NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Lago d'Avino

Il Lago d'Avino è un lago artificiale della Provincia del Verbano-Cusio-Ossola, situato a 2246 m s.l.m. all'interno del Parco Naturale dell'Alpe Veglia e dell'Alpe Devero. Toponimo L'attuale nome del lago probabilmente è derivato da un originario toponimo d'Arvina, cioè della Rovina, dovuto alla conformazione della zona circostante allo specchio d'acqua, ricca di detriti rocciosi. Nel tempo è stato anche chiamato Lago Divino o Lago da Vino. Caratteristiche Lo specchio d'acqua si trova in una conca delimitata a sud - est dalla parete del Monte Leone, ad ovest dalla cresta di confine tra Italia e Svizzera e a sud dalla costiera montuosa tra la cima e il Pizzo Valgrande. Il suo emissario, il Rio Cianciavero, esce dalla conca dirigendosi verso nord e va a formare con altri corsi d'acqua il torrente Cairasca. L'invaso si trova sulla verticale del tunnel del Sempione. La diga La diga fu costruita per lo sfruttamento a fini idroelettrici delle acque del lago ed entrò in funzione nel 1913; venne poi sopraelevata tra il 1917 e il 1925. Si tratta di uno sbarramento a gravità, con una caratteristica forma a S data da tratti rettilinei raccordati da curve. L'acqua viene poi usata per la produzione di energia elettrica nella centrale idroelettrica di Varzo. Accesso La salita al lago è una classica escursione su sentieri segnati ed è effettuabile in circa un'ora e mezza di cammino a partire dall'Alpe Veglia. Escursioni Dal Lago è possibile proseguire per raggiungere il Pizzo Valgrande (2530mt), posto ad Est rispetto alla diga, la Punta Valgrande (2856mt) a Sud ed il Passo Fnè (2800mt). Note Bibliografia Marco Fortis, Claudio Pavese e Alberto Quadrio Curzio, Il Gruppo Edison, 1883-2003: profili economici e societari, vol. 2, Il Mulino, 2003. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lago d'Avino Collegamenti esterni Lago d'Avino, su LIMNO - Banca dati dei laghi italiani, CNR (archiviato dall'url originale il 4 novembre 2019).
Tino

Tino és una illa italiana situada al mar de Ligúria, a l'extrem més occidental del golf de La Spezia. És part d'un arxipèlag de tres illes molt properes entre si que sobresurten al sud del continent a Porto Venere. La més gran de les tres, Palmaria, es troba al nord i la petita Tinetto al sud. Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1997. Referències
Tino

Tino je ostrov v Ligurském moři náležící Itálii. Patří do souostroví, jehož součástí jsou další dva ostrovy Palmaria a Tinetto. V roce 1997 byly všechny tři ostrovy společně s Portovenere a Cinque Terre zapsané na seznam světového dědictví UNESCO. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tino na Wikimedia Commons
Tino

Tino er en italiensk ø i det liguriske hav i den østligste del af Ligurien syd for øen Palmaria og nord for øen Tinetto, som den kun er adskilt fra ved smalle stræder. I 1997 blev øen sammen med Cinque Terre, Portovenere og de to naboøer, Palmaria og Tinetto optaget på UNESCOs verdensarvsliste. Øen har et areal på 0,13 km² og er ubeboet. Der findes et fyr på øen, og der er derudover ruiner af et kloster fra 11. århundrede. Der er ikke adgang til øen, som er militært område.
Tino (Insel)

Tino ist eine italienische Insel im Ligurischen Meer. Sie liegt am südwestlichen Eingang des Golfes von La Spezia und gehört zur Gemeinde Porto Venere in der Provinz La Spezia, Region Ligurien. Geografie Tino hat eine Fläche von 12,7 ha. Sie bildet mit der deutlich größeren Insel Palmaria im Norden und dem Inselchen Tinetto im Süden die Verlängerung der Halbinsel, die den Golf von La Spezia (auch Golfo dei Poeti) vom Mittelmeer abschirmt und mit dem Monte Santa Croce bis auf 543 m ansteigt. Die drei Inseln sind Teil der Kulturlandschaft Portovenere und Cinque Terre, die 1997 zum UNESCO-Welterbe ernannt wurde. Geschichte Der auf Palmaria geborene Heilige Venerius lebte bis zu seinem Tod 630 auf der Insel als Einsiedler. Er gilt als Patron der Schiffslotsen und des Golfs von La Spezia, da er laut Legende auf der Insel Leuchtfeuer für die La Spezia anfahrenden Boote entzündet haben soll. Über der mutmaßlichen Stelle seines Todes an der Nordküste der Insel wurde noch im 7. Jahrhundert eine kleine Kapelle errichtet, die im 11. Jahrhundert zu einem Kloster ausgebaut wurde. Auf dem höchsten Punkt der pinienbestandenen Insel (99 m s.l.m.) steht ein 1884 anstelle eines klassizistischen Vorgängerbaus von 1840 errichteter Leuchtturm, der seit 1985 vollautomatisch betrieben wird. Ein kleines Museum daneben informiert über den Heiligen Venerius. Tino heute Die gesamte Insel ist militärisches Sperrgebiet und wird vom Comando di Zona Fari („Kommando der Leuchtturmzonen“) der Italienischen Marine verwaltet. Sie darf weder betreten noch mit Booten angefahren werden. Nur anlässlich des Fests des Heiligen Venerius am 13. September ist sie der Öffentlichkeit zugänglich. An diesem Tag wird sie von La Spezia mit Ausflugsbooten angefahren und bildet ein beliebtes Ausflugsziel der Bewohner des nahen Festlands. Nach einer Pilgermesse in der ehemaligen Abteikirche wird bei dem Museum ein Festessen abgehalten; an dem Tag können Postkarten von der Insel versandt werden, deren Poststempel ein beliebtes Sammlerobjekt unter Briefmarkensammlern ist. Weblinks Die Insel Tino (auf comune.portovenere.sp.it) (Memento vom 19. März 2009 im Internet Archive) Einzelnachweise
Tino (island)

Tino is an Italian island situated in the Ligurian Sea, at the westernmost end of the Gulf of La Spezia. It is part of an archipelago of three closely spaced islands jutting out south from the mainland at Portovenere. The largest of the three, Palmaria, lies to the north and the tiny Tinetto to the south. In 1997, the archipelago, together with Portovenere and the Cinque Terre, was designated by UNESCO as a World Heritage Site. History The patron saint of the Gulf of La Spezia, Saint Venerius (Italian: San Venerio), is said to have lived on the island as a hermit, and later as abbot, until his death in 630. His feast is celebrated here annually on 13 September. It is thought that a sanctuary was constructed at the place of Venerio's death to contain his remains and that this was extended to form a monastery in eleventh century. The remains of the monastery can be seen on the northern coast of the island. Today the island, which is part of a military zone, is surmounted by the San Venerio Lighthouse. In popular culture The Isola del Mare in the 2021 animated film Luca was inspired by Tino. See also List of islands of Italy Gallery Notes Sources Much of this article is based its equivalent in the Italian Wikipedia, Tino, as retrieved on 29 April 2006. Further information on Saint Venerius from The Book of Saints, London: A & C Black, 1989.
Tino

