов стил предимно в областта на архитектурата с приноса на големи автори на времето. Монтументални портици Портиците са характерен елемент от градската среда на Торино и се простират на над 18 km, от които около 12 km образуват непрекъсната мрежа. Първите аркади датират от Средновековието, но от XVII век започва изграждането на монументалните портици, съхранени и до XXI век. Най‑ранното свидетелство е заповедта на херцог Карл Емануил I Савойски от 16 юни 1606 г. за оформянето на пл. „Кастело“ по проект на Асканио Витоци, включващ аркади по целия му периметър. В проекта на Амедео ди Кастеламонте за площад „Сан Карло“ също са предвидени портици. През същия период Филипо Ювара изгражда портиците при Порта Палацо. През 1765 г. Бенедето Алфиери е натоварен с реконструкцията на портиците на площад „Палацо ди Чита“ (днешния площад на кметството), а през XIX век се добавят аркадите на площадите „Виторио Венето“, „Карло Феличе“ и „Статуто“. Железопътните гари Торино Порта Нуова и Торино Порта Суза са свързани чрез портици по ул. „Ница“, ул. „Саки“, бул. „Виторио Емануеле II“, бул. „Винцальо“ и ул. „Черная“. Портикът по ул. „По“, който свързва площад „Кастело“ с площад „Виторио Венето“, е проектиран така, че да пресича всички пресечни улици, позволявайки на краля да достигне до река По, без да се намокри при дъжд. Кралски резиденции В Торино и в областта му има множество Савойски кралски резиденции, повечето от които са обект на ЮНЕСКО: Кралски резиденции в Торино Базилика „Суперга“ (Basilica di Superga): купол, апартамент и гробница на Савойската династия Кралски дворец (Palazzo Reale di Torino) Дворец „Мадама“ (Palazzo Madama Torino) Дворец „Кариняно“ и апартамент на принцовете (Palazzo Carignano) Замък Валентино (Castello del Valentino) Вила на кралицата (Villa della Regina) Дворец „Шабле (Киаблезе)“ (Palazzo Chiablese) Кралски резиденции извън Торино Кралски замък на Монкалиери (Castello Reale di Moncalieri) – в Монкалиери, на 9 km от Торино Ловен павилион „Ступиниджи“ (Palazzina di Caccia di Stupinigi) – в Никелино, на 13 km Замък в Риволи и Музей на съвременното изкуство (Castello di Rivoli, Museo d'Arte Contemporanea) – в Риволи, на 20 km Кралски дворец във Венария Реале (La Venaria Reale) – във Венария Реале, на 21 км Кралски апартаменти в Замъка „Мандрия“ (Appartamenti Reali de La Mandria) – във Венария Реале, на 21 km Замък „Кавур ди Сантена“ (Castello Cavour di Santena) – в Сантена, на 24 km, не е обект на ЮНЕСКО Кралски замък в Ракониджи (Castello Reale di Racconigi) – в Ракониджи, на 40 km Херцогски замък на Алие (Castello Ducale di Agliè) – в Алие, на 41 km Кралско имение Поленцо (Tenuta Reale di Pollenzo) – в Бра, провинция Кунео, на 65 km Кралски замък в Говоне (Castello Reale di Govone) – в Говоне, провинция Кунео, на 81 km Кралски замък Касото (Castello di Cassotto) – в Гаресио, провинция Кунео, на 110 km, не е обект на ЮНЕСКО Други известни паметници Затвор „Ле Нуове“ (Carceri Nuove) – затворнически комплекс, функционирал от 1870 г. до края на 80‑те години на XX век. Голяма цистерна (Cisternone) – големият кладенец на Торинската цитадела, построен между 1565 и 1567 г. по проект на Франческо Пачото от Урбино. Бил е част от укрепената система на града и е осигурявал водоснабдяване при обсада. Субалпийска галерия (Galleria Subalpina) – историческа търговска галерия между площад „Кастело“ и площад „Карло Алберто“, включваща множество магазини; една от трите традиционни търговски галерии на Торино. Лингото (Lingotto) – комплекс от сгради в квартал Ница Милефонти, разположен между ул. „Ница“ (№ 230–294) и железопътна линия. Бивш основен завод на FIAT, по‑късно преобразуван в многофункционален център. Опера пер Торино (Opera per Torino) – произведение на датския творец Пер Киркебю, създадено през 2004–2005 г. в рамките на проекта Artecittà. Представлява портик с двойна височина, изграден основно от тухли. Небостъргач „Интеза Сан Паоло“ – сграда на едноименната банкова група в квартал Чит Турин. Висока 167,25 m, тя е третата по височина в града след небостъргача на Регион Пиемонт (205 m) и Моле Антонелиана (167,5 m). Проектирана е от Ренцо Пиано. Небостъргач на Регион Пиемонт – институционална сграда, чието строителство започва на 30 ноември 2011 г. по проект на Масимилиано Фуксас. Предвижда 42 етажа (41 за гражданско ползване, последният – като „висяща гора“) и е предназначена да стане единственото седалище на регионалната администрация, с изключение на Регионалния съвет. Основни торински площади Пл. „Кастело“– главният площад на града и център на историческата зона; тук се събират ул. „Гарибалди“, ул. „По“, ул. „Рома“ и ул. „Пиетро Мика“. Пл. „Сан Карло“ – един от най‑важните площади в центъра, често наричан „холът на града“. Разположен е по оста на ул. „Рома“, която го свързва с площадите „Кастело“ и „Карло Феличе“. Пл. „Виторио Венето“– исторически аркаден площад в източната част на центъра, между края на ул. „По“ и левия бряг на река По. Пл. „Солферино“– голям, удължен площад, ограничен от ул. „Пиетро Мика“, ул. „Санта Тереза“, ул. „Черная“ и ул. „Арчивесковадо“; начална точка на бул. „Ре Умберто“. Пл. „Статуто“– основен площад в западната част на историческия център, последният голям площад от епохата на Рисорджименто, отличаващ се с елегантни сгради и портици. Пл.„Карло Алберто“– пешеходен исторически площад зад дворец „Кариняно“, близо до ул. „По“ и ул. „Джузепе Верди“; ограден от ул. „Чезаре Батисти“, „Принчипе Амедео“ и „Карло Алберто“. Пиаца д’Арми – исторически използвана за събиране на войски и военни паради. Площад на Републиката – с площ 51 300 m² е най‑големият площад в Торино и домакин на най‑големия пазар на открито в Европа – Порта Палацо. Пл. „Кавур“ (също Джардино Кавур) – малък градински площад в южната част на историческия център, близо до площадите „Валдо Фузи“ и „Карло Емануеле II“, ограден от ул. „Кавур“, „Дей Миле“, „Фратели Каландра“ и „Джолити“. Пл. „Карло Феличе“– разположен при пресичането на ул. „Рома“ и бул. „Виторио Емануеле II“, точно пред жп гара Порта Нуова. Пл. „Карло Емануеле II“ (Карлина) – един от основните централни площади; пресичан от ул. „Мария Витория“ и ул. „Академия Албертина“, в близост до ул. „По“. Пл. „Сан Джовани“– исторически площад в сърцето на града, на който се намира катедралата „Сан Джовани“. Свързан е с площад „Кастело“ чрез портик откъм дворец „Киаблезе“ и Кралския дворец. Пл. „Савоя“ (Площад на обелиска) – в Куадрилатерато Романо, между ул. „Корте д’Апело“ и ул. „Консолата“; известен с обелиска в центъра си. Пл. „Палацо ди Читà“ (нар. още Пиаца деле Ербе) – малък централен площад, разположен върху оста на древния римски град; на него се намира Палацо Чивико – седалището на общинската администрация. Религиозни центрове В Торино се намират множество религиозни сгради, повечето от които са католически църкви. С изключение на многобройните храмове, построени след Втората световна война във връзка с жилищното разширяване и имиграционния наплив през 50–60‑те години на XX век, основната част от църквите в града датира от XVII–XVIII век. Преобладава бароковата архитектура, но са представени и ренесансови и неокласически образци, както и съчетания между тях (например неокласическа фасада и бароков корпус). В проектирането и изграждането на тези религиозни комплекси участват редица видни архитекти: Амедео ди Кастеламонте (Параклис на Светата плащеница, Базилика „Корпус Домини“) Карло ди Кастеламонте (Параклис на Светата плащеница, църква „Санта Кристина“) Андреа Костагута (Църква „Сан Франческо да Паола“, Църква „Санта Тереза“) Гуарино Гуарини (Параклис на Светата плащеница, Светилище на Утешителката, църква „Сан Лоренцо“) Филипо Ювара (Базилика Суперга, църква „Сан Филипо Нери“, Светилище на Утешителката, църква „Санта Кристина“, църква „Мадона дел Кармине“) Филипо Джовани Батиста Николис ди Робиан (Църква „Санта Пелагия“, Църква на милосърдието) Бернардо Антонио Витоне (Църква „Сантисима Анунциата“, Църква „Санта Мария ди Пиаца“, Църква „Сан Франческо д'Асизи“, Църква „Санта Киара“) Асканио Витоци (Базиликата „Корпус Домини“, църква „Сантисима Тринитà“) Гробища Монументално гробище (Cimitero monumentale) – разположено на бул. „Новара“ 135 в квартал Реджо Парко. Най‑голямото гробище в Торино и едно от най‑големите в Италия. Построено е през 1827–1829 г. На територията му се намират крематориумен храм и еврейско гробище. Съдържа множество погребални паметници на известни личности и художествено ценни произведения. Парково гробище (Cimitero Parco) – открито през 1972 г. в южната периферия на града; второто по големина гробище в Торино. Гробище „Мирафиори“ – малко гробище на бул. „Унионе Совиетика“ 650, в южната част на града. Гробище „Саси“ – разположено на едноименния път, № 24. Гробище „Каворето“ – намира се на хълм в квартал Каворето. Гробище „Абадия ди Стура“ – разположено на Пътя на Сетимо 307, в северната част на Торино. Пазари В Торино функционират 42 местни пазара. Макар градът да не притежава най‑големия брой пазари в Италия, особеност е, че те са постоянни, отворени ежедневно и разположени във всички квартали. Сред най‑значимите по размер и оборот са пазарите на площад „Бенефика“ (Piazza Benefica), бул. „Алчиде Де Гаспери“ (Corso Alcide De Gasperi), ул. „Онорато Вилиани“ (Via Onorato Vigliani), бул. „Звицера“ (Corso Svizzera), бул. „Ракониджи“ (Corso Racconigi) и площад „Барчелона“ (Piazza Barcellona). Най‑известният пазар в града е този при Порта Палацо (Porta Palazzo, на пиемонтски Pòrta Pila), считан за най‑големия пазар на открито в Европа. Основният пазар за стоки втора употреба е Балон (Balon) в квартал „Аурора“, по‑специално в района Борго Дора (по улиците Goffredo Mameli, Borgo Dora и Bernardino Lanino). Той се слива с близкия хранителен пазар Порта Палацо, образувайки най‑големия открит пазарен комплекс в Европа. От 80-те години всяка втора неделя на месеца се провежда и Гран Балон (Gran Balon), специализиран и в продажбата на антики. Природни зони Торино е сред италианските градове с най‑голям дял зелени площи на жител. Към 2015 г. на градска площ от 13 km² се падат 21,37 km² зелени територии, или около 23,6 m² на човек. В града има приблизително 60 000 дървета по улиците и около 100 000 в парковете. През 2017 г. Торино заема 13‑о място сред 17‑те града с най‑висок „зелен индекс“ (16,2%) в света и е единственият италиански град в класацията. В квартал Сан Салварио се намира жилищната сграда Condominio 25 Verde, проектирана от Лучано Пия – първият пример за биоархитектура в града, основан на същия принцип като небостъргача Боско Вертикале („Вертикална гора“) в Милано. Сградата е разположена в близост до парк „Валентино“. Торино е и първият италиански град с население над 500 000 жители, който достига дял на разделното събиране на отпадъци от 42,2% през 2014 г. Градската хигиена и управлението на отпадъците се осъществяват от 1969 г. от компанията Amiat, която отговаря и за екологичното възстановяване на сметището Басе ди Стура. Най‑старата му част, изчерпана през 1983 г. и обхващаща площ от около 300 000 m², е преобразувана в речен парк, известен като градски парк „Марморина“. Паркове Торино разполага с 51 парка в рамките на градската зона. Сред най‑големите и посещавани са парк „Валентино“, парк „Пелерина“, парк „Колета“, парк „Риньон“ и по‑новият парк „Колонети“. Около града, в периферен пръстен, се намират природният парк „Ла Мандрия“ и паркът на Ловния павилион „Ступиниджи“ – бивши ловни резервати на Савойската династия, както и парковете по хълмовете на Торино, сред които Възпоменателният парк и парк „Европа“. В различните квартали са разположени множество по‑малки паркове, включващи около 240 детски площадки. В началото на 60‑те години на XX век кметът Амедео Пейрон създава първата в Италия градина, оборудвана специално с детски площадки. Списъкът с парковете в Торино представя накратко характеристиките на най‑значимите зелени площи, разположени изцяло или частично в границите на града. Дървета столетници и монументални дървета Торино е дом на множество значими дървета. Сред тях са големият чинар в парк „Тезориера“ (660 cm обиколка на ствола, на възраст над два века), чинарите в парк „Валентино“, метасеквоите в Алпинеума, открит през 1961 г., както и най‑старите дървета в Ботаническата градина, основана през 1729 г. в непосредствена близост до замъка „Валентино“. В града се срещат и вековни екзотични видове, като крайбрежните секвои (Sequoia sempervirens) в хълмистите паркове на Вила „Дженеро“ и „Джакомо Леопарди“, както и многобройни екземпляри от кавказки орех (Pterocarya fraxinifolia) по поречието на река По и в паркове като Градините „Кавур“, градината Sambuy, Долните кралски градини (покрай бул. „Сан Маурицио“) и парк „Милефонти“. Два впечатляващи екземпляра от бял габър (Carpinus betulus) се намират във Възпоменателния парк, разположен по склоновете на Коле дела Мадалена. Виа Франчиджена През Торино преминава клонът на Via Francigena през Монченизио. Маршрутът, един от предпочитаните през Средновековието, след прекосяване на вододела между Франция и Италия при Коле дел Монченизио навлиза във Вал ди Суза – област с важни религиозни центрове като Абатство Новалеза, Сакра ди Сан Микеле и Свети Антоний от Ранверсо. Оттам пътят достига Торино, преминава покрай парк „Колета“, продължава към Сан Мауро Торинезе и Кивасо, а след това към Верчели, където се съединява с другия клон на поклонническия маршрут, идващ от прохода Голям Сан Бернар. Култура Туризъм В миналото Торино е сред традиционните дестинации на Гран Тур – продължителното пътуване из Континентална Европа, предприемано от представители на аристокрацията с образователна цел. Градът е един от първите в Италия, за които се създава туристически пътеводител: по повод 300‑годишнината от чудото на Светите Дарове книжарят Джовани Гаспаре Кравери публикува Guida de’ forestieri, разделяща посещението на Торино на четири дни и описваща подробно околностите. След нея се появяват и други гидове, създадени от местни автори, сред които Онорато Дероси, публикувал през 1781 г. своя Nuova guida per la città di Torino. В настоящето От 2006 г., годината на XX зимните олимпийски игри, туристическата привлекателност на Торино нараства устойчиво. През 2017 г. градът се нарежда сред първите десет в Италия по туристически пристигания и нощувания – съответно около 1 200 000 и 3 700 000 души. Ако се включи и първият градски пояс, пристигащите достигат почти 1 900 000, а нощувките – около 5 000 000. Общата посещаемост за годината е 4 800 000 души. Градът получава признание и от международната преса. През 2016 г. вестник „Ню Йорк Таймс“ включва Торино като единствен италиански град сред 52‑те препоръчани световни дестинации за годината. Същата година Skyscanner го поставя сред 20‑те най‑красиви градове на изкуството в Италия, а блогърите го нареждат сред 16‑те италиански града, които трябва да се посетят. Международният туристически портал eDreams определя Торино като една от най‑значимите туристически дестинации в света за 2017 г., първа сред европейските дестинации и като културна столица на Северна Италия. Музеи Торино е един от най-богатите на художествено наследство градове в Италия и разполага с голям брой музеи, много от които имат национално и международно значение. Сред тях има музеи за древно и съвременно изкуство, за религиозна култура, исторически и научни музеи. Някои институции са уникални по рода си, като Египетският музей, който притежава втората най-богата колекция от артефакти на Древен Египет в света след тази на Музея в Кайро, и Националният музей на киното. Любовта на Савойската династия към изкуството и културата се отразява в създаването на редица значими институции: Кралската оръжейница – една от най-богатите в Европа, Галерия Сабауда с обширни колекции от италианско и фламандско изкуство, Градския музей на древното