NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Стадион Свети Никола

Стадион Свети Никола (итал. Stadio San Nicola) се налази у Барију, Италија. Углавном се користи за фудбалске утакмице на коме је домаћин ФК Бари. Пројектовао га је Ренцо Пијано. Капацитет стадиона је 58,248 места. Био је домаћин финала Купа шампиона 1991, који је освојила Црвена звезда. Изграђен је 1990. године за Светско првенство у фудбалу, за време кога су на њему одиграна четири меча. То су биле утакмице СССР - Румунија, и Камерун - СССР у групи Б, осмина финала између Чехословачке и Костарике и утакмица за треће место између Италије и Енглеске. Види још Лига шампиона 1990/91. Светско првенство у фудбалу 1990. Спољашње везе
Stadio San Nicola

Stadio San Nicola är en arena i Bari, Italien. Arenan används idag mest för fotbollsmatcher och är hemmaarenan för fotbollslaget AS Bari. Arenan rymmer 58 270 personer, men har aldrig varit fyllda för en match. Publiken vid EM 1991 var ungefär 51 000 personer. Arenan byggdes 1990 för Fotbolls-VM 1990, då det där spelades fem matcher: Sovjetunionen mot Rumänien, Kamerun mot Rumänien och Sovjetunionen mot Kamerun, i åttondelsfinal: Tjeckoslovakien mot Costa Rica och matchen om tredje pris: Italien mot England. Stadio San Nicola var 1991 värd för mästarcup finalen mellan Röda Stjärnan - Olympique Marseille 0-0 5-3 e str .
Сан-Нікола (стадіон)

«Сан-Нікола» (італ. Stadio San Nicola, Стадіон Святого Миколая) — багатофункціональний стадіон, який спроєктував архітектор Ренцо Піано в італійському місті Барі. Назва стадіону — це ім'я святого Миколи Чудотворця, покровителя Барі. Нині арену використовують головним чином для футбольних матчів і як домашній стадіон місцевого футбольного клубу «Барі». Історія Арена побудована в 1990 році до чемпіонату світу з футболу, протягом якого вона прийняла п'ять матчів: СРСР—Румунія, Камерун — Румунія і Камерун — СРСР у групі B, матч 1/8 фіналу Чехословаччина — Коста-Рика і матч за третє місце Італія — Англія. У 1991 році тут пройшов фінал Кубка європейських чемпіонів 1990/91, виграний белградською «Црвеною Звездою». На стадіоні відбувався матч відбіркового турніру Євро-2008 між Італією і Шотландією в березні 2007 року, в якому Італія виграла 2:0. 1 квітня 2009 року «Сан-Нікола» приймав матч відбіркового циклу до чемпіонату світу-2010, в якому Італія приймала Ірландію. Матч закінчився внічию 1:1. Опис За задумом архітектора, стадіон схожий на квітку, яка розпустилася на Пулійській рівнині. Для створення цього дизайну, арена складається з 26 «пелюсток» і верхніх рівнів верхнього кільця, які поділені на 8 метрів порожнього простору, достатнього для забезпечення задовільних умов безпеки. Стадіон вміщує 58 248 осіб, але трибуни ніколи не були заповнені вщерть, так, у 1991 році на фіналі Кубка європейських чемпіонів на стадіоні було близько 51 000 осіб. Чемпіонат світу з футболу 1990 року Стадіон був одним із місць проведення чемпіонату світу з футболу 1990 року та приймав такі матчі: Примітки Посилання Stadiumguide Article
Lago de Barrea

