NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Bosco di Scorace

Il Bosco di Scorace è una vasta area boschiva, appartenente al demanio della Regione Siciliana, di circa 750 ettari che ricopre i versanti del Monte Abbatello, una collina nella campagna tra Castellammare del Golfo e Buseto Palizzolo in provincia di Trapani. Storia Il nome di Scorace, deriva il nome dall'antico feudo di Arcodaci di cui il bosco (Bosco di Arcodaci) ne costituiva il nucleo principale e allo stesso tempo dava il nome al feudo. Secondo il cronista Carvini del sec XVIII, sin dal secolo XIII il feudo era tributario di cinque arcieri e di un cavaliere armato. Probabilmente il primo barone fu Lancellotto di Talac a cui seguirono i Gandallucchio-Talac, i Fardella, i (De) Caro e i Riccio che nella seconda metà del secolo XVIII lo trasmisero per matrimonio ai Monroy che lo tennero fino al 1908, quando lo vendettero ad altri proprietari fino ad essere acquisito dal Demanio Regionale agli inizi degli anni '90. Caratteristiche Il bosco si sviluppa tra 400 e 600 metri s.l.m. La cima del rilievo, alta 624 metri s.l.m., permette di ammirare un vasto panorama sui monti di Trapani a Nord, sulle Isole Egadi ad Ovest, sui monti Sicani verso sud-est. Il bosco Scorace conserva una rada vegetazione arborea naturale dominata quercia da sughero e leccio accompagnate da roverella ed olmo e da arbusti propri dei terreni silicei come il corbezzolo. Altri arbusti frequenti sono ginestra, euforbia, erica e altre specie tipiche della macchia mediterranea. Il bosco presenta anche vaste aree con specie arboree di impianto artificiale come il pino domestico, il pino marittimo, il pino d'aleppo, il cipresso e l'eucalipto. Tra gli animali fanno la loro comparsa la poiana, il gheppio, la cinciallegra, il pettirosso, l'upupa, il coniglio, la lepre e l'istrice. Tra i rettili si evidenzia la vipera. Collegamenti esterni Giuseppe Oddo, Galleria fotografica di Bosco Scorace, su cid-280e2971fd457294.skydrive.live.com. URL consultato il 18 febbraio 2021 (archiviato dall'url originale il 4 gennaio 2013).
Bosco Virgiliano

Il Bosco Virgiliano, intitolato al massimo poeta latino, Publio Virgilio Marone, nato nella vicina località di Pietole Vecchia, l'antica Andes romana, è un parco pubblico che si estende per cinque ettari nella parte meridionale della città di Mantova tra il quartiere di Valletta Valsecchi, il Mincio e il Migliaretto, area demaniale adibita a campo d'aviazione fino al 1973. Storia Il parco è stato progettato dall'architetto Giuseppe Roda e inaugurato il 21 settembre 1930. Ma l'idea di creare un grande parco commemorativo del sommo poeta della latinità, preesisteva da lungo tempo. Un primo progetto rimasto sulla carta fu dell'architetto Paolo Pozzo su incarico del governatore di Mantova, il generale francese de Miollis che comunque resero omaggio a Virgilio con Piazza Virgiliana, creata sul modello delle piazze giardino parigine. All'avvicinarsi del bimillenario della nascita del poeta, l'idea del bosco ritorna in auge trovando come principale sostenitore il presidente del Comitato Nazionale Forestale Arnaldo Mussolini, fratello di Benito. Nel 1929 il concorso pubblico fu vinto da Giuseppe Roda, architetto di giardini e parchi dei Savoia e che già aveva lavorato per i giardini di Mantova. I lavori iniziati nella primavera del 1930, a tappe forzate si conclusero in tempo per la preventivata data d'inaugurazione del 21 settembre. Furono impiantate 500 conifere, 2900 altri alberi, 600 piante da frutto, 15.000 arbusti, vigneto. Per Arnaldo Mussolini fu eretto un busto dello scultore Ettore Lotti che dopo la Liberazione fu rimosso. Note
Боскоінчитта