Tino (en lengua ligur O Tìn) es una isla italiana situada en el mar de Liguria, en la parte más occidental del golfo de La Spezia. Forma parte de un archipiélago de tres islas que queda al sur del continente en Portovenere. La mayor de las tres, Palmaria, queda al norte, y la pequeña Tinetto al sur. En 1997 el archipiélago, junto con Portovenere y las Cinque Terre, fue elegido por la Unesco como Patrimonio de la Humanidad. La Isola del Tino está identificada con el código 826-003.​ Historia Se dice que el santo patrón del golfo de La Spezia, san Venerio, vivió en la isla como un ermitaño, y más tarde como abad, hasta su muerte en 630.​ Su fiesta se celebra anualmente el 13 de septiembre. Se piensa que un santuario fue construido en el lugar de la muerte de Venerio para conservar sus restos, y que este se extendió para formar un monasterio en el siglo XI. Las ruinas del monasterio pueden verse en la costa norte de la isla. Descripción La isla de Tino puede considerarse, entre las tres islas del golfo, como la isla intermedia tanto por sus dimensiones como por su posición. Al norte se encuentra la isla de Palmaria, la más vasta, mientras que al sur de la isla está el islote de Tinetto, de dimensiones mucho más reducidas. Estas islas no están muy distantes de Tino, sino que se encuentran situadas a algunas decenas de metros. La superficie de la isla es de alrededor de 0,13 km 2,con un perímetro de 2 km. En la cumbre de la isla está instalado un faro desde 1840, el faro de San Venerio. Visitas Actualmente la superficie de la isla está totalmente utilizada como zona militar. Es por esta razón que hasta hace poco tiempo solo se podía visitar la isla el día de la fiesta del santo, el 13 de septiembre desde las 8:00 a las 18:00; es el día de San Venerio, patrón del golfo de La Spezia y de los fareros italianos. Para más información, contactar con la Diócesis de La Spezia-Sarzana-Brugnato, tel. (0039) 0187 734 424. Como la isla es un territorio militar, está prohibido atracar en ella, y se supervisa la navegación por sus costas. Notas Más información sobre San Venerio, The Book of Saints, Londres: A & C Black, 1989. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Tino. Oficina de Turismo del municipio de Portovenere (en italiano, inglés, francés y alemán)
Île du Tino

L'île du Tino est une petite île située à l'extrémité occidentale du golfe de La Spezia. Son territoire fait partie de la commune italienne de Porto Venere. Depuis 1997, l'île du Tino ainsi que celles du Tinetto, de Palmaria, Porto Venere et les Cinque Terre ont été admises au patrimoine mondial de l'UNESCO. Description L'Île du Tino peut être considérée, parmi les trois îles du Golfe, comme l'île intermédiaire autant par ses dimensions que sa position. Au nord se trouve l'île de Palmaria, la plus étendue, tandis que le sud de l'île est occupé par l'îlot du Tinetto, de dimensions beaucoup plus réduites. Ces îles ne sont pas très éloignées du Tino, situées seulement à quelques dizaines de mètres de celle-ci. La superficie de l'île est d'environ 0,13 km2, son périmètre atteignant les 2 km. Histoire San Venerio, né sur l'île de Palmaria, saint patron du Golfe de La Spezia, vécut en ermite sur l'île du Tino jusqu'à sa mort en 630. Sur la côte septentrionale de l'île se trouvent encore les restes d'un monastère, sans doute édifié durant le XIe siècle sur les bases d'un sanctuaire antique, construit durant le VIIe siècle sur les lieux où mourut le saint. Au sommet de l'île, se situe un phare. Accès La superficie de l'Île du Tino est entièrement utilisée comme zone militaire. C'est pour cette raison que, jusqu'à peu de temps encore, il n'était possible de visiter l'île que lors de la fête du saint, le 13 septembre. L’île étant un territoire militaire, il est interdit d’y accoster et la navigation à ses abords est très sécurisée et surveillée. Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Isola del Tino » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Liste des îles d'Italie Portovenere Portail des îles Portail de la mer Méditerranée Portail du patrimoine mondial Portail de la Ligurie
Tino (otok)

Tino je talijanski otok u Ligurskom moru na najzapadnijem dijelu zaljeva La Spezia. On je južni otok otočja Spezzina koji čine još dva otoka, veliki i srednji Palmaria i maleni Tinetto sjevernije, koji čine povezan niz. Otok ima površinu od 0,13 km2 i najviši vrh od 121,8 m, a nalazi se u jednoj od najslikovitijih i najpoznatijih mediteranskih priobalnih područja, poznatom po svojoj ljepoti i popularnosti kao turističke destinacije. Obala Cinque Terre sa svojih pet sela i okolna brda Nacionalnog parka Portovenere su zajedno s ova tri otoka od 1997. god. UNESCO-ova svjetska baština. Povijest Svetac zaštitnik zaljeva Spezia, Sveti Venerije (San Venerio, oko 560.—630.), je živio kao pustinjak na Tinu, a kasnije kao opat. Njegova svetkovina se slavi u okolici svake godine 13. rujna. Na mjestu njegove smrti je izgrađeno svetište koje je u 11. stoljeću izraslo u samostan čiji ostatci su još vidljivi na sjevernoj strani otoka. Danas se na otoku nalazi samo svjetionik i dijelom je vojna zona zabranjena za posjetitelje. Galerija Izvori The Book of Saints, London: A & C Black, 1989. Vanjske poveznice
Tino

Tino egy Olaszországhoz tartozó sziget a Ligur-tengerben, a La Spezia-öböl nyugati részéhez közel. A sziget egy hármas szigetcsoport egyik tagja, amely Porto Venerétől délre emelkedik ki a tengerből. A három sziget közül legnagyobb Palmaria Tinótól északra, az apró Tinetto pedig délre helyezkedik el. Története A La Spezia-öböl védőszentje Szent Venerius (olaszul: San Venerio) remeteként élt Tino szigetén haláláig, 630-ig. Minden évben megemlékeznek a szentről, szeptember 13-án. A megemlékezés a 11. században épített kolostorban folyik, melyet a szent tiszteletére emeltek. A kolostor a sziget északi partján áll. A 19. században a szigeten világítótornyot is emeltek, napjainkban a sziget egy részén katonai bázis működik. 1997-ben a szigetet Porto Venerével és Cinque Terrével együtt az UNESCO a világörökség részének nyilvánította. A bizottság indoklása szerint a kelet-liguri riviéra, Cinque Terre és Porto Venere között egy kiemelkedő értékű kulturális helyszín, egy rendkívül festői táj, amely az ember és természet harmonikus kölcsönhatásának révén jött létre és amely évezredek óta jól szemlélteti az a hagyományos életformát, ami napjainkban is meghatározza az itt élő közösségek társadalmi és gazdasági életét. Hivatkozások Források Mariotti, Mauro. Cinque Terre (olasz nyelven) (2008 ed.). Genova: Edizioni Servizi Editoriali s.a.s. ISBN 978-88-89384-35-0. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Tino (island) című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Tino

Het eiland Tino (Italiaans: Isola del Tino) ligt voor de westelijke Italiaanse kust in de Ligurische Zee bij de ingang van de Golf van La Spezia, ten zuiden van het eiland Palmaria en ten noorden van het eiland Tinetto. Het vormt een archipel met deze eilanden die in 1997 samen met de Cinque Terre en Porto Venere is toegevoegd op de UNESCO-Werelderfgoedlijst. Het eiland behoort tot de gemeente Porto Venere. Er wordt gezegd dat de heilige Venerius, beschermheilige van de Golf van La Spezia, hier tot zijn dood als heremiet en later als abt heeft geleefd. Zijn heiligenviering vindt hier jaarlijks op 13 september plaats. Op de plek waar San Venerio gestorven zou zijn is een heiligdom geplaatst dat in de 11e eeuw werd uitgebreid tot klooster. De overblijfselen van dit klooster zijn nog terug te vinden op het noordelijke deel van het eiland. Thans staat op het eiland een vuurtoren.
Tino

Tino – włoska wyspa leżąca na Morzu Ligurskim. Jej powierzchnia to 1,27 km² i jest drugą co do wielkości wyspą archipelagu trzech blisko położonych siebie wysp (pozostałe to Palmaria i Tinetto) leżących blisko na południe od stałego lądu, niedaleko miasta Portovenere. Od 1997 roku archipelag wraz z miastem Portovenere i Cinque Terre została wpisana na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Na wyspie znajduje się latarnia morska San Venerio.
Тино (остров)

Ти́но (итал. Tino) — небольшой остров в заливе Специя Лигурийского моря. Входит в состав коммуны Портовенере провинции Специя региона Лигурия. Тино вместе островами Пальмария и Тинетто и несколькими скалами образуют небольшой архипелаг, который наряду с Портовенере и Чинкве-Терре является объектом Всемирного наследия ЮНЕСКО. Остров известен тем, что здесь в конце VI — начале VII веков проживал один из покровителей Специи отшельник святой Венерий. На острове сохранились руины монастыря XI века, основанного на могиле святого. На высшей точке острова построен маяк. В настоящее время остров, несмотря на культурное наследие, является милитаризованной зоной с ограниченным доступом. Широкое посещение возможно 13 сентября, в день Святого Венерия, и следующее за ним воскресенье. Примечания
Тино (острво)

Тино је италијанско острво у Лигурском мору на најзападнијем делу залива Ла Специја. Оно је средње острво архипелаг Специно који чине још два острва, велики и севернији Палмарија и мањи и јужнији Тинето, који заједно праве повезан низ. Острво има површину од 0,13 км² и највиши врх од 121,8 м, а налази се у једном од најсликовитијих и најпознатијих медитеранских приобалних подручја, познатом по својој лепоти и популарности као туристичке дестинације. Обала Чинкве тере са својих пет села и околна брда Националног парка Портовенере су заједно с ова три острва од 1997. године на списку УНЕСКО-ве Светска баштине. Историја Светац заштитник залива Специја, Свети Венерије (San Venerio, око 560.—630.), је живео као пустињак на Тину, а касније као опат. Слави се у околини сваке године 13. септембра. На месту његове смрти је изграђено светилиште које је у XI веку прерасло у самостан, чији остаци су још видљиви на северној страни острва. Данас се на острву налази само светионик, а делом је војна зона забрањена за посетиоце. Галерија Спољашње везе Додатне информације о Светом Венеријусу из The Book of Saints, London: A & C Black, 1989.
Tino

Tino är en italiensk ö i Liguriska havet och i den västligaste delen av La Speziabukten. Ön är en av tre närliggande öar i en arkipelag söder om Porto Venere. Den största av de tre, Palmaria, ligger norr om ön och den minsta Tinetto i söder. 1997 blev arkipelagen tillsammans med Porto Venere och Cinque Terre ett världsarv. Historia La Speziabuktens skyddshelgon, Sankt Venerius, sägs ha levt på ön som eremit, och senare som abbot, fram till sin död år 630. En fest för honom firas årligen den 13 september. Man tror att en helgedom byggdes på Venerios dödsplats för att ha hans kvarlevor och att denna utvidgades till ett kloster på 1000-talet. Lämningarna av klostret finns på norra delen av ön. Delar av ön är idag militärt område och här står ett fyrtorn. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version.
Тіно (острів)

Тіно (італ. Tino) - острів у затоці Спеція Лігурійського моря. Входить до складу комуни Порто-Венере провінції Спеція регіону Лігурія. Площа острова 0,127 км². Постійного населення немає. Тіно разом островами Пальмарія і Тінетті і кількома скелями утворюють невеликий архіпелаг, який поряд з Порто-Венере і Чинкве-Терре є об'єктом Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Острів відомий тим, що тут у кінці VI - початку VII століття проживав один з покровителів Спеції відлюдник Святий Венерій. На острові збереглися руїни монастиря XI століття, заснованого на місці поховання святого. На найвищій точці острова побудований маяк. Острів, незважаючи на культурну спадщину, є мілітаризованою зоною з обмеженим доступом. Широке відвідування можливе 13 вересня, в день Святого Венерія, і на наступну після нього неділю. Примітки
Chiesa di San Martino Vescovo (Morsano al Tagliamento)

La chiesa di San Martino Vescovo è la parrocchiale di Morsano al Tagliamento, in provincia di Pordenone e diocesi di Concordia-Pordenone; fa parte della forania di San Vito al Tagliamento. Storia La prima citazione di una chiesa a Morsano, filiale della pieve di Cordovado, risale al XIII secolo. Il sacerdote che officiava in questa chiesa veniva nominato dal capitolo della cattedrale di Concordia. II 12 luglio 1600 la chiesa divenne sede di una curazia indipendente rispetto alla pieve matrice di Cordovado e, nel 1619, divenne parrocchiale. All'inizio del Settecento la chiesa venne ampliata, ma già poco dopo la metà del secolo si rivelò insufficiente a soddisfare le esigenze della popolazione e, così, nel 1759 si deliberò di farne sorgere al suo posto una più grande. L'attuale parrocchiale venne costruita su progetto di Sebastiano Lotti da Bertiolo tra il 1760 ed il 1763 e consacrata il 20 ottobre 1772 dal vescovo di Concordia Alvise Maria Gabrieli. Il 20 maggio 1923 il diritto del capitolo concordiese di eleggere il parroco fu trasferito al vescovo, al quale spetta tuttora questo compito. Nel 1873 venne rifatto il pavimento e, nel 1988, la chiesa fu restaurata. Interno Opere di pregio conservate all'interno della chiesa sono un dipinto raffigurante la Madonna con Bambino che appare ai Santi Francesco d'Assisi e Rocco Confessore, opera di Jacopo Palma il Giovane ad ascrivibile ad un periodo compreso tra la fine del Cinquecento e l'inizio del Seicento, due quadri del 1770 circa di Agostino Pantaleoni, uno con San Giuseppe assieme alle anime del Purgatorio e l'altro con la Madonna della Cintura assieme ai Santi Valentino e Pietro, l'altar maggiore del 1719, in stile barocco, e il paliotto con un bassorilievo delle Anime Purganti, realizzato nel 1795 da Giovanni Savio. Note Voci correlate Morsano al Tagliamento Parrocchie della diocesi di Concordia-Pordenone Regione ecclesiastica Triveneto Diocesi di Concordia-Pordenone Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Martino Vescovo Collegamenti esterni Parrocchia dei SANTI MARTINO E BARTOLOMEO, su parrocchiemap.it. Chiesa di S. Martino Vescovo, su ipac.regione.fvg.it.
Sagrestia Nuova

A Sagrestia Nuova, vagy magyarul Új sekrestye, az egyik fontos reneszánsz építészettörténeti emlék Firenzében, a San Lorenzo-bazilikában. Michelangelo világhírű építészeti és szobrászati remekműveként tartják számon. Története A Sagrestia Nouva a világ legszebb építészeti és szobrászati alkotásai közé tartozik. Alkotó mestere, építésze és szobrásza Michelangelo. Építése száz évvel a Sagrestia Vecchia (Régi sekrestye) építése után, 1520-ban kezdődött el. A Sagrestia Vecchia-kápolnával szimmetrikusan átellenben, a főhajó túlsó oldalán található a szintén nevezetes firenzei épületegyüttesben, a San Lorenzo- bazilikában. Építészeti leírása A kápolna alaprajza szabályos négyzet egy kisebb benyíló négyzet alapú oltártérrel kiegészítve. Bár alaprajzában azonos a Régi sekrestyével, függőleges tagolása más: hármas osztatú. Az alsó kápolnateret körbefutó párkányzat választja el a fölé nyúló középső tértől, melyet legfelül zár le a félgömb formájú kupola. Az alsó tér falain itt is pilaszterek és vakablakok az építészeti díszek, de mindezek csak háttérként szolgálnak a Medici hercegek Michelangelo faragta két síremléke számára. A két hercegi síremlék egymással szemközt található. A középső falbemélyedést hármas vakablak tagolja, melyek közül a középsőben foglalnak helyet a hercegeket ábrázoló szobrok. Az ülő alakok előtt a szarkofág tetején két könyöklő alakot helyezett el Michelangelo. Toszkána etruszk kori hagyományát követi ez az elrendezés, a könyöklő alakok azonban nem azt a nyugodt békés szemlélődést fejezik ki, mint a 2000 évvel korábban készült etruszk síremlékek. A Hajnal és az Alkony, a Nappal és az Éjszaka férfi-női párosa olyannyira kedvelt építőművészeti díszítő formává vált, hogy csak Budapesten száznál is több épületen alkalmazták ezt az elrendezést az építészek. Irodalom Pogány F. (1965): Szobrászat és festészet az építőművészetben. Műszaki Könyvkiadó, Budapest Pogány F. (1973): Firenze. Corvina Kiadó, Budapest Bérczi Sz. (2004): Etruszk, római és toszkánai művészet. TKTE, Uniconstatnt, Budapest, Püspökladány