NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant’Apollinare Nuovo-bazilika

Az Új Szent Apollináriusz-bazilika (olaszul basilica di Sant’Apollinare Nuovo) ókeresztény templom Ravennában és – mint Ravenna többi bizánci eredetű temploma is – a belső falakat díszítő mozaikokról híres. Ravenna más ókeresztény templomaival együtt e bazilika is az UNESCO kulturális világörökség védelme alatt áll. Története A ariánus templomot a keleti-gót király, Theoderik emeltette saját sírkápolnájának a 6. század első negyedében (így van lejegyezve a Liber Pontivicalisban) A templom eredetileg Kr.u. 504-re van datálva. Kr.u. 540 után, mikor a bizánciak elfoglalták a várost, minden ariánus keresztény templomot lefoglalt a katolikus egyház, és ezt a templomot Tours-i Szent Mártonnak szentelték. A 9. század közepén kapta a bazilika mai nevét, mikor Ravenna első püspökének, Ravennai Szent Apollináriusz relikviáit a Sant’Apollinare in Classe templomból ide áthelyezték, a másik templom ugyanis a városon kívül volt, és fosztogatók könnyebben hozzáférhettek volna. A kiegészítő „új” (Nuovo) jelzőt azért kapta a templom, hogy megkülönböztessék egy másik, kisebb és régebbi templomtól, amelynek San Apollinare in Veclo volt a neve. Az épület A homlokzatot ma egy 16. századból származó márvány oszlopsor takarja el. A hengeres formájú, 38 méter magas harangtorony a 9. vagy 10. századból származik. Az alsó szinten egyíves, a felsőbb szinten kétíves, legfelül pedig háromíves, román korszakbeli ablakok találhatóak, ennek következtében a torony karcsúbbnak tűnik. Belső tér Belül (42 × 21 m) három hajóból áll, 24 korinthoszi oszloppal. A 16. században az oszlopokat 1,2 méterrel megemelték. Az apszist 1950-ben felújították. Valószínű, hogy eredetileg mozaik díszítette, amely azonban egy 7. századi földrengés során elpusztult. A mostani kazettás mennyezet a 16. századból származik, és az eredeti mennyezetet helyettesíti. A mai mozaik nagy Nagy Teoderik idejéből származik. 13 négyzet található minden falon, amelyek Jézus életének részleteit mutatják be. Balra látható a 22 szűz processziója aranyszövésű tunikában, fehér fátyollal, akik a három királyokat követik. Ők a trónoló, Jézust ölében tartó Máriához sietnek. A jobb oldalon a 26 mártír processziója látható, akik egyszerű fehér köntöst hordanak. Csak az elöl haladó Szent Márton öltözött lilába a templom patrónusaként. A mártírok Krisztushoz közelednek, aki angyalok között trónol. Krisztus kezében 1860-as restauráció óta van jogar. Eredetileg nyitott könyvet tartott a kezében: Ego sum Rex gloriae (Én vagyok a dicsőség királya). Figyelemreméltó még a mozaik, amely a templom bejárata fölött Theoderik palotáját, illetve a város Classe nevű kikötőjét mutatja. Források Hugh Honour – John Fleming: Weltgeschichte der Kunst (München, 2007)
Basiliek van Sant'Apollinare Nuovo

De basiliek van Sant' Apollinare Nuovo is een kerk in Ravenna in het oosten van Italië. Evenals de andere vroegchristelijke bouwwerken op de Werelderfgoedlijst is ook deze kerk van belang vanwege zijn mozaïeken. De ariaanse koning Theodorik de Grote van de Ostrogoten liet de kerk bouwen in het begin van de 6e eeuw. De kerk was direct naast zijn paleis gelegen. De kerk heeft de opzet van een basilica en was aanvankelijk gewijd aan Christus de Verlosser volgens de ariaanse leer. In 561 werd de kerk door Justinianus I opnieuw gewijd: onder Byzantijns gezag kreeg de kerk de naam van de anti-ariaanse heilige Martinus van Tours. Toen de relieken van de heilige Apollinaris, de eerste bisschop van Ravenna, in de 9de eeuw naar deze kerk werden overgebracht, kreeg de kerk zijn huidige naam. Zie ook Vroegchristelijke bouwkunst
Bazylika Sant’Apollinare Nuovo w Rawennie