Boscoincittà (в перекладі з іт. «ліс у місті, міський ліс») — це громадський парк в Мілані, Італія. Територія парку залишається у власності місцевої громади, але передана в концесію (з метою управління) організації Italia Nostra. Парк займає площу близько 110 га, знаходиться у західному передмісті Мілана, до нього входять ліси, луки, потічки, ставок і стара кашіна (фермерський будиночок) (XVI ст., Сан-Романо), у якій розташований офіс дирекції парку. Оновлення та збільшення території парку, наданої в концесію З 1974 року територія парку передана в управління Italia Nostra, яка через спеціально створений відділ — Centro per la Forestazione Urbana, CFU (Центр міського лісового господарства) розпочала перший італійський проєкт по відновленню лісових насаджень у міських зонах за участю шкіл, асоціацій та волонтерських організацій. Концесіїні угоди мають дев'ятирічний термін. На час підписання першої угоди площа наданої в концесію території дорівнювала 35 га. Згодом, внаслідок підписання наступних угод, зростала до 50, 80 і, нарешті, до 110 га. Це супроводжувалося внесенням змін до первинного проєкту. Кашіна була відремонтована і містить офіс дирекції, бібліотеку та майданчики під накриттям. Зелені насадження в Boscoincittà і Parco delle Cave (проєкт «Парк перерваних стежок») у 2003 році отримали міжнародне визнання. Парк Boscoincittà з іншими п'ятьма парками західного Мілана є частиною Parco Agricolo Sud Milano (Аграрний парк південного Мілана). Примітки Див. також Парк Семпіоне Парки Мілана Мілан Лінки Сайт парку [Архівовано 14 травня 2011 у Wayback Machine.] Центр міського лісового господарства [Архівовано 4 січня 2015 у Wayback Machine.] прогулянки в Мілані [Архівовано 20 червня 2011 у Wayback Machine.] фото з Панораміо Парки Мілана велосипедні доріжки в Парку [Архівовано 23 січня 2011 у Wayback Machine.]
Bottaro

Bottaro je nenaseljeni otočić u Liparkom otočju. Otočje se nalazi sjeverno od Sicilije, u Tirenskom moru, u Italiji. Najbliži veći otok je Panarea, oko 2 km zapadno. Administrativno, otok pripada općini Lipari. Geologija Bottaro, kao i susjedni otočići Dattilo, Lisca Bianca, Lisca Nera i brojne hridi, su ostaci ugaslog vulkanskog grotla nastalog prije 130 000 godina. U prošlosti, ovi su otočići vjerojatno bili povezani u jedno kopno, možda čak i spojeni s Panareom. No, utjecaj atmosferskih prilika i uzdizanje i spuštanje tla (pojava karakteristična za ovo otočje) učinili su da danas postoji niz manjih otoka. Smatra se da je ovaj proces završen prije oko 10 000 godina. U blizini otoka ponekad se događa da more "vrije", zbog ispuštanja ugljikovog dioksida. Flora i fauna Najčešće biljke su Atriplex portulacoides i Suaeda vera koji tvore prostrane sivo-zelene tepihe. Među najčešćim životinjama su poljski gušter (Podarcis sicula, u podvrsti koja je prisutna samo na Bottaru pod nazivom Podarcis sicula trischittai), Zzidni macaklin (Tarentola mauritanica) i bradavi gecko (Hemidactylus turcicus). Na otoku se gnijezdi galeb klaukavac (Larus michahellis). Prisutni su i oziorrinco i mnogo vrsta kukaca. Godine 1991., Bottaro je, zajedno s ostalim manjim otočićima oko Panaree, proglašen integralnim prirodnim rezervatom, uz zabranu iskrcavanja, osim u znanstvene svrhe. Izvori
Bottaro (isola)