изкуство в Палацо Мадама, Националния музей на Италианското Рисорджименто в Палацо Кариняно и Кралският дворец. В началото на XX век в Торино се заражда италианското кино, днес представено в Националния музей на киното, разположен в Моле Антонелиана – символ на града, чието панорамно изкачване с асансьор предлага гледка на 360°. Друго важно панорамно място е Националният планински музей „Дука дели Абруци“ на Хълма на капуцините, основан от първите членове на Италианския алпийски клуб. Индустриалната история на града е представена в Националния автомобилен музей и Историческия център на ФИАТ. Торино е и важен център на модерното и съвременното изкуство, представено от Градската галерия за Модерно и съвременно изкуство, Фондация „Сандрето Ре Ребауденго“, Фондация „Мерц“, Пинакотеката „Джовани и Марела Анели“, Италианския фотографски център „Камера“ и Музея за съвременното изкуство в Замъка в Риволи. В града се намират и множество научни музеи, сред които Музеят на човешката анатомия „Луиджи Роландо“, Регионалният музей на естествените науки, Планетариумът и Музеят на астрономията и Космоса, Музеят на околната среда и други. Сред спортните музеи се открояват Музеят на ФК „Ювентус“ и Олимпийският музей „Торино 2006“. Висше образование Университетският център в Торино е сред водещите в Италия. Двата основни висши учебни института са Торинският университет и Политехническият университет. За учебната 2024/2025 г. в Торинския университет са записани 83 хил. студенти, от които 6% са чуждестранни граждани. В Политехническия университет за учебната 2023/2024 г. студентите са 39 929, като 19,2% от тях са чуждестранни. Държавни Торински университет (Università degli Studi di Torino) Политехнически университет Торино (Politecnico di Torino) Академия за изящни изкуства „Албертина“ (Accademia Albertina di Belle Arti) Държавна консерватория „Джузепе Верди“ (Conservatorio Giuseppe Verdi) Торинска военна академия (Comando per la Formazione e Scuola di Applicazione) Медицинска академия на Торино (Accademia di Medicina di Torino) Земеделска академия (Accademia d'Agricoltura) Теологически факултет на Северна Италия (Facoltà Teologica dell'Italia Settentrionale) Частни Европейския институт за дизайн (Istituto europeo di design) кампус Институт за приложни изкуства и дизайн (Istituto d'arte applicata e design) Международен университетски колеж на Торино (International University College of Turin) Университетски салезиански институт „Торино Ребауденго“ (IUSTO – Istituto Universitario Salesiano Torino Rebaudengo) Висше училище по търговия на Париж, кампус Училище „Холдън“ (Scuola Holden) Униколидж (Unicollege), за езикови посредници Висше училище за езикови посредници „Витория“ (SSML Vittoria) Институт „Котоленго“ (Istituto Piccola casa Divina Provvidenza Cottolengo), кампус на Католическия университет на Светото сърце Университетски колеж „Луиджи Ейнауди“ (Collegio universitario Luigi Einaudi) В Торино е основан и се намира националното седалище на Народния университет за трите възрасти (UNITRE – Università delle Tre Età). който предлага курсове на различни теми. Научни изследвания Торино е дом на редица важни научни, технологични и кинематографски изследователски институти, които свидетелстват за дълга културна традиция, основана на експерименти и иновации. Сред тях са: Академия на науките на Торино (Accademia delle Scienze di Torino) – основана през 1757 г. Национален институт за метрологични изследвания (INRiM) – създаден с декрет-закон 38/2004 чрез сливането на Националния електротехнически институт „Галилео Ферарис“ и Института по метрология „Густаво Колонети“ към Националния съвет за иследпвателска дейност (CNR) Изследователски и технологично-иновационен център на Rai (Centro ricerche e innovazione tecnologica Rai) – разположен на бул. „Джамбоне“ Институт за научен обмен (Istituto per l'Interscambio Scientifico) Медицинска академия на Торино (Accademia di medicina di Torino) Telecom Italia Lab (бивш CSELT) Земеделска академия (Accademia d'Agricoltura) Кинематографски експериментален център (Centro sperimentale cinematografico) към Националната филмова школа. Торино има дълга традиция в научните и приложните изследвания и е свързан с редица значими постижения. В града Галилео Ферарис създава електродвигателя с променлив ток и открива ротационното магнитно поле. През 1977 г. Торино става първият град в света, оборудван с градска оптична мрежа (9 km), тествана от изследователския център CSELT; именно в CSELT възниква инициативата MPEG, довела до разработването на стандарти като MP3. Градът е свързан и с важни моменти в историята на компютърните науки: Чарлз Бебидж представя за първи път проекта за своята Аналитична машина на научна конференция в Торино по покана на астронома Джовани Плана. Около век по‑късно торинецът Пиер Джорджо Перото създава и проектира първия персонален компютър – Olivetti Programma 101, и преподава в Политехническия университет. През 2016 г. Торино печели второ място в престижната награда за Европейска столица на иновациите (iCapital), след Амстердам и пред Париж. Библиотеки и архиви В Торино функционират около 380 библиотеки в различни области, със свободен или ограничен достъп. Сред най‑значимите са Националната университетска библиотека на Торино и Кралската библиотека – и двете държавни институции, както и Централната градска библиотека. Градът разполага и с множество специализирани библиотеки като Международна библиотека за кино и фотография „Марио Громо“, Националната библиотека на Италианския алпийски клуб, Библиотеката на Фондация „Луиджи Ейнауди“, художествените библиотеки на Градската галерия за модерно и съвременно изкуство и на Академия „Албертина“. Други важни стари библиотеки са Библиотеката на Академията на науките, Библиотеката на Подготвителната армейска школа, Библиотеката на Държавния архив, Провинциалната библиотека на братята капуцини и много други. Към тях се добавят централните и ведомствените библиотеки на различни институции, включително университетските: към декември 2019 г. Торинският университет разполага с 35, а Политехническият университет – със 17 библиотеки. Градски библиотеки В Торино действат 18 общински градски библиотеки със свободен и безплатен достъп. Най-голямата сред тях е Централната градска библиотека (Biblioteca Civica centrale), открита на 22 февруари 1869 г. под името „Публична общинска библиотека“. Днес фондът ѝ включва около 524 553 документа, над 30 000 ръкописни писма, повече от 2000 ръкописа, 67 старопечатни издания и около 1600 книги от XVI век. Значими са и специализираните ѝ колекции, посветени на локалната история, изобразителното изкуство, театъра и визуалните изкуства. Колекцията от периодични издания от XVIII до XXI век обхваща приблизително 2828 заглавия. Каталог на общинските градски библиотеки на Торино: BCT - Ricerca nel catalogo in linea Академични библиотеки Най-важната академична библиотека в Торино е Националната университетска библиотека, разрушена през Втората световна война и изцяло възстановена между 1958 и 1973 г. Тя води началото си от 1720 г., когато Виктор Амадей II Савойски създава Библиотеката на Кралския университет чрез обединяване на книжните фондове на Торинския университет и на Савоя. Между XVII и XVIII век колекциите ѝ значително се разширяват чрез покупки и завещания в подкрепа на научната дейност. Обявена за национална библиотека през 1873 г., днес тя съхранява 763 833 печатни тома, 2095 периодични издания, 4554 ръкописа, 1600 раннопечатни книги, 10 063 издания от XVI век, над 15 000 графики и други материали. Към нея се добавят още 34 университетски библиотеки по хуманитарни и точни науки. Каталог на Университетските библиотеки TUTTO Библиотечна система на Торинския университет SBA Политехническият университет на Торино разполага с 17 академични библиотеки. Сред другите значими академични институции са Библиотеката на Художествената