Sant’Apollinare Nuovo – bazylika znajdująca się w Rawennie. Jeden z wczesnochrześcijańskich zabytków, zaliczany także do okresu bizantyńskiego, wpisany w 1996 na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Kościół został wybudowany na początku VI wieku przez króla Ostrogotów Teodoryka jako kaplica pałacowa, przeznaczona dla arian. Po zdobyciu Rawenny w 540 roku przez Bizantyńczyków, za Justyniana Wielkiego, kościół w 561 roku został ponownie konsekrowany i przekazany katolikom. Nadano mu wówczas wezwanie św. Marcina z Tours i częściowo zmieniono wystrój wnętrza. Wezwanie św. Apolinarego bazylika otrzymała dopiero w IX wieku, gdy sprowadzono do niej z bazyliki Sant’Apollinare in Classe relikwie tego świętego. Od niego pochodzi nazwa budowli: nowa bazylika św. Apolinarego (starszą był Sant’Apollinare in Classe). Kościół jest ceglany i ma formę trójnawowej bazyliki. We wnętrzu ściany boczne dekorowane są mozaikami składającymi się z trzech pasów przedstawień. W górnym ukazano sceny z Nowego Testamentu: cuda Jezusa i jego mękę. Poniżej, między oknami, apostołów i proroków. Pas dolny pierwotnie ukazywał dwa orszaki dworskie – orszak króla Teodoryka, opuszczającego swój pałac i zmierzający ku Chrystusowi oraz orszak królowej, która wychodzi z portu Classe i zmierza ku Maryi z Dzieciątkiem. Ten drugi dodatkowo poprzedzają Trzej Królowie. Te dwa najniższe ciągi scen zostały przerobione w VI wieku tak, iż obecnie ukazują dwie procesje – męczenników i męczennic. Podczas tej modyfikacji, zapewne omyłkowo, z mozaiki z pałacem Teodoryka niezbyt dokładnie usunięto wizerunki orantów, pozostawiając ich dłonie. Bibliografia Jastrzębowska Elżbieta: Sztuka wczesnochrześcijańska, Warszawa 1988 Kłosińska Janina: Sztuka bizantyńska, Warszawa 1975 Stern Henri: Sztuka bizantyńska, Warszawa 1975 Linki zewnętrzne Rawenna – Bazylika San Apollinare Nuovo z VI wieku w: Album Romański Mozaika z San Apollinare Nuovo w Rawennie, scena rozdzielenia owiec i kozłów z 520 roku w: Nie taki diabeł straszny… (ilustracja w Archiwum WiŻ)
Basílica de Santo Apolinário Novo

Basílica de Santo Apolinário Novo, Basílica de Santo Apolinário, o Novo ou Basílica de Santo Apolinário-o-Novo (em italiano: Basilica di Sant'Apollinare Nuovo) é uma basílica em Ravena, na região da Emília-Romanha, na Itália. Foi construída pelo Rei ostrogótico Teodorico, o Grande, para ser a capela de seu palácio, durante o primeiro quarto do século VI. Foi reconsagrada em 561, sob o reinado do imperador Justiniano (r. 527–565), sob o nome "São Martim em Céus Dourados" (em latim: Sanctus Martinus in Coelo Aureo). Foi dedicada a Martinho de Tours. De acordo com a lenda, o papa Gregório I ordenou que os mosaicos da igreja fossem escurecidos para que os visitantes não ficassem distraídos em suas orações. A Basílica foi renomeada em 856, quando as relíquias de Santo Apolinário foram transferidas para a Basílica de Santo Apolinário em Classe. Quando a UNESCO colocou a igreja na lista de Património Mundial, seus peritos destacaram que "o exterior e o interior da Basílica ilustram graficamente a fusão entre os estilos oriental e ocidental que caracterizam a virada do século V para VI. Esta é uma das construções mais importantes de um período de crucial significação cultural na arte religiosa européia." Galeria Referências
Црква Сан Аполинаре Нуово