Bottaro è un isolotto italiano appartenente all'arcipelago delle isole Eolie, in Sicilia. Geografia Situata due chilometri ad est dell'isola di Panarea, amministrativamente appartiene a Lipari, comune italiano della città metropolitana di Messina. È ampia circa 7.300 metri quadrati. Caratteristiche geologiche L'isola, insieme ai numerosi scogli vicini (Dattilo, Lisca Bianca, Lisca Nera e altri), è ciò che resta di antiche bocche vulcaniche appartenenti all'apparato di Panarea, formatesi circa 130.000 anni fa. In passato tali scogli erano molto probabilmente uniti fra loro a formare un'isola più grande (forse collegata alla stessa Panarea), ma in seguito all'erosione degli agenti atmosferici e a fenomeni di bradisismo, essa si separò in più terre emerse, processo completatosi circa 10.000 anni fa. In un luogo nei pressi di Bottaro il mare a volte ribolle a causa di una fumarola fredda che emana piccole bolle di anidride carbonica. Flora e fauna Le piante più diffuse sono l'Atriplex portulacoides e la Suaeda vera, che formano estesi tappeti di colore grigio-verde. Tra gli animali più comuni si annoverano la lucertola campestre (Podarcis sicula, in una sottospecie presente solo su Bottaro denominata Podarcis sicula trischittai), il geco comune (Tarentola mauritanica) ed il geco verrucoso (Hemidactylus turcicus). Sull'isola nidifica il gabbiano reale mediterraneo (Larus michahellis). Sono inoltre presenti l'oziorrinco e alcune specie di coleotteri. Nel 1991 Bottaro, insieme agli altri isolotti minori di Panarea, è stato dichiarato Riserva naturale integrale, con divieto di sbarco se non per scopi scientifici. Note Bibliografia Pietro Lo Cascio ed Enrico Navarra, Guida naturalistica alle Isole Eolie, L'Epos, 2003, ISBN 978-88-8302-213-5. Gin Racheli, Eolie di vento e di fuoco. Natura, storia, arte, turismo, Mursia, 1999, ISBN 978-88-4252-328-4. Touring Club Italiano, Isole siciliane. Eolie, Egadi, Pelagie, Pantelleria, Ustica, Milano, Touring Club Italiano, 2007, ISBN 978-88-365-3045-8. Voci correlate Isola di Panarea Isole Eolie Lipari (Italia) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Bottaro
Arquata Scrivia Communal Cemetery Extension

L'Arquata Scrivia Communal Cemetery Extension è un cimitero inglese di Arquata Scrivia, in provincia di Alessandria, raccoglie le salme di 94 soldati inglesi caduti in battaglia durante la prima guerra mondiale o morti di Spagnola (1918-19). Si trova vicino al cimitero del paese lungo l'ex SS 35, vicino alle rovine della Libarna romana. Storia Il cimitero venne istituito nel 1921, perché ad Arquata Scrivia ci fu un accampamento inglese dal 1917 al 1920, all'inizio fu un cimitero in croci in legno recintato da una staccionata di paletti, in seguito venne ricostruito come è oggi dall'architetto Sir Robert Lorimar, il 13 maggio 1923 fu visitato da re Giorgio V con la consorte, la regina Mary, con un plotone del 43º Fanteria, la Banda del Reggimento, il sindaco di Arquata dott. Luigi Lasagna, il gen. De Braganze comandante della divisione militare di Alessandria, il sottoprefetto di Novi Cav. Moro, il sindaco di Novi Cav. Porta, l'Amm. Giavotto, sindaco di Serravalle, insieme ad altre autorità e al clero. Chiuso dal 1939 al 1945, venne riaperto alla fine della seconda guerra mondiale, il 21 settembre 1997 si svolse una cerimonia per l'ottantennale dell'arrivo degli inglesi ad Arquata Scrivia, con la presenza del Console Britannico di Milano Mr. Bruce Buknell. Curiosità Nel cimitero è sepolto un soldato dell'India Britannica, Richards, matricola 7195. Note Bibliografia Alfredo Casagrandi, Edoardo Morgavi, Union Jack e Tricolore in Valle Scrivia (1917-1920). Ricordo di un'epoca quasi dimenticata, Società Storica del Novese, Arquata Scrivia, 1999 Voci correlate Arquata Scrivia Prima guerra mondiale Influenza spagnola Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su British War Cemetery di Arquata Scrivia Collegamenti esterni (EN) British War Cemetery di Arquata Scrivia sul sito della CWGC (Commonwealth War Graves Commission)
Bugo (Ozzero)