El humedal del lago de Barrea es un área protegida de Italia, individualizada e inserta desde el año 1976 en la lista de las áreas protegidas por el Convenio de Ramsar, afecta al territorio del lago de Barrea, situado en el interior del Parque nacional de los Abruzos, Lacio y Molise, en la Comunidad Montana del Alto Sangro y altopiano delle Cinquemiglia. Al lago creado en el año 1951 con la represa del río Sangro en la hoz de Barrea, van a dar los municipios de Civitella Alfedena y Villetta Barrea. La competencia para gestionar este humedal le corresponde al Ente Autónomo Parco Nazionale d'Abruzzo, Lazio e Molise, con sede en Pescasseroli, Provincia de L'Aquila. La primera propuesta para la realización de un lago en este territorio se remonta al año 1922, cuando la Società per il Carburo di Calcio, luego fusionada en la Società "Terni", propuso al Ministerio de Obras Públicas crear dos embalses artificiales para el aprovechamiento de energía hidroeléctrica en las llanuras de Opi y de Barrea. La propuesta se vio obstaculizada por numerosas entidades, entre ellas los municipios afectados y el ente del parque, además del Ministerio de Instrucción Pública, al que en aquella época competían las áreas protegidas, en cuanto a que su realización, sin las garantías adecuadas, habría podido comportar la destrucción del paisaje y el peligro de extensión de la malaria endémica, además de dañar la economía local, en aquel período aún caracterizada por la agricultura y de la ganadería trashumante. Por la reunión de numerosos pareceres de carácter técnico y de ingeniería y sanitarios, y por la actividad de oposición desarrollada y coordinada por el presidente del Parque, el diputado Erminio Sipari, que reagrupó en defensa de la integridad del área a políticos e intelectuales, los proyectos fueron suspendidos por el régimen fascista. En la inmediata posguerra se retomó el proyecto del lago en Barrea, para ser realizado en seguida, a través de una presa en el río Sangro con un dique en la hoz de Barrea, cuyos trabajos se desarrollaron en el período entre el año 1949 y 1951. Para alcanzar los municipios que rodean el lago, existen tres posibilidades: desde Castel di Sangro, de Pescasseroli o, si se viene del Lacio, del valle de Forca d'Acero (atravesado por la carretera Sora-Pescasseroli). La distancia de los precedentes accesos varía entre 15 y 20 kilómetros. Referencias L. Arnone Sipari, "Il Parco nazionale d’Abruzzo liberato dall'allagamento". Un conflitto tra tutela ambientale e sviluppo industriale durante il fascismo, in «Rivista della Scuola superiore dell'Economia e delle Finanze», I (2004), n. 8-9, pp. 27-39 U. D'Andrea (a cura di), I capitoli di Barrea deò 1495-96 e del 1534 e la corrispondenza dell 1912-1921 tra Giuseppe Antonucci ed Alfonso Colarossi-Mancini, Tip. dell'Abbazia di Casamari, Ivi 1989. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lago de Barrea.
Meer van Barrea

Het Meer van Barrea (Italiaans: Lago di Barrea) is een meer in de Italiaanse provincie L'Aquila (regio Abruzzen). Het ligt in het centrum van het Nationaal Park Abruzzo, Lazio en Molise en is een van de belangrijkere toeristische trekpleisters van het gebied. Ten zuiden van het meer verrijzen de Monti della Meta waarvan de Monte Petroso met zijn 2247 meter de hoogste top is. Het Meer van Barrea is ontstaan in 1951 met de bouw van de stuwdam die het water van de Sangro opving. Aan het meer liggen twee plaatsen; het kleine Villetta Barrea aan de westzijde en Barrea aan de oostzijde. Dwars over het meer is een lange brug aangelegd die Civitella Alfedena met de noordoever verbindt.
Castello di Serravalle (Mineo)

Il castello di Serravalle è una fortezza collocata in montagna, nel comune di Mineo. Nell'edificio, parte del quale è incorporato nella roccia, sono ricomprese la torre, le stalle e una cisterna. Il castello La costruzione del castello risale al '200, alla struttura originaria nel corso del XIX secolo sono state aggiunte altre opere. «Il nucleo centrale [è] costituito dalla torre medievale a base quadrata, cinta muraria a pianta irregolare. Il complesso architettonico si adatta all'asperità dei luoghi.[...] Il castello [...] era posto a guardia della via che da Catania per Palagonia giungeva a Mineo proseguendo quindi verso Caltagirone. L'altura su cui insiste il castello è posta immediatamente sopra la valle dei Margi.» Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su castello di Serravalle Collegamenti esterni I Castelli: Castello di Serravalle, su icastelli.it. URL consultato il 12 settembre 2017 (archiviato dall'url originale l'8 marzo 2016).
Masso Leopoldino

Le Masso Leopoldino (connu aussi comme Rocca Vecchia) est une partie des fortifications qui dominent la ville de Sorano, en province de Grosseto. Il est situé dans le centre historique, sur un promontoire rocheux de tuf dans lequel toute la ville est bâtie, à son extrémité nord-ouest. Liens externes Notice De l'Area del Tufo Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Toscane Portail de l’Italie
Пестум