Црква Сан Аполинаре Нуово (итал. Basilica di Sant'Apollinare Nuovo) важан је ранохришћански споменик у италијанском граду Равени. Она је заједно са седам других споменика уписана на UNESCO-в списак места светске баштине у Европи 1996. године под именом: "Ранохришћански споменици и мозаици у Равени". Базилика је описана као "изврстан пример ранохришћанске базилике у којој екстеријер и ентеријер графички илуструју спој западног и источног стила украшавања касног 5. и раног 6. века. То је једна од најважнијих зграда из овог раздобља, од пресудног културног значаја за европску сакралну уметност". Историја Почетком 6. века изградио ју је остроготски краљ Теодорик I као капелу у оквиру своје краљевске палате (што наводи Liber pontificalis). Како је Теодорик био аријанац, црква је 504. године посвећена као аријанска. Након што су Равену заузели Византинци, претворена је у хришћанску цркву, а цар Јустинијан I ју је 561. преименовао у Sanctus Martinus in Coelo Aureo ("Свети Мартин на златном небу"), посветивши је Светом Мартину Турском, познатом непријатељу аријанства. Верује се да су тада пребрисани и уништени мозаици који су приказивали Теодориков аријански двор. Према каснијој легенди, неке од мозаика уништио је и папа Гргур I јер је њихова "златна величанственост" одвраћала вернике од молитве. Поновно је преименована 856. године када су у њу пренесени остаци Свете Аполинарије, по којој је добила име. Кампанил (самостални звоник) с бројним полукружним прозорима подигнут је у 9. веку. Оштећена је за време Првог светског рата, након чега је детаљно обновљена. Галерија Види још Списак места Светске баштине у Европи Равена Референце Литература Antonio Paolucci, Ravenna, an art guide, Ravenna: Edizioni Salera (1971) Спољашње везе Adrian Fletcher's Paradoxplace Ravenna Pages (језик: енглески) Bridgeman Art Library
Musée national ferroviaire de Pietrarsa

Le Musée national ferroviaire de Pietrarsa se situe dans le quartier San Giorgio a Cremano à Naples dans une usine de fonderie qui appartenait au roi de Naples. On y fabriqua des chaudières pour locomotives et on y construisit des bateaux à vapeur au XIXe siècle puis cette usine se reconvertit lors de l'unité de l'Italie en atelier de réparation pour chemins de fer. Le musée fut inauguré en 1989, ferma ses portes en 2006 pour être restauré et rouvrit en 2007. Après une deuxième restauration le musée est de nouveau ouvert au public depuis septembre 2011. Galerie de photographies Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste de musées ferroviaires Musée national des Transports de La Spezia Liens externes Site officiel Portail des musées Portail du chemin de fer Portail de Naples
Pietrarsa vasúttörténeti múzeum

A Pietrarsa vasúttörténeti múzeum (Museo nazionale ferroviario di Pietrarsa) Olaszországban, Nápoly egyik külvárosában, San Giorgio a Cremanóban van, közvetlenül a tengerparton. Ez az egyik legteljesebb ilyen kiállítás a világon. Az egykori nápolyi acélművekben a 19. század elején a gőzmozdonyok és gőzhajók kazánjait öntötték. A múzeumban nemcsak maketteket, de eredeti lokomotívokat is láthatunk. A kiállított tárgyak között ott van az első olasz mozdony, a Bayard, amelynek első útja 1838. október 3-án volt Nápoly és Portici között. Olaszország egyesítése után a kazángyárat az észak-olaszországi acélművekbe helyezték át, és Pietrarsát javító üzemmé fokozták le. Az 1970-es években, a dízel- és villanymeghajtású mozdonyok megjelenésével egyidőben zárta be kapuit. A múzeumot 1989-ben nyitották meg és 2006-ban újították fel. Források http://www.inaples.it http://www.danpiz.net További információk "I 170 anni della linea Napoli-Portici - Pietrarsa - Il Gruppo Ferrovie dello Stato Italiane". fsitaliane.it. 2012. Hozzáférés: 2012. április 6.. - a múzeum hivatalos oldala (olaszul) A Nápolyi vasúti múzeum
Chiesa di Santa Caterina (Nibbiola)