Bugo (Bugh in dialetto milanese, AFI: [ˈbyːk]) è una frazione del comune di Ozzero in provincia di Milano, posta ad est del centro abitato, verso Vermezzo. Ancora oggi è una piccola cascina di campagna. Storia Fu un antico comune del Milanese. In base al censimento voluto nel 1771 dall'imperatrice Maria Teresa, Bugo contava 119 anime. Alla proclamazione del Regno d'Italia nel 1805 risultava avere 101 abitanti. Nel 1809 fu soppresso con regio decreto di Napoleone ed annesso ad Ozzero, a sua volta inglobato da Abbiategrasso nel 1811. Il Comune di Bugo fu quindi ripristinato con il ritorno degli austriaci, che tornarono però sui loro passi nel 1841, ristabilendo la fusione con Ozzero sebbene non vi fossero legami storici fra i due paesi ma riproponendo il modello napoleonico. Società Evoluzione demografica Abitanti censiti Note Collegamenti esterni Bugo, su LombardiaBeniCulturali, Regione Lombardia.
Statue de Giordano Bruno

La statue de Giordano Bruno est une sculpture en bronze située Campo de' Fiori à Rome en Italie, à l'endroit où le philosophe a été brûlé le 17 février 1600. La statue a été réalisée par Ettore Ferrari et a été inaugurée le 9 juin 1889. L'inscription à sa base est :« A BRUNO - IL SECOLO DA LUI DIVINATO - QUI DOVE IL ROGO ARSE » ( français : À Bruno - Le siècle par lui divinisé - Ici où le feu a brûlé ) Histoire Le sculpteur est Ettore Ferrari qui deviendra le Grand Maître de la Grande Oriente d'Italia, de la juridiction maçonnique d'Italie, était un partisan de l'unification de l'Italie par rapport à la précédente domination papale de Rome. Ses autres sculptures incluent un monument à Rovigo, en Italie, à Giuseppe Garibaldi, qui s'est battu pour l'indépendance italienne et a défendu la démocratie française contre l'impérialisme prussien pendant la guerre franco-prussienne, 1870-1871. Le 20 avril 1884, le pape Léon XIII publie l'encyclique Humanum genus. En réponse, les francs-maçons décidèrent de créer une statue du panthéiste Giordano Bruno. La statue a été dévoilée le 9 juin 1889, sur le site sur lequel Bruno a été brûlé vif pour hérésie le 17 février 1600, et le politicien radical Giovanni Bovio a prononcé un discours entouré d'une centaine de drapeaux maçonniques. En octobre 1890, le pape Léon XIII adressa un nouvel avertissement à l'Italie dans son encyclique Ab Apostolici contre la franc-maçonnerie ; il commente le monument dans le passage suivant : « Cette œuvre éminemment sectaire, l'érection du monument au célèbre apostat de Nola, qui, avec l'aide et la faveur du gouvernement, fut promu, déterminé et exécuté au moyen de la franc-maçonnerie, dont les porte-parole les plus autorisés n'avaient pas honte de reconnaître son but et de déclarer sa signification. Son but était d'insulter la papauté ; sa signification qu'à la foi catholique doit maintenant être substituée la liberté la plus absolue d'examen, de critique, de pensée et de conscience : et ce que l'on entend par un tel langage dans la bouche des sectes est bien connu. » Posterité Chaque année, à l'occasion de l'anniversaire de son exécution, divers groupes de libres penseurs — maçons, athées, panthéistes — se rassemblent devant le monument, et un représentant de la mairie de Rome dépose une couronne à son pied. Une statue d'une figure humaine allongée debout sur la tête conçue par Alexander Polzin représentant la mort de Bruno sur le bûcher a été placée dans la gare de Potsdamer Platz à Berlin, en Allemagne, le 2 mars 2008. Notes et références Liens externes Portail de la sculpture Portail de l’Italie Portail de Rome Portail de la franc-maçonnerie
Памятник Джордано Бруно