Пестум или Пест (Paestum; Pesto; Capaccio-Paestum) e археологически обект в Италия, включен в Списъка на ЮНЕСКО за световното културно и природно наследство. Намира се в община Капачио в провинция Салерно, Кампания, Италия. Намира се на 85 км югоизточно от Неапол. Градът е основан с името Poseidonia около 600 пр.н.е. от гърците от Сибарис. През 400 г. пр. Хр. е завладян от луканите и те го наричат Paistos. През 273 г. пр. Хр. става латинска колония с името Paestum През ХІ век жителите се преселват заради заблатяването му и опасността от малария нагоре и основават Капачио. Източници Dieter Mertens: Städte und Bauten der Westgriechen, München 2006, S. 54. N. Nabers, The Athena Temple at Paestum and Pythagorean Theory, in: Greek, Roman and Byzantine Studies 21, 1980, S. 207 A.C. Carpiceci and L. Pennino, Paestum and Velia, Matonti, Salerno, 1995 R. Ross Holloway. The Tomb of the Diver, in American Journal of Archaeology, Vol. 110, n. 3, July 2006 (pp. 365 – 388) J.G. Pedley, Paestum: Greeks and Roman in Southern Italy, Thames and Hudson, London, 1990 Външни препратки Video Introduction to Paestum Numerous photos & schemes (comments in russian) See pictures from the Antonio Mucherino's web site Архив на оригинала от 2012-03-03 в Wayback Machine.
Paestum

Paestum (på dansk nogle gange Pæstum) er en gammel græsk by i Italien. Da byen i 600-tallet før vores tidsregning blev grundlagt af græske kolonister, hed den Poseidonia, opkaldt efter den græske gud Poseidon. I Paestum ligger tre velbevarede templer. Paestum er en del af Nationalpark Cilento, Vallo di Diano og Alburni der også er verdensarvsområde.
Paestum

Paestum az UNESCO világörökség részeként elismert romváros Campania vidékén, Salerno megyében, Olaszországban. A hely Capaccio községhez tartozik. A várost Poseidonia néven i. e. 600-ban szübariszi görögök alapították. Virágzásáról a Kr. e. 5. és 6. századi nagy templomok tanúskodnak, amelyek romjai a mai napig láthatóak. Kr. e. 273-ban a lukániaiak meghódították és Phaistos néven latin tartomány lett. A római császárság idejében a város veszített mind a jólét, mind a fontosság terén. A 9. századi szaracén, illetve a 11. századi normann pusztítások következtében lakatlanná vált. Hanyatlását a környék elmocsarasodása és a maláriaveszély is siettette. A lakosság a betegséget kerülendő elmenekült egy magasabban fekvő területre, ahol megalapították Capaccio települést. Paestum az görög és római időkből jelentős műemlékekkel szolgál. Különös jelentőséggel bír a három dór templom, amelyek a stílus építészeti korszakában mintaértékűnek számítanak. Az ősi bazilika (Kr. e. 450-ben), amely Hérának volt szentelve, az egyik legnagyobb görög kőtemplom volt a maga idejében. Athéné temploma (Kr. e. 500-ban) (korábban Cerest tisztelték benne) jelentősen kisebb, de formában kiemelkedőbb. A Poszeidón-templom (Kr. e. 450-ben), úgyszintén Hérának szentelt, az akkoriban emelt olimpiai Zeusz-templom építészeti formáját idézi. Továbbá egy kisebb amfiteátrum, a polgárok gyülekezőhelye, a fórum, és a római idő számos nyilvános épülete érdemel említést. Ugyancsak jó állapotban van a 4,75 km hosszúságú városfal, amely lukániai és római építészeti korszakokra tesz tanúbizonyságot. A négy városkapu római korú. A múzeum a dél-olaszországi ókori görög kultúra leleteinek gyűjteményét mutatja be valamint a Paestum környékén talált tárgyakat állították ki, főként a görög és lukániai temetőkből. Ezenkívül számos vázát, fegyvert és festett kőtálat, ez utóbbiak koporsófödélként vagy oldalfalként szolgáltak. A 11. század után Paestum feledésbe merült, és csak a 18. században fedezték fel, egy időben Pompeiivel és Herculaneummal. A település újra felfedezését nagy érdeklődés övezte. Látogatása A romváros és a vele szemközt felépített múzeum egy közös jeggyel látogatható. A romvárosban megtekinthetőek a város kövezett utcái, házai, a római fórum, fürdők, egy görög színház és templomok. Az utca túloldalán álló múzeumban megtekinthető a nagyon gazdag leletanyag, a használati tárgyak széles köre, a templomok és lakóházak díszítése, katonai felszerelések, a búvár sírjának híres falképe és további sírok számtalan illusztrációja. További információk Hivatalos honlap Fondazione Paestum Virtuális rekonstrukció http://www.villaprato.com/padula.htm Cilento and Vallo di Diano National Park with the Archeological sites of Paestum and Velia, and the Certosa di Padula (A világörökségi helyszín az UNESCO listáján) Galéria
Pesto (cidade)