академия „Албертина“, Библиотеката на Академията на науките, Библиотеката на Държавната консерватория „Джузепе Верди“, Библиотеката на Земеделската академия в Торино и други. Освен тях в града функционират и множество специализирани библиотеки – към културни и изследователски центрове, фондации, научни институти, музеи, религиозни общности и други организации. Оперни и концертни зали, театри и кина Торино е град с богат художествен и културен живот, който отделя значително внимание на изкуството, музиката, киното и театъра. Той разполага с множество музеи и художествени галерии, а сред най‑значимите кинематографски прояви е Торинският филмов фестивал. Театралната сцена е разнообразна и предлага комедии, класически театър, балет, опера, концерти, поетични спектакли и други жанрове. Сред най‑известните оперни и театрални институции са Оперният и балетен театър „Реджо“, театър „Гобети“, театър „Кариняно“, театър „Колосео“ и театър „Алфиери“. Оперни и концертни зали Оперен и балетен театър „Реджо“ (Кралски театър) (Teatro Regio) – сцена на първото поставяне на „Бохеми“ от Пучини. Един от най‑големите оперни театри в Италия и сред най‑престижните в Европа. Построен през 1740 г.; фасадата му, дело на Бенедето Алфиери, е включена през 1997 г. в списъка на световното наследство на ЮНЕСКО. Концертна зала на RAI „Артуро Тосканини“ (Auditorium Rai „Arturo Toscanini“) – седалище на Националния симфоничен оркестър на Rai Концертна зала „Джани Аниели“ (Auditorium „Gianni Agnelli“) – в Конгресен център „Лингото“ Концертна зала „Интеза-Сан Паоло“ (Auditorium Intesa-Sanpaolo) Концертна зала „Вивалди“ (Auditorium „Vivaldi“) – в Националната университетска библиотека Концертна зала „Арсенал на мира – Сермиг“ (Auditorium Arsenale della Pace – Sermig) Концертна зала „Орфей“ (Educatorio della Provvidenza – Auditorium Orpheus) Театри Театър „Стабиле“ (Teatro Stabile di Torino) – национален театър, основана през 1955 г. и вторият в Италия след Театро Стабиле в Милано. Институцията управлява продукциите на театър „Кариняно“, театър „Гобети“ в Торино и „Фондерие Лимоне“ в Монкалиери. Театър „Кариняно“ (Teatro Carignano) – един от най‑важните и най‑старите театри в Торино. Първоначалната му дървена конструкция датира от XVII век. В миналото е бил театър на кралското семейство, където суверенът е гледал комедии. Към 2019 г. е част от Театър „Стабиле“ и предлага богата програма – от трагедии и комедии до класически и съвременни произведения. Театър „Гобети“ (Teatro Gobetti) – разположен в историческа сграда от 1840 г. Той е едно от седалищата на Театър „Стабиле“ и е сред водещите институции в Пиемонт в областта на драматичния театър. Театър „Колизей“ (Teatro Colosseo) – един от най‑значимите театри в града и честа спирка за италиански и международни изпълнители по време на зимните им турнета. Известен е и с многобройните си моноспектакли. Театър „Виторио Алфиери“ (Teatro „Vittorio Alfieri“) – открит през 1855 г., почти напълно унищожен от пожар през 1858 г. и възстановен през 1860 г. Той е един от най‑старите и значими театри в Торино. Заедно с театър „Ерба“ и театър „Джойело“ към 2019 г. е част от веригата „Торински спектакли“ на Новия театър на Торино. Театърът е предимно драматичен и е домакин и на множество концерти. Театър „Джойело“ (Teatro Gioiello) Театър „Ерба“ (Teatro Erba) Нов театър (Teatro Nuovo), основан през 1975 г., първият танцов театър в Италия. Театър „Маркиза“ (Teatro Marchesa) Алфа театър (Alfa Teatro) Театър „Виктория“ (Teatro Vittoria) Театър „Джулия ди Бароло“ (Teatro Giulia di Barolo) Театър Танграм (Tangram) Театър „Монтероза“ (Teatro Monterosa) Театър „Астра“ (Teatro Astra) Театър „Кардинал Масая“ (Teatro Cardinal Massaia) Малък сатиричен театър (Piccolo Teatro Comico) Вариатетен театър „Ле Мюзикхол“ (бивш театър „Ювара“) (Le Musichall, бивш Teatro Juvarra) Театър „Джандуя“, бивш театър „д'Анжан“ (Teatro Gianduja, ex d'Angennes) Театър дела Кадута (Teatro della Caduta) Кино-театър „Барети“ (Cineteatro Baretti) Кино-театър „Анели“ (Teatro Agnelli) Кино-театър „Сан Джузепе“ (Cinema Teatro San Giuseppe) Театър „Крочета“ (Teatro Crocetta) Кралска кавалерия (Cavallerizza Reale: Teatro Maneggio, Teatro Argentino) Лаборатории „Хаос“ (Officine CAOS) Малък сатиричен театър (Piccolo Teatro Comico) Театър „Сан Джузепе“ (Teatro San Giuseppe) Театър „Куб“ (Cubo Teatro) Театър „Еспас“ (Teatro Espace) Ателие „Физически театър“ (Atelier Teatro Fisico) Театър „Беларте“ (Teatro BellARTE) Кафе „Мюлер“ (Café Müller) Кап Диечиченто (CAP10100) Малък бос театър (Piccolo Teatro Scalzo) Кабаретен театър „Каб Куарантуно“ (Cab 41) Голям театър „Валдоко“ (Teatro Grande Valdocco) Кръжок „Блум“ (Circolo Bloom), театър за деца и младежи Театрална къща за деца и младежи (Casa del Teatro Ragazzi e Giovani) Кина Торино има дълга традиция в областта на киното и е сред италианските градове, които най‑рано развиват кинематографска култура. В града се намира един от най‑посещаваните музеи в Италия – Националният музей на киното, първият и единствен музей, посветен на италианското кино. Той е открит през 1956 г. в Палацо Киаблезе, а от 2000 г. е разположен в символа на града – Моле Антонелиана. През 80‑те години на XX век група университетски преподаватели и кинокритици от Торино, със съдействието на местните институции, създават фестивала Festival Cinema Giovani, който от 1997 г. носи името Торински филмов фестивал. Провеждан ежегодно от ноември 1982 г., той се превръща в престижен независим кинофестивал с международно значение, особено в областта на експерименталното кино, и е вторият по важност в Италия след историческия Филмов фестивал във Венеция. Торино е първият италиански град, в който се развива филмовата индустрия, благодарение на историческата, географската и културната му близост до Франция на братят Люмиер. Именно тук през март 1896 г. създателите на кинематографа прожектират за първи път филм в Италия, а през ноември същата година на ул. По се състои първата прожекция с билети пред публика. Първите италиански филмови студия се появяват в Торино през 1907 г. Режисьорът Джовани Пастроне създава един от първите колосални филми в историята на киното – „Кабирия“ (1914), който е и първият италиански пълнометражен филм с международно разпространение. Продуцентските компании като Ambrosio Film, Italia Film, Aquila и студия Fert остават активни до 1937 г., когато в Рим е открита Чинечитà. В Торино се намират и пет исторически кина:: кино „Амброзио“ (Ambrosio Cinema) от 1914 г., кино „Лукс“ (Cinema Lux) от 1934 г., кино „Репози“ (Cinema Reposi Multisala) от 1947 г., кино „Нуово Романо“ от 1905 г. (под името „Люмиер“ (Cinema Lumiere) е най-старото действащо кино в града към 2019 г.) и първото кино на Торино – кино „Кинг Конг“ от 1907 г. (под името „Семейно кино“; несъществуващо към 2021 г.). Торино е и мястото, където се раждат първото италианско авторско кино (кино „Романо“ в Субалпийската галерия през 1971 г.), основната национална филмова асоциация AIACE Torino и първият мултиплекс в Италия – Eliseo (1983 г.). В Торино се провеждат редица специализирани филмови фестивали, сред които ЛГБТ фестивалът Lovers Film Festival, Международният фестивал на женското кино (Festival Internazionale di Cinema e Donne), Филмовият фестивал на младежкото кино (Sottodiciotto Film Festival), Филмовият фестивал за околната среда (CinemAmbiente), ViewConference Torino, посветен на виртуалната реалност, и Фестивалът на пиемонтското кино (18 gLocal Film Festival). Днес Торино е сред водещите центрове за филмови и телевизионни продукции в Италия, благодарение на дейността на Фондация „Торинска филмова комисия“ (Torino Film Commission). Към март 2025 г. в града функционират 20 кина, част от които са специализирани в авторско кино, включително Massimo, Centrale, Romano, Due Giardini, Eliseo, Fratelli Marx, Baretti и Agnelli. Торино в игрални и телевизионни филми Торино е често използвана сцена за кино и телевизия, както като реална локация, така и като вдъхновение за сюжети. Множество международни и италиански продукции са заснети изцяло или частично в града. Международни продукции War and Peace (1956, реж. Кинг Вайдър) – множество сцени, включително бойни, са заснети в Торино. The Italian Job (1969, реж. Питър Колинсън) – известният обир и преследванията с миникупъри се развиват в Торино, включително около FIAT и летище Торино–Казеле. American Gigolo (1980, реж. Пол Шрейдър) – главният герой Джулиан Кей споменава, че е роден в Торино. Hannah and Her Sisters (1986, реж. Уди Алън) – сцените в операта са заснети в театър „Реджо“, избран заради премиерата на „Манон Леско“ там през 1893 г. The Pink Panther 2 (2006, реж. Харълд Цварт) – показани са панорама на Торино и интериор на катедралата (и двете пресъздадени). I Am Legend (2007, реж. Франсис Лорънс) – използван е реален запис от пл. „Сан Карло“ по време на Зимните олимпийски игри 2006. MacGyver (епизод „The Gypsy from Budapest“) – пресъздава преследването от The Italian Job, включително сцени от оригиналния филм. Италиански филми и сериали Profondo Rosso (1975, Дарио Ардженто) – заснет основно в Торино, въпреки че действието е във въображаем град. La donna della domenica (1975, Луиджи Коменчини) – полицейски филм, развиващ се в Торино. Torino violenta (1977, Карло Аузино) – изцяло заснет в града; включва пл. Статуто, пл. Кавур и бул. Франча. A che punto è la notte (1994, Нани Лой) – сцени в квартал Фалкера; с Марчело Мастрояни. Santa Maradona (2001, Марко Понти) – изцяло заснет в Торино. Così ridevano (1998, Джани Амелио) – портрет на Торино по време на икономическия бум и южноиталианската миграция. Cuori rubati (2002–2003) – действието се развива в Торино. Elisa di Rivombrosa (2003–2005) – сцени в Палацо Мадама; продължението „Дъщерята на Елиза“ (2007) включва Вила на кралицата. Dopo mezzanotte (2004, Давиде Ферарио) – половината действие е в Националния музей на киното; носител на „Давид на Донатело“ и награди от Берлинале. Il divo (2008, Паоло Сорентино) – заснет в Палацо Салуцо Паезана, Палацо Бираго ди Боргаро, Палацо дей Драги, виа Карло Алберто, затвора „Лорусо и Котуньо“, Кметството и моста Росини. Il bene e il male (2009) – действието се развива в Торино. Vincere (2009, Марко Белокио) – снимки на улица „Палацо ди Чита“, Галерия „Сан Федерико“ и др. La solitudine dei numeri primi (2010, Саверио Костанцо) – заснет в парковете и елегантните квартали на Торино. Centovetrine (2001–2016) – от 2007 г. включва множество външни локации в града. Questo nostro amore (2012–2018) – действието се развива в Торино. Natale a 4 zampe (2012) – голяма част е заснета в града. Mirafiori Lunapark (2014, Стефано Ди Полито) – поетичен разказ за закриването на завода FIAT в Мирафиори Суд. Lazzaro felice (2018, Аличе Ровахер) – сцени в Галерия „Умберто I“, Порта Палацо и северните покрайнини. Медии Преса Торино има дългогодишна традиция в областта на издателската дейност. Концентрацията на издателства в града е по-висока от средната за страната и и до днес около 50% от италианските училищни и университетски издателства са базирани там, като градът държи приблизително 30% от националния пазар на учебници. Повече от 90% от италианската издателска продукция в голям шрифт за хора с увредено зрение също е концентрирана в Торино. Градът е и важен център за типографски експерименти и иновации. В столицата на Пиемонт се раждат важни издателства като: От 1988 г. в Торино се организира Международният панаир на книгата. Периодични издания В миналото Торино е седалище на важни национални вестници като „Гадзета дел Пополо“ и „Стампа Сера“. Към 2021 г. в града са базирани „Ла Стампа“ (един от най-популярните италиански ежедневници), „Тутоспорт“ (третият по продажби национален спортен всекидневник) и регионалният„КронакаКуи“. В Торино се намират и местните редакции на „Република“, „Джорнале“ и „Кориере дела Сера“. В града се издават още местното издание на безплатния ежедневник „Метро“, седмичникът „Перò“, месечното списание „Торино Магазин“ и двумесечникът „Екстраторино“. Торино е и център на редица специализирани периодични издания, посветени на изкуството и културата, сред които „Джорнале дел Арте“, „Джорнале дел Аркитетура“ и „Джорнале дела Музика“. От 2004 г. община Торино публикува периодичното издание CittAgorà. Радио В продължение на десетилетия Торино е седалище на EIAR (Италианска агенция за радио прослушвания), а по-късно и на Rai, поради което между 1927 и 1954 г. градът е основният център на радиопроизводството в Италия в епохата преди навлизането на телевизията. Основните радиостанции в града са: Radio Manila, Radio GRP, Radio 2000 Blackout, Radio Veronica One, Radio Torino International (последната – с програма на румънски език). Телевизия Торино е едно от основните седалища на телевизионния продуцентски център на Rai, наред с тези в Рим, Милано и Неапол. Центърът в Торино е първият, открит от телевизионната компания, и функционира от началото на телевизионните програми през 1954 г. Още преди създаването на Rai градът е седалище на централата на EIAR (от 1927 г.). Сред другите телевизионни оператори с регионално излъчване са Quartarete TV, GRP Television, TST, Quinta Rete, Videogruppo Piemonte, Rete7 Piemonte и Telesubalpina (затворена през 2019 г. и заменена от Radio Bianconera TV). Други медии Торино е вторият италиански град, появил се в 3D видеоигра, и първият, пресъздаден като реален град, в който играчът може свободно да се придвижва из многобройните му улици. През 2001 г. Rockstar Games разработва играта The Italian Job, вдъхновена от едноименния филм от 1969 г., заснет частично в Торино. Въпреки че виртуалният град се различава значително от действителността, в играта присъстват елементи като трамвайна линия 13, река По и редица реално съществуващи исторически сгради. Отново под влияние на филма The Italian Job и използвайки три миникупъра, уелската група „Стереофоникс“ заснема в Торино видеоклипа към песента Pick a Part That's New. Икономика Торино е третият по големина икономически център в Италия брутен вътрешен продукт. През 2011 г. градът отчита БВП от 37,6 млрд. евро и общински дълг от 3,2 млрд. евро, което го поставя на второ място в страната по размер на дълга и на първо място по дълг на глава от населението. След рецесията от 2007–2013 г., когато БВП намалява с 11,5%, през 2014 г. той се стабилизира на около 36 млрд. евро, а общинският дълг спада под 3 млрд. евро. Нивото на безработица в Торино е едно от най-високите в Северна Италия – 12,9% през 2014 г., следвайки националната тенденция след 2008 г. През 2019 г. безработицата намалява до 8,3%. Градът и неговата провинция са сред водещите в Италия по стойност на износа, като заемат второ място сред италианските провинции. Торино е сред европейските центрове на автомобилната индустрия. В града и околностите му са разположени ключови компании от сектора, сред които FCA Италия, Комау, Тексид, Манети Марели, Италдизайн Джуджаро, Пининфарина и Ивеко. Тук са основани автомобилните марки Фиат и Ланча. Силната индустриална база се подпомага от университетски програми на национално равнище, включително специалността „Автомобилно инженерство“ в Политехническият университет в Торино, единствената по рода си в Италия – както и от присъствието на водещи институции по дизайн като Европейският институт по дизайн (IED) и Институтът по приложно изкуство и дизайн (IAAD). В района на Торино се намират централи и производствени мощности на CNH Industrial, работеща в сектора на капиталовите стоки и един от основните лидери в сектора, и на Фиат Крайслер Отомобайлс, където Торино играе ключова роля в развитието на Мазерати: в близкия град Груляско се произвеждат Мазерати Гибли и Мазерати Куатропорте, а новият модел Мазерати Леванте се произвежда в завода Мирафиори от началото на 2016 г. Заетостта в автомобилния сектор остава относително стабилна през 2012–2014 г., като влошаването се дължи на съкращения, които започват да намаляват едва през 2014 г. вследствие на възстановяването на инвестициите и основните европейски пазари. Индустриалната автоматизация също има значителен принос за интернационализацията на местната икономика. В града действат компании като Прима Индустрие и Комау, като Комау, сред първите 4 в Европа по отношение на оборота, прави в световен план роботите за основните автомобилни групи. Торино е важен финансов център. В града се намира централата на Интеза Санпаоло – първата италианска банка по пазарна капитализация и третата в еврозоната, както и застрахователната компания Реале Мутуа Асикурациони. Банковите фондации Компания ди Сан Паоло и Фондационе CRT са втората и третата по големина в Италия по активи, като първата е основен акционер в групата Интеза Санпаоло, а втората е част от акционерната структура на Уникредит. Частното банкиране и инвестиционните банки Фидеурам и Банка Интермобилиаре също са базирани в Торино, както и по-малката Банка дел Пиемонте. Сред другите значими компании в района са Лаваца, Кафе Верняно, Мартини и Роси, Алпитур, Риплай, Авио Аеро, Бейсик Нет (Робе ди Капа), Карло Пинятели, Де Фонсека, Сабелт, Спарко, Севън, Урмет и Армандо Теста Груп. В Торино или в метрополния район имат офиси и италианските клонове на международни компании като Сузуки, Водафон Италия, Бавария, Diageo, Мишлен, Кимбърли-Кларк, Петронас, Мидзуно и СКФ. От 80-те години а XX век насам градът преминава през дълбока индустриална трансформация, свързана както с кризата в металообработващата промишленост, така и с глобалната тенденция към изнасяне на производството. Въпреки това Торино остава един от водещите индустриални центрове в Италия и Европа. В града се намира изследователската база на „Дженеръл Мотърс“ за дизелови двигатели, а местната мрежа от над 350 компании за автомобилни компоненти е представена чрез проекта From Concept to Car, насочен към популяризиране на сектора на международно ниво. През последните десетилетия се наблюдава силен растеж в компютърния и електронния сектор. Към научноизследователската дейност на Политехническия университет на Торино, Института „Галилео Ферарис“ и Изследователския център на Фиат се присъединява технологичният район Torino Wireless, част от националната мрежа на иновационните клъстери. В него участват около 6000 компании. Значима инициатива е и преобразуването на част от територията на завода Мирафиори чрез проекта Torino Nuova Economia, в рамките на който е създаден Центърът по дизайн. Зимните олимпийски игри през 2006 г. допринасят за преодоляване на икономическата стагнация. Големи инфраструктурни проекти като железопътния тунел Passante Ferroviario, метрото и градските оси le Spine променят облика на Торино. Благодарение на дейността на Torino Film Commission градът се утвърждава като важен център за филмови, рекламни и музикални продукции. В Моле Антонелиана се помещава Националният музей на киното, а в града функционира и Cineporto – многофункционална структура, посветена на филмовото производство. През 2014 г. ЮНЕСКО обявява Торино за creative city в категорията „индустриален дизайн“. През 2016 г. градът е класифициран от GaWC като глобален град от категория „Гама“. Спорт Торино има дълга спортна традиция и е седалище на едни от най-старите италиански спортни клубове, както и домакин на значими международни събития. Първият спортен клуб в града е основан на 17 юни 1844 г. – Кралското гимнастическо дружество на Торино, първият италиански гимнастически клуб. През 1863 г. е създаден най-старият гребен клуб в Италия – Reale Società Canottieri Cerea. През 1888 г. е основана Италианската федерация по гребане (първоначално под името Италиански гребен клуб), а на 25 юни 1892 г. в града е създадена Международната федерация по гребен спорт (FISA). Торино е и един от най-важните футболни центрове в Италия. Тук са базирани два от най-старите и най-успешни клубове в страната – Ювентус (основан през 1897 г.) и Торино (през 1906 г.). В града през 1898 г. е основана Италианската федерация за футболна игра, днешната Италианската футболна федерация, а на 8 май същата година на велодрума „Умберто I“ се провежда първото официално футболно първенство. Градът има значима традиция и в колоезденето. Освен че многократно е домакин на етапи от Обиколката на Италия, Торино е финалната точка на Милано–Торино – най-старото колоездачно състезание в света, проведено за първи път през 1876 г. Тенисът също заема важно място в спортния живот на града. Торино е седалище на Тенис клуб „Ювентус“, трикратен шампион на Италианското първенство в Серия A1 за отбори. Градът е домакин на множество престижни турнири, включително срещи от Купа Дейвис (в шест издания), както и единственото италианско издание на Купата на федерацията през 1966 г. Финалите на ATP се провеждат в Торино за периода 2021–2026 г. Торино има водеща роля и в развитието на ръгбито в Италия. Градът е мястото, където през 1910 г. се играе първият документиран мач по ръгби с 15 играча в страната – демонстрационна среща между парижкия SC Universitaire и женевския Servette. В Торино възниква и първият италиански ръгби клуб, макар и съществувал само за приятелския мач срещу Про Верчели. През 1952 г. градът е домакин на първия вътрешен мач на националния отбор по ръгби лига с 13 играча, завършил с 18-22 в полза на Франция, а през 2008 г. – на първия мач на националния отбор по ръгби съюз, завършил с 15 – 22 в полза на Аржентина. Сред престижните клубове в други спортове са Джагуари Торино (американски футбол, шампион през 1991 г.), Сиспорт (женски баскетбол, петкратен шампион и носител на една Шампионска купа) и CUS Torino (мъжки волейбол, четирикратен шампион и носител на една Шампионска купа). В града се практикуват още бейзбол, кърлинг, хокей на лед, водна топка, хандбал, фехтовка и тенис на маса. Торино има силни традиции и във второстепенни спортове като стрелба с лък, боче и еластична топка. Спортни събития Най-значимото спортно събитие в историята на Торино е домакинството на XX Зимни олимпийски игри, проведени от 10 до 26 февруари 2006 г., последвани през март от IX Зимни параолимпийски игри. На 14 май 2014 г. градът е домакин на финала на Лига Европа на УЕФА между ФК „Севиля“ и ФК „Бенфика“. Друго престижно събитие е турнирът Тенис Мастърс Къп (ATP Finals), който се провежда в Торино в пет последователни издания – от 2021 до 2025 г. Сред другите значими състезания, провеждани в града, са Световното първенство по фехтовка (2006), Олимпийските игри по шах (2006), Световното първенство по голф за студенти (2006 и 2022), Зимната универсиада (2007), Световното първенство по волейбол за мъже (2018), както и множество европейски първенства в различни дисциплини. През 2015 г. Торино е удостоен с титлата „Европейска столица на спорта“, признание, присъждано от ACES Europe на градове, отличили се с проекти, следващи етичните принципи на спорта. Спортни съоръжения Благодарение на дългогодишната си спортна традиция Торино разполага с модерни спортни и развлекателни съоръжения, значителна част от които са изградени или обновени във връзка с домакинството на ХХ Зимни олимпийски игри през 2006 г. Сред съоръженията с капацитет над 10 000 места са стадион „Алианц“, Олимпийският стадион „Гранде Торино“, Паласпорт „Олимпико“ и „ПалаТорино“. Близък капацитет имат стадион „Примо Небиоло“ и „ПалаВела“. Особено място заема стадион „Филаделфия“, свързан с успехите на „Великия Торино“ през 40-те г. а XX век. Транспорт и инфраструктура Летища Торино разполага с едно действащо международно летище – Торино Казеле (Aeroporto di Torino Caselle), свързано с полети със София. Линия sfmA го свързва с железопътната и автобусна гара Дора GTT за около 19 минути, откъдето автобусната линия Dora Express осигурява връзка с жп гара Торино Порта Суза за приблизително 15 минути. ЖП гари Към 2026 г. в Торино функционират следните железопътни гари: Торино Порта Нуова“ (Stazione di Torino Porta Nuova) – най-голямата гара в града и една от най-значимите в Италия, с 20 перона. Обслужва линиите Торино-Милано, Торино-Генуа / Алесандрия-Пиаченца, Торино-Фосано-Савона / Фосано-Кунео-/Кунео-Лимоне-Вентимилия, както и линия SFM3 (Торино–Бардонекия). През нея преминават и международни влакове. Гарата е свързана с множество автобусни и трамвайни линии, както и с метрото. Торино Порта Суза (Stazione di Torino Porta Susa) – подземна гара, открита през 2008 г., втора по значение в града, с 6 перона. Обслужва регионалните влакове на Пиемонт, влаковете InterCity към Торино Порта Нуова и Милано, бързите влакове в посока Франция/Порта Нуова и Милано-Рим, както и линиите на SFM в посока Пинероло-Киери-Асти-Фосано-Алба и Кивасо-Торино Стура-Ривароло. Има връзки с автобуси, трамваи и метрото. Торино Лингото (Stazione di Torino Lingotto) – третата по важност гара в града, с 13 перона. Обслужва локални и регионални влакове към Порта Суза и Порта Нуова, както и линиите SFM1, SFM2, SFM4, SFM6 и SFM7. Свързана е с различни автобусни линии. Торино Стура (Stazione di Torino Stura) – най-северната гара на Торино, с 9 перона. Една от ключовите гари на мрежата SFM, откъдето тръгват линиите за Алба, Асти и Фосано. Обслужва се от автобуси и трамваи. Торино Ребауденго Фосата (Stazione di Torino Rebaudengo Fossata) – подземна гара с 2 перона, обслужвана изключително от влаковете на SFM. Торино Мадона ди Кампаня (Stazione di Madonna di Campagna) – подземна спирка с 2 перона по линията Торино–Черес. Обслужва се от всички влакове на sfmA. Предстои да бъде заменена от новата гара Гросето (Stazione di Grossetto). Торино Дора (Stazione di Torino Dora) – гара с 3 перона, планирана за закриване. От нея тръгва регионалната линия към Черес, преминаваща през летище Торино Казеле, Венария Реале и Вали ди Ланцо. Интегрирана е с линията на държавните железници чрез близката гара Торино Ребауденго Фосата. Пътища и магистрали През територията на Торино преминават пет автомагистрали, сред които особено важна е тази към Франция. В района на града се намира и значим магистрален възел, който свързва основните направления на регионалната и международната пътна мрежа. A4 Торино – Милано – Бреша – Верона – Венеция – Триест A5 Торино – Ивреа – Аоста – тунел Монблан A6 Торино – Фосано – Савона A21 Торино – Алесандрия – Пиаченца – Бреша А32 Торино – Суза – Бардонекия – тунел Фрежюс Магистрален възел RA10 Торино – Казеле Торинезе – Летище Торино Казеле Околовръстен път Околовръстният път на Торино (ил Тандженциале ди Торино) е автомагистрала A55, разделена на Северен и Южен околовръстен път. Трасето се простира от североизток към югоизток, описвайки полукръг в западна посока, и включва и участъка, свързващ Торино с Пинероло. Източната отсечка (Tangenziale Est di Torino) е в процес на изграждане. Околовръстният път обхваща също магистралния възел на A4 Торино–Милано и първостепенния междуградски път SS 11 Горна Падания, с дължина 3,13 km. Градска мобилност Торинско метро. Разполага с една линия, открита на 4 февруари 2006 г. по повод XX Зимни олимпийски игри. Линията е дълга 13,2 km, има 21 станции и се изминава за около 25 минути. Крайни станции са Ферми и Лингото. Метрото е напълно автоматизирано (без машинист). В процес на изграждане е удължаване към съседни общини, а са планирани и втора и трета линия. Трамвайна мрежа. Тя е най-старата в Италия, като началото ѝ е през 1871 г., когато трамваите са били конски впрягове. Управлява се от GTT (Gruppo torinese transporti) и включва линии 3, 4, 7, 9, 10, 13, 15 и 16, както и някои извънредни линии като 13, 15, 16 CD и 16 CS. Автобусна мрежа. Под управлението на GTT функционират около 80 редовни и извънредни автобусни линии, които обслужват града и близките общини. Сред тях са линии 1, 2, 5, 5/, 6, 10 navetta, 11, 12, 13 navetta, 14, 17, 17/, 19, 19 navetta, 20, 21, 27, 29, 30, 32, 33, 34, 35, 35 navetta, 36, 36 navetta, 38, 38, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 45/, 46, 46 navetta, 47, 48, 49, 50, 51, 52, 53, 54, 55, 5,6 57, 58, 58/, 59, 59/, 60, 61, 62, 63, 63/, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 72, 72/, 73, 74, 75, 76, 77, 76, 78, 79, 80, 82, 83, 84, 102, CP1, SE1, SE2, VE1, 1 Киери, 2 Киери, 1 Никелино, 1 Орбасано, 2 Ривалта, Венария Експрес, Риволи Експрес и Дора Експрес. Нощната мрежа включва Night Buster линии, обозначени с цветове: 1 (оранжев), 4 (червен и светлосин), 5 (лилав), 10 (жълт), 15 (розов), 18 (син), 57 (златен), 60 (сребърен) и 68 (зелен). Двете електрически линии Star 1 и Star 2 свързват основните паркинги с централните забележителности. Трамвайна линия „Саси-Суперга“ (Tramvia Sassi-Superga), известна като dentiera, е дълга 3,1 km и свързва квартал „Саси“ с базиликата Суперга, разположена на едноименния хълм. Открита е на 27 април 1884 г. по време на Общото изложение на Италия като първата парна надземна въжена железница в страната. ЖП мрежа на Метрополен град Торино (Servizio feroviario metropolitano di Torino – SFM) Услугата SfmA функционира от 9 декември 2012 г. и е част от системата SFM – Servizio Ferroviario Metropolitano di Torino, която включва осем линии: 1, 2, A, 3, 4, B, 6 и 7. Мрежата се управлява от Trenitalia и Torinese Trasporti Group. SFM обхваща приблизително 500 km железопътни трасета, с около 365 влака в работен ден и 93 обслужвани станции, от които осем се намират в самия Торино. Системата осигурява връзка между различните райони около Торино, Кунео и Асти, като позволява интеграция между регионалните влакове на Пиемонт, междуселищните и високоскоростните влакове, трамвайната мрежа на Торино, градските и междуградските автобусни линии, както и метрото. Магия и окултизъм Торино е не само дом на Светата Плащеница и на социалните светци от XIX век, като Джовани Боско и Джузепе Бенедето Котоленго. Градът е свързван и с традиции в областта на магията и окултизма. Един от ранните автори, които споменават необичайния му произход, е Емануеле Тезауро, в своята Della Historia della città di Torino (1678), посветена на Мария Йоана Батиста Савойска-Немур. Херцог Емануил Филиберт Савойски храни силен интерес към алхимията. Историкът Луиджи Чибрарио разказва, че през 1648 г. е разкрит заговор, използващ черна магия с цел убийството на Мария Кристина Бурбон-Френска; виновните – монахът Гандолфи, адютантът Джоя и сенаторът Силано са арестувани. Популярни легенди твърдят, че под Торино съществува мрежа от тунели и подземия, използвани от Савойската династия и благородниците за придвижване инкогнито. В последните години в града се организират тематични обиколки, посветени на тези разкази – „Магически Торино“ (Torino magica) и „Подземен Торино“ (Torino sotterranea). През 1556 г. в Торино пребивава Нострадамус, а през XX век тук живее известният екстрасенс Густаво Адолфо Рол. В града се появяват и фигури като Калиостро, Парацелз, граф Сен Жермен и Фулканели. От строго историческа гледна точка произходът на „магическата“ репутация на Торино според някои изследователи се корени в епохата на Рисорджименто. Тогава Римската курия води кампания срещу града, който подкрепя националното единство. На 4 май 1850 г. архиепископът на Торино Луиджи Франсони е арестуван за отказ да се яви в съда, след като призовава свещениците да се противопоставят на законите на Сикарди; на 10 април апостолическият нунций напуска града в знак на протест. Според други мнения градските власти, държавата, общината и Савойският двор толерират и подкрепят масонски, теософски и спиритически кръгове, създавайки своеобразна конкуренция на Католическата църква и допринасяйки за формирането на мита за „магическия“ Торино. След Обединението на Италия (1861) свободата на мисълта, позитивисткият прогресизъм и зараждащото се работническо движение допълнително засилват този антиклерикален дух. Масонски символи се срещат върху фасади на различни сгради и в някои гробници на Монументалното гробище в Торино. Сред свързаните с това присъствие личности е Леонардо Бистолфи – скулптор и политик, един от водещите представители на италианския символизъм от XIX век, автор на множество надгробни паметници и член на масонството. Според езотеричните интерпретации „положителната“ магия на Торино произтича от т.нар. „бяло сърце“ на града – пространството между пл. „Кастело“, Торинската катедрала, където се съхранява Светата плащеница, църквата „Гран Мадре ди Дио“ и Моле Антонелиана, чийто силует се издига към небето. От двете страни на стълбището към входа на църквата „Гран Мадре ди Дио“ са разположени статуите на Вярата и Религията; според популярна легенда именно между тях се намира скривалището на Свещения Граал. Според езотеричните интерпретации пл. „Статуто“ представлява „черното сърце“ на Торино. Тази представа се свързва с Паметника на Падналите при Фреюс, издигнат по идея на граф Марчело Панисера и открит на 26 октомври 1879 г. по повод завършването на тунела Фреюс. Мястото се смята за неблагоприятно поради западното му разположение – посоката на залеза и защото в римско време там се е намирало vallis occisorum, зоната за екзекуции и погребения. На площада дълго време е стояла бесилка, преместена по-късно от французите на кръстовището между бул. „Реджина Маргерита“ и ул. „Чиня“, известно като il rondò ’d la forca („кръстовище на бесилото“). Паметникът представлява висока пирамида, изградена от големи камъни, извадени при разкопаването на тунела. Върху тях са разположени фигури на повалени титани от светъл мрамор, а на върха стои Крилатият гений на науката, носещ петолъчка. Скулптурната композиция е алегория на победата на разума над грубата сила, отразяваща позитивисткия дух на епохата. В народната традиция обаче се утвърждава друго тълкуване – че паметникът отдава почит на страданията на миньорите. Според местни езотерични традиции районът около паметника често се посочва като „епицентъра на негативната енергия“, като в някои интерпретации фигурата на върха се свързва с Луцифер. Друга хипотеза локализира този предполагаем епицентър при астролабията на малкия обелиск зад паметника. Обелискът е издигнат през 1808 г. върху геодезическа точка в памет на тригонометрично изчисление от 1760 г. по дължината на част от земния меридиан (gradus taurinensis), извършено съвместно с други географски точки в пиемонтските общини Риволи, Андрате и Мондови. В рамките на тези легенди се твърди, че „Дяволът“ разперва крилата си по върха на т.нар. „черен триъгълник“, който свързва Торино с Лондон и Сан Франциско – градове, често асоциирани с мистерии и криминални истории. Тази представа за „черен триъгълник“ е една от най-разпространените в световната езотерична литература. Според същите традиции Торино е единственият град, който едновременно принадлежи и към „белия триъгълник“, оформен заедно с Прага и Лион. Според някои автори значителна част от разпространените езотерични разкази за Торино има легендарен характер. Безспорно е обаче, че градът играе важна роля в процеса на Обединението на Италия през XIX век. В противовес на позицията на папството, което се противопоставя на обединението, управляващата Савойска династия, от която произхожда първият крал на обединена Италия, насърчава религиозната толерантност и кани преследвани религиозни общности да се установят в Торино. В града се заселват протестанти, евреи и мормони; именно в Торино за първи път е преведена на италиански Книгата на Мормон. Поради това Католическата църква започва да възприема Торино като „град на култове“. От 1998 г. в Торино се организират нощни обиколки, вдъхновени от литературните традиции, които представят града в контекста на неговите магически и мистични легенди. Една от тези обиколки е включена в допълнителното съдържание към филма Giallo (2009) на Дарио Ардженто и е цитирана от американския вестник „Вашингтон Поуст“ в статията му за Торино на 29 юли 2007 г. Други споменавания на града На Торино е посветен астероидът 9523 Торино, наименуван във връзка със Скалата Торино – система за оценка на риска от сблъсък на близкоземни астрономически обекти (NEO) с Земята. Името на града носи и автомобилният модел Ford Torino – популярно купе в Съединените щати през 70-те години, познато и от телевизионния сериал „Старски и Хъч“, където е използвано от героя Старски. Моделът „Torino GT“ се появява и във филма Gran Torino (2008), режисиран от Клинт Истууд, който изпълнява и главната роля. Администрация Първите сведения за градска администрация в Торино се съдържат в документ от 827 г., в който имперският пратеник Бозон разглежда съдебен спор; в текста се споменават трима скабини на града: Сунифре, Джовани и Герардо. Вторият известен документ, свидетелстващ за съществуването на градски управленски фигури, е актът Breve recordationis de conventione facta inter Taurinenses cives et Ribaldum de Ripalta, съставен от нотариуса на Торино Оджерий на 30 юни 1149 г., в който се споменават някои консули на Торино (Taurinenses consules): Улрико и Бонджовани Дзука, Таурино Руфо, Таурино Дудоло, Родолфо Алесандра и Ансалдо Фибентария. Консулската институция не е единна – броят и функциите на консулите варират, като те изпълняват съдебни, административни и изпълнителни задачи. Съществува и разграничение между „главни консули“, произхождащи от аристокрацията, и „малки консули“ от народен произход. Консулската система функционира до 1149 г., когато социалното напрежение и нарастващото влияние на града върху околните територии водят до въвеждането на биполярна властова структура с назначаването на имперски подест – Томазо Девети от Анон. След кратко възстановяване на благородническата власт през 1199 г., от 1200 г. подестът се утвърждава като основна фигура в управлението. През 1270 г. градът преминава под властта на Шарл I Анжуйски. Подестът е заменен от кралски викарий (наместник) – Пиетро ди Брайда от Алба. Фигурата на викария е тясно свързана с управляващия монарх, а реалната администрация се осъществява от сложна система от длъжности: киаварии (клаварии), кметове, капитани и различни съвети (credenzia major, credenzia minor и парламент). Тази структура остава в сила до 1562 г., когато херцог Емануил Филиберт Савойски модернизира градската администрация. Броят на съветниците е намален до 62 („Генерален съвет“), от които 22 („Ограничен съвет“) избират ежегодно между двама и четирима декуриони, почти винаги от аристокрацията. Първите трима декуриони са избрани през 1564 г.: Паоло Николо, Лоренцо Номис и Бернардино Ранцо. Декурионите управляват града до 1801 г. От 1801 до 1814 г., по време на френското управление, начело на Торино стоят двама maire. От 1814 до 1848 г. кметовете се избират ежегодно, а между 1848 и 1861 г. петима кметове са назначени с кралски указ. В периода на Кралство Италия (1861 - 1946 г.) градът има: 7 кмета, назначени от правителството (1861-1889), 14 кмета, избрани от Общинския съвет (1889-1926), 9 подеста, избрани от правителството (1926-1945) и 1 кмет, номиниран от Префекта (1945-1946). След провъзгласяването на Република Италия (1946) Торино има: 17 кмета, избрани от Общинския съвет (1946-1993) и 5 кмета, избрани от гражданите (1993 - понастоящем). От 27 октомври 2021 г. кмет на града е Стефано Ло Русо от лявоцентристка коалиция. Побратимени градове Вижте също Пиемонт История на Пиемонт Музеи в Торино Библиотеки и архиви в Торино Религиозни центрове в Торино Метрополен град Торино Савойски кралски резиденции в Пиемонт Източници Външни препратки ((it)) Официален сайт на град Торино ((it)) Брошури на Turismo Torino e Provincia ((it)) Торино в Enciclopedia Treccani ((it)) Turismo Torino ((it)) Guida Torino ((it)) Музеите в Торино ((it)) Museo Torino ((it)) Visita Torino ((it)) Torino XL ((it)) Atlante Torino ((it)) Torino Mercati Архив на оригинала от 2021-10-22 в Wayback Machine.