Памятник Джордано Бруно создан Этторе Феррари и установлен в 1889 году на площади Кампо деи Фиори в Риме (Италия). История создания Памятник философу-пантеисту Джордано Бруно был заказан масонами в ответ на энциклику «Humanum Genus», которую 20 апреля 1884 года опубликовал папа Римский Лев XIII. В этой энциклике масонство было отнесено к «сектам, в которых возрождён непокорный дух бесовский». Памятник осуждённому католической церковью и сожжённому за ересь Джордано Бруно предложили создать скульптору-масону Этторе Феррари. Вопрос об установке памятника был рассмотрен в муниципальном совете Рима. Его консервативное католическое большинство отклонило это предложение и не дало согласия на установку статуи. Часть студенчества Римского университета восприняло данное решение весьма негативно. Этторе Феррари выполнил работу бесплатно. В связи с запретом на возведение памятника Бруно скульптура несколько лет пролежала в мастерской. После перевыборов муниципального совета новый его состав дал разрешение на установку статуи на одной из центральных площадей Рима — площади Кампо деи Фиори, на которой Джордано Бруно и был сожжён за ересь 17 февраля 1600 года. На открытии памятника 9 июня 1889 площадь была украшена флагами множества общественных организаций. Профессор Джованни Бовио подготовил воззвание, в котором говорилось: Кто бы ни направился в Рим на чествование воздвигаемого памятника, он будет чувствовать, что различие наций и языков он оставил позади и вступил в отечество, где нет этих перегородок. Присутствующие на открытии памятника, устанавливаемого с согласия и на денежные средства всех народов, будут тем свидетельствовать, что Бруно поднял голос за свободу мысли для всех народов и своею смертью во всемирном городе освятил эту свободу. Сегодня место установки памятника на площади Кампо деи Фиори является центром ежегодного проведения различных мероприятий атеистов и вольнодумцев. Описание памятника Статуя полноразмерная, Джордано Бруно изображён стоящим во весь рост, с перекрещенными руками, в которых держит книгу, голова его покрыта капюшоном. Статуя установлена на высоком пьедестале. В верхней части пьедестала на каждой стороне расположены по два окаймлённых гирляндами барельефа с изображениями исторических персоналий, которые, по мнению скульптора, либо являлись последователями Бруно, либо были казнены или убиты по религиозным мотивам, либо подверглись преследованиям за свои взгляды и убеждения — Мигеля Сервета, Петра Рамуса, Томазо Кампанеллы, Джона Уиклифа, Яна Гуса, Аонио Палеарио, Паоло Сарпи и Джулио Чезаре Ванини. Под ними с фронтальной стороны размещена подписанная доска, а с трёх других сторон памятника — барельефы, на которых изображены ключевые моменты биографии Бруно: диспут в Оксфорде, вынесение смертного приговора и сожжение на костре. Другие одноимённые статуи Ещё одна статуя с изображением смерти Бруно на костре была воздвигнута по проекту Александра Польцина (Polzin) 2 марта 2008 года на станции метро «Потсдамская площадь» в Берлине, в Германии. Статуя представляет собой вытянутую фигуру, стоящую на голове. Галерея Примечания
Monumentet över Giordano Bruno

Monumentet över Giordano Bruno är invigt åt den italienske filosofen Giordano Bruno och står på Campo dei Fiori i Rom, där han år 1600 brändes på bål som kättare. Monumentet invigdes den 9 juni 1889. Invigningen föregicks av långdragna diskussioner, då Romersk-katolska kyrkan med påve Leo XIII motsatte sig projektet. Historia Skulptören Ettore Ferrari (1845–1929) fick uppdraget att utföra monumentet över Giordano Bruno. Ferraris första version från 1879, som framställer Bruno med en trotsig gest inför inkvisitionsdomstolen, avvisades och Ferrari presenterade år 1887 det slutgiltiga förslaget. Bruno avbildas samlad med händerna i kors över sin bok och blicken rakt fram. Granitpiedestalen visar reliefer med viktiga händelser i Brunos liv samt medaljonger med porträtt av tänkare som utmanat den kyrkliga makten. Bilder Källor Noter Webbkällor ”Monumento a Giordano Bruno” (på italienska). Sovrintendenza Capitolina ai Beni Culturali. Arkiverad från originalet den 19 januari 2022. https://archive.md/rfwIB. Läst 19 januari 2022. Tryckta källor Ausenda, Marco (2002) (på italienska). Roma (9). Milano: Touring Club Italiano. sid. 406–407. ISBN 88-365-2541-5 Berggren, Lars (1991). Giordano Bruno på Campo dei Fiori: ett monumentprojekt i Rom 1876–1889. Lund: Artifex. ISBN 91-628-0178-3 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Monumentet över Giordano Bruno.
Пам'ятник Джордано Бруно

Пам'ятник Джордано Бруно створений Етторе Феррарі та встановлений в 1889 році на площі Кампо деї Фіорі в Римі (Італія). Історія створення Пам'ятник філософу-пантеїсту Джордано Бруно був замовлений масонами у відповідь на енцикліку «Humanum Genus», яку 20 квітня 1884 опублікував папа Римський Лев XIII. У цій енцикліці масонство було віднесено до «сект, в яких відроджений непокірний дух бісівський». Пам'ятник засудженому католицькою церквою і спалений за єресь Джордано Бруно запропонували створити скульпторові-масону Етторе Феррарі. Питання про встановлення пам'ятника було розглянуто в муніципальній раді Риму. Його консервативна католицька більшість відхилила цю пропозицію і не дало згоди на установку статуї. Частина студентства Римського університету сприйняло дане рішення вельми негативно. Етторе Феррарі виконав роботу безплатно. У зв'язку із забороною на зведення пам'ятника Бруно скульптура кілька років пролежала в майстерні. Після перевиборів муніципальної ради новий його склад дав дозвіл на установку статуї на одній з центральних площ Риму — площі Кампо деї Фіорі, на якій Джордано Бруно і був спалений за єресь 17 лютого 1600 року. На відкритті пам'ятника 9 червня 1889 року площа була прикрашена прапорами безлічі громадських організацій. Професор Джованні Бовіо підготував відозву, в якому говорилося: Сьогодні місце встановлення пам'ятника на площі Кампо деї Фіорі є центром щорічного проведення різних заходів атеїстів і вільнодумців. Опис пам'ятника Статуя повнорозмірна, Джордано Бруно стоїть на повний зріст, з перехрещеними руками, в яких тримає книгу, голова його покрита капюшоном. Статуя встановлена ​​на високому п'єдесталі. У верхній частині п'єдесталу на кожній стороні розташовані по два облямовані гірляндами барельєфа із зображеннями історичних персоналій, які, на думку скульптора, або були послідовниками Бруно, або були страчені або вбиті за релігійними мотивами, або зазнали переслідувань за свої погляди та переконання — Мігеля Сервета, Петра Рамуса, Томмазо Кампанелли, Джона Вікліфа, Яна Гуса, Аоніо Палеаріо, Паоло Сарпі і Джуліо Чезаре Ваніні. Під ними з фронтальної сторони розміщена підписана дошка, а з трьох інших сторін пам'ятника — барельєфи, на яких зображені ключові моменти біографії Бруно: диспут в Оксфорді, винесення смертного вироку і спалення на вогнищі. Інші однойменні статуї Ще одна статуя із зображенням смерті Бруно на вогнищі була споруджена за проєкт Олександра Польцина (Polzin) 2 березня 2008 року на станції метро «Поштамтська площа» в Берліні. Статуя має вигляд витягнутої фігури, яка стоїть на голові. Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Кампо деї Фіорі
Lago Bianco (Valsesia)

Il Lago Bianco è un piccolo lago alpino della Valsesia. Caratteristiche Il lago ha un perimetro di 650 m, una profondità di 4–6 m; e una superficie di circa 30.000 m². È situato in Val Vogna (una piccola valle laterale della Valsesia), a quota 2333 m s.l.m. Accesso Il lago viene sovente visitato, perché si trova lungo il percorso d'accesso di una montagna ambita da molti escursionisti: il Corno Bianco (3320 m s.l.m.). La bellezza del luogo però, fa sì che spesso lo si consideri una meta fine a se stessa. Partendo da Riva Valdobbia si può raggiungere in auto la frazione Cà di Janzo; da qui si prosegue a piedi per il sentiero segnalato dal segnavia 201/202 (ex 1/2) per la durata di circa 3 ore. Dista dal Rifugio Carestia mezz'ora di cammino. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su lago Bianco
CAP Tower

La CAP Tower, meglio conosciuta come Torre Mercurio, è un grattacielo di Brescia, il secondo più alto della città. Storia Il grattacielo, progettato dall'ingegnere Andrea Piovani, è stato costruito tra il 1991 e il 1993. Descrizione Si trova di fronte alla fermata Bresciadue della metropolitana cittadina. La struttura La torre, alta 82 m, conta 22 piani. E' munita di portineria diurna, videocitofono e triplo ascensore. Note Voci correlate Grattacieli più alti d'Italia