Pesto (em latim: Paestum, do arcaico Paiston) foi uma grande cidade da Magna Grécia, localizada no sul da Itália, na região da Campânia, pertencendo hoje à comuna de Capaccio. Foi fundada no fim do século VII a.C. por colonos de Síbaris, e foi originalmente chamada de Posidônia. Continuou a prosperar durante o Império Romano, recebendo privilégios especiais. A partir do século IV d.C. começou a declinar e foi abandonada na Idade Média. Só foi redescoberta no século XVIII. Sua importância está nas ruínas que preservou, sendo um famoso sítio arqueológico, com três grandes templos gregos, tumbas e outros edifícios. Foram encontrados também uma quantidade de objetos de arte e de uso diário, além de alguns dos extremamente raros exemplares de pintura da Grécia Antiga. A maior parte do sítio ainda não foi escavada. Foi declarado Patrimônio Mundial pela UNESCO. Referências Ligações externas Media relacionados com Pesto (cidade) no Wikimedia Commons
Paestum

Paestum (în italiană Pesto) este un important sit arheologic helen din intravilanul comunei Capaccio, provincia Salerno, regiunea Campania, Italia de sud. Localitatea, întemeiată de greci sub numele de "Poseidonia" în jurul anului 600 î.e.n., este înscrisă pe lista patrimoniului cultural mondial UNESCO. Vezi și Listă de orașe antice grecești Locuri din patrimoniul mondial Galerie de imagini Legături externe
Пестум

Пе́стум (лат. Paestum), первоначально Посейдо́ния (др.-греч. Ποσειδωνία, лат. Poseidonia / Posidonia) — сибарийская греческая колония, основанная в конце VII века до н. э. на западе области Лукания (в 35 км юго-восточнее нынешнего Салерно). История Посейдония пережила расцвет в 540-е годы до н. э. и следующие за тем десятилетия. Около 400 года до н. э. она была завоёвана луканами, что привело к смешению греческой и местной (протоитальянской) культурных традиций. В 274 году до н. э. город был колонизирован римлянами, которые назвали его Paestum. В конце IX века Пестум был разорен сарацинами, в XI веке — норманнами. Разорению Пестума способствовала заболоченность местности; оставшиеся здесь жители, опасаясь малярии, ушли на близлежащую возвышенность, основав там новый город Капаччо. Храмы В нынешнем Пестуме хорошо сохранились три дорических храма VI — V веков до н. э. Один из них посвящён Афине, два других возведены в честь Геры (греч. Περίπτερος ναός της Ήρας) и Аполлона. Храм Мира на форуме частью коринфский и принадлежит ко II веку до н. э. Городские стены имеют до шести метров в ширину и пять километров в периметре. От римского амфитеатра осталось немного. Все эти руины включены в число памятников Всемирного наследия ЮНЕСКО. Фрески В 1968 году в Пестуме была обнаружена так называемая «Гробница ныряльщика» (итал. Tomba del tuffatore; ок. 470 г. до н. э.) с изумительно сохранившимися фресками. Это единственный полностью дошедший до наших дней ансамбль греческой фресковой живописи классического периода. Фреска ныряльщика (в действительности изображающая не водные процедуры, а символический «прыжок» в загробный мир) — «единственный образец греческой фигурной живописи, сохранившийся от архаики и классики в своей целостности. Среди тысяч известных греческих гробниц этого времени (грубо 700—400 гг. до н. э.) только эта гробница декорирована фресками с изображениями людей». Эти пять росписей, наряду с другими античными находками, хранятся в Национальном археологическом музее Пестума. Рецепция 23 марта 1787 года Пестум посетил И. В. Гёте, о чём он оставил запись в своих путевых записках, опубликованных под названием «Итальянское путешествие» («Italienische Reise»). В 1802 году аналогичные записи в сочинении «Прогулка в Сиракузы» оставил И. Г. Зойме. А. А. Блок в стихотворении «Скифы» упоминает Пестум как символ ушедших в небытие ценностей прошлого: Примечания Литература Розанов, Василий Васильевич. Пестум // Мир Искусства. — 1902. — № 2. Paestum: scavi, studi, ricerche: bilancio di un decennio (1988—1998) / a cura di E. Greco ; a cura di F. Longo. — Paestum: Pandemos, 2000. — ISBN 9788887744095. Holloway R. The Tomb of the Diver (англ.) // American Journal of Archaeology. — 2006. — Vol. 110. — P. 365—388.
Пестум