La chiesa di Santa Caterina, detta anche chiesa di Maria Vergine Assunta, è la parrocchiale di Nibbiola, in provincia e diocesi di Novara; fa parte dell'unità pastorale della Bassa Novarese. Storia Il primitivo luogo di culto di Nibbiola dedicato a santa Caterina d'Alessandria era una cappella privata di proprietà dei marchesi Tornielli. Al posto di questa cappella venne costruita tra il 1580 e il 1587 la nuova chiesa, la cui consacrazione fu celebrata nel 1659. Nel 1926 la parrocchiale venne interessata da un intervento di decorazione eseguito dal pittore vercellese Vincenzo Gianolio. Descrizione Esterno La facciata a capanna della chiesa, rivolta a nordest, è preceduta dal portico, sorretto da colonne e abbellito da decorazioni eseguite da Ercole Marietti, presenta centralmente il portale d'ingresso e sopra una nicchia contenente una statua. Annesso alla parrocchiale è il campanile a pianta quadrata, la cui cella presenta su ogni lato una monofora a tutto sesto ed è coronata dalla guglia poggiante sul tamburo. Interno L'edificio si compone di un'unica navata, sulla quale si affacciano le cappelle laterali, introdotte da archi a tutto sesto, e le cui pareti sono scandite da grosse paraste terminanti con capitelli riccamente decorati e sorreggenti la trabeazione modanata e aggettante sopra la quale si impostano le volte, abbellite da costoloni. Al termine dell'aula si sviluppa il presbiterio, rialzato di quattro gradini, delimitato da balaustre e ospitante l'altare maggiore. Qui sono conservate diverse opere di pregio, tra cui alcuni affreschi risalenti al XVII secolo, la pala raffigurante la Madonna del Rosario con i santi Domenico e Caterina e i due altari laterali, dedicati alla Beata Vergine del Rosario e a Sant'Antonio di Padova. Note Bibliografia Ernesto Colli, Nibbiola nella sua storia, Novara, Tip. San Gaudenzio, 1952. URL consultato il 3 maggio 2025. Ospitato su Foto Emilio Alzati. Voci correlate Nibbiola Parrocchie della diocesi di Novara Regione ecclesiastica Piemonte Diocesi di Novara Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Santa Caterina Collegamenti esterni Parrocchia di Maria Vergine Assunta, su annuariocattolico.it. URL consultato il 3 maggio 2025. Parrocchia di Maria Vergine Assunta, su comune.nibbiola.no.it. URL consultato il 3 maggio 2025.
Chiesa di San Giorgio (Varzo)

La chiesa di San Giorgio è un edificio religioso situato a Varzo, in provincia del Verbano-Cusio-Ossola e diocesi di Novara; fa parte dell'unità pastorale di Domodossola. Descrizione La chiesa sorge nel centro dell'abitato di Varzo, in Val Divedro. L'attuale edificio, consacrato nel 1690 dal vescovo novarese Giovanni Battista Visconti è a tre navate separate a destra da colonne corinzie e a sinistra da una fila di bassi pilastri, scarse sono le notizie sulla storia della chiesa e dei suoi rifacimenti anche a causa della distruzione dell'archivio parrocchiale durante un incendio avvenuto nel XVIII. Il presbiterio appare come la parte più antica dell'edificio, la navata a destra secondo un'iscrizione risale al 1540, quella di sinistra sembra essere più antica. La facciata a salienti è stata modificata nel 1682 sostituendo il rosone con una serliana. La cappella primitiva, dipendente dalla chiesa dei Santi Pietro e Paolo di Crevola, chiesa matrice della Valle Divedro, era poco più grande dell'attuale presbiterio. L'epoca di edificazione si può desumere dalla titolazione, a San Giorgio sono dedicate diverse chiese in Ossola accomunate dalla posizione strategica e riconducibili a probabili siti militari di epoca longobarda e poi franca, proprio tra queste milizie era diffuso il culto del santo, la cappella originaria potrebbe quindi essere antecedente all'anno Mille. Alcuni elementi del tetto la accomunano al tempietto lepontico di Montecrestese. Resti della cappella originaria si trovano nel sottotetto, frammenti di muratura sono identificabili con le pareti laterali. Nel campanile le specchiature nei primi tre ordini sono doppiate da una lesena squadrata simile a quella della chiesa di San Pietro a Crevola della quale riprende anche le trifore nei piani alti. Immagini d'epoca mostrano un campanile con un quarto piano di trifore e una semplice cuspide piramidale rimpiazzati nel 1898 dalla cella campanaria, da una cornice e un cuspide piramidale ottagonale definita "moderna e brutta". Anche il fusto del campanile ha subito degli improvvidi interventi di restauro come l'intonacatura di alcune specchiature e la muratura delle trifore superiori. Nell'interno, caratterizzato dall'asimmetria delle navate, si trovano il battistero e un pulpito intagliati in legno di noce datati 1633 e un pregevole affresco di una Madonna con Bambino e Santi attribuito a Fermo Stella da Caravaggio. Particolari alcuni frammenti di affresco datati agli inizi dell'XI secolo parte dei decori della navata della chiesa originaria ora conservati in sacrestia. Note Bibliografia Carlo Errera, L'Ossola, Bergamo, Istituto italiano d'arti grafiche - Editore, 1908. Alessandro Chiello, Il romanico in Ossola (PDF), in Oscellana, n. 2, 2007, pp. 111-117. Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Giorgio
Chiesa dei Santi Anna e Gioacchino

La Chiesa dei Santi Anna e Gioacchino è un edificio di culto di Cesena. Storia La struttura risale al 1663 e venne costruita dalla nobildonna Giacoma Sassi Fabbri su progetto di Pier Mattia Angeloni. All'interno si trovano due dipinti di grande formato di Cristoforo Serra, principale pittore cesenate del seicento. Nel 1664, anno della consacrazione, erano esposti nove dipinti di Serra. L'altare maggiore venne spostato nella vicina Chiesa di San Domenico nel 1820, mentre una tela venne trasferita nella Pinacoteca civica di Forlì e una seconda tela, che stava su un altare laterale, venne trasferita nella Pinacoteca comunale di Cesena e un'altra nella chiesa di San Domenico. Tutti gli altri dipinti sono andati dispersi. Contiene un crocifisso in stucco nero già proveniente dalla distrutta chiesa di San Crispino e Crispiniano, qui collocato nel 1825. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa dei Santi Anna e Gioacchino Collegamenti esterni Chiesa dei Santi Anna e Gioacchino, su TourER - portale del patrimonio culturale dell'Emilia-Romagna, Segretariato regionale del Ministero della cultura per l'Emilia-Romagna.
Villa Medici von Artimino

Die Villa Medici in Artimino (auch La Ferdinanda), Viale Papa Giovanni XXIII. 1, gehört zur Gemeinde Carmignano, Provinz Prato, Region Toskana, Italien. Geschichte Großherzog Ferdinando I. ließ die Villa ab dem Jahr 1594 von seinem bevorzugten Baumeister Bernardo Buontalenti auf dem Rücken des Monte Albano errichten. Für deren Ausschmückung malte Giusto Utens zwischen 1599 und 1602 seinen berühmten Zyklus der Darstellungen der Villen der Familie Medici. Mit dem Aussterben der Medici mit Gian Gastone im Jahre 1737 fiel der Besitz an das Haus Lothringen. Der Großherzog Pietro Leopoldo verkaufte 1781 die Villa an den Marchese Lorenzo Bartolomei, und dieser vererbte sie 1848 dem Conte Passerini. 1911 kaufte sie Graf Maraini und begann die verwahrloste Villa zu restaurieren. Im Jahr 1944 wurde sie während der Kampfhandlungen beschädigt. Nach neuerlicher Restaurierung ist sie heute im Besitz einer privaten Gesellschaft, die die Räumlichkeiten für Veranstaltungen vermietet. Die Villa Obwohl die Villa als Jagdsitz gedacht war, sollte sie dennoch groß genug sein, um den ganzen Hofstaat aufzunehmen. Daher schuf Buontalenti einen breiten rechteckigen Bau, dessen wuchtiger Eindruck durch die Eckbastionen noch verstärkt wird. Die ungegliederte Fassade wird in der Mitte durch eine Loggia aufgebrochen. Eine elegante, geschwungene Treppe, sie wurde nach den in den Uffizien gefundenen Originalplänen Buontalentis erst 1930 vom Architekten Enrico Lusini angefügt, führt hinauf ins Piano nobile. Im Tonnengewölbe der Loggia befinden sich Fresken Passignanos. Vom Eingangsbereich zweigt links und rechts je ein großer Saal ab. In der stanza delle ville befanden sich die 14 Lünettenbilder von Giusto Utens, bevor sie in das Museum Firenze com´era nach Florenz überstellt wurden. 56 Zimmer zählt die Villa, und darunter gibt es welche, mit so sonderbaren Namen wie das „Zimmer der Löwen“, „der Reitknechte“, „der Leibwache“ und „der Witwen“. Eine weitere Besonderheit sind auch die große Zahl an Kaminen, die alle in unterschiedlichen Rauchfängen enden. Trotz der ansehnlichen Anzahl an Zimmern wurde etwas abseits der Villa ein weiterer Bau, die Paggeria, errichtet, der zur Unterbringung des Dienstpersonals (Pagen) diente. Heute befindet sich darin ein Hotel. Die Villa Artimino besaß nie einen nennenswerten Garten. Grund dafür ist der Mangel an Wasser auf dem Bergrücken. Literatur Harold Acton: Villen der Toskana. Benteli, Bern 1984, ISBN 3-7165-0468-8. Gerda Bödefeld, Berthold Hinz: Die Villen der Toscana und ihre Gärten. Kunst- und kulturgeschichtliche Reisen durch die Landschaften um Florenz und Pistoia, Lucca und Siena. DuMont, Köln 1991, ISBN 3-7701-2275-5 (DuMont-Dokumente. DuMont-Kunstreiseführer). Carlo Cresti: Villen der Toskana. Aufnahmen von Massimo Listri. Hirmer, München 1992, ISBN 3-7774-5920-8. Gianni C. Sciolla: Die Medici-Villen in der Toskana. Atlantis-Verlag, Herrsching 1989, ISBN 3-88199-614-1. Weblinks Offizieller Link der Villa Artimino Kultur in der Toskana Einige Fotos der Villa Institut IMSS Archäologisches Museum Artimino Fußnoten
Villa Medicea di Artimino

La Villa Medicea di Artimino, appelée aussi la Ferdinanda ou la Villa dai cento camini (« la villa des cent cheminées »), est une villa médicéenne qui se situe dans le paysage d'Artimino, frazione médiévale de la commune de Carmignano en province de Prato. Elle héberge aujourd'hui le Museo Archeologico di Artimino, un centre de congrès et un accueil hôtelier. Histoire Elle a été construite pour le grand-duc Ferdinand Ier de Médicis qui avait repéré les lieux au cours d'une battue de chasse sur le Monte Albano, avec son architecte, alors âgé, Bernardo Buontalenti. La villa fut construite en quatre années, de 1596 à 1600, et est le chef-d'œuvre de la maturité du célèbre architecte qui, âgé, dirigea les travaux depuis sa maison de la via Maggio à Florence, guidant sur place, ses collaborateurs Santi Maiani et Gherardo Mechini. Elle représente une somme stylistique des autres villas médicéennes et complète la circulation tout au long des saisons de l'année par les Médicis dans leurs possessions régionales. Commandité par le Grand-Duc Ferdinand, le peintre flamand Giusto Utens peignit la série de 17 médaillons en demi-lune des villas médicéennes (dont seulement 14 sont conservées aujourd'hui au Museo di Firenze com'era) et celui de cette villa a été perdu pendant leur dispersion. Cette villa, favorite de Frédéric pour ses séjours d'été, comporte un piano nobile décoré de fresques par Domenico Passignano et Bernardino Poccetti avec des scènes mythologiques et allusives aux vertus du Grand-Duc. Celles du salon central, des appartements granducaux, de la chapelle et de la loggia sont encore visibles. La Guardaroba, décorée des portraits de Pietro Aretino du Titien et du Bacchus du Caravage, se trouve aujourd'hui conservée aux Offices. En 1782, la villa fut vendue par le grand-duc Pierre-Léopold de Lorraine au marquis Lorenzo Bartolomei, puis par héritage au comte Passerini (1848), qui l'a vendue ensuite en 1911 à la famille Maraini. Vers 1930, quelques modifications à l'architecture de la villa ont été effectuées, en reconstruisant de nouveaux scalone et en restructurant les jardins. À l'automne 1944 la villa fut gravement endommagée par l'artillerie militaire, et elle fut restaurée dès le printemps de 1945. En 1972 le compositeur américain Charlemagne Palestine y réalise la seconde partie de Body Music. Performance qui met en dialogue le son, l'espace et le corps. D'autres propriétaires se succédèrent depuis et, en 1979, la famille Riva effectua une vente aux enchères qui dispersa les décorations et les peintures de la villa. Aujourd'hui elle est transformée en centre de congrès et accueil hôtelier, et les souterrains accueillent le Musée Archéologique Communal d'Artimino. Notes et références Bibliographie Le ville medicee. Guida completa, Isabella Lapi Ballerini, Giunti 2003. Articles connexes Museo Archeologico di Artimino Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Villa medicea di Artimino » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Renaissance Portail du patrimoine mondial Portail de la Toscane
Pievebovigliana

Pievebovigliana és una localitat i antiga comune italiana de la província de Macerata, regió de les Marques, amb 895 habitants. L'1 de gener es va unir amb Fiordimonte, creant el nou municipi de Valfornace. Evolució demogràfica Referències Enllaços externs Página web oficial de Pievebovigliana Arxivat 2006-08-28 a Wayback Machine. (en italiano)