Пестум (итал. Paestum) је насеље у Италији у округу Салерно, и региону Кампанија. Према процени из 2011. у насељу је живело 150 становника. Насеље се налази на надморској висини од 19 м. Историја Пестум је био значајан старогрчки град на обали Тиренског мора у Великој Грчкој (лат. Magna Graecia). У то време град се звао Посејдонија (стгрч. Ποσειδωνία). Касније су га освојили локално племе Луканци, па Римљани, који су му дали садашње име. Од раног средњег века Пестум је напуштен и заборављен, све до 18. века. Рушевине Пестума су чувене по три одлично очувана античка храма у дорском стилу, који потичу из периода 550—450. године п. н. е. Археолошко налазиште је део данашње комуне Капачо Пестум. Види још Археолошки парк Пестум Национални археолошки музеј у Пестуму Референце Литература Спољашње везе Медији везани за Пестум на Викимедијиној остави Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Paestum

Paestum är en antik stad och världsarv vid Salernobukten i Italien, sydost om Salerno. Paestum grundades som Poseidonia (Ποσειδωνία) omkring 600 f.Kr. av greker från Sybaris och nådde sin blomstring som handels- och hamnstad under senare häften av 500-talet f.Kr. Från denna tid härstammar tre berömda doriska tempel. Staden erövrades av lukanerna på 300-talet f.Kr. Efter att romarna hade besegrat Pyrrhos ditförde de till Paestum en koloni, som visste att försvara sig mot Hannibal. Inbäddat i trädgårdar, med utsikt över det närbelägna havet, var Paestum en för sin sundhet och sina "två gånger blommande rosor" berömd stad, till dess omgivningen försumpades och malarian gjorde sitt intåg, inte senare än på Augustus tid. Vid saracenernas anfall på 800-talet flydde invånarna till bergen och grundlade en ny stad, Capaccio. Den normandiske härföraren Robert Guiscard bortförde en stor del av dess bild- och byggnadsdetaljer. Byggnader Paestum har ännu idag kvar betydande ruiner av präktiga tempel. Störst är ruinerna av det så kallade Poseidontemplet (som sannolikt egentligen är helgat till Hera), kanske det finaste av 400-talets f.Kr. grekiska byggnadsverk i dorisk stil, 60 meter långt och 24,25 meter brett, med 6-14 (således 36) både starka och graciösa kannelerade, en gång stuckbeklädda travertinkolonner, tre trappsteg över jordytan. Det upphöjda inre (cellan) är treskeppigt med två rader av 7 kolonner. Strax söder därom ligger ett andra Heratempel (ofta, utan skäl, benämnt "basilikan"), från 500-talet f.Kr., 54,30 x 24,55 meter med snett genom 50 (9-18) kolonner tredelat inre. I närheten har man grävt upp förhistoriska kärl. Athenatemplet (tidigare även tillskrivet Ceres) är 32,25 meter långt, 14,25 meter brett med 6-13 (alltså 34) kolonner. Det är yngre än "basilikan", men äldre än Poseidontemplet. Mellan Demeter- och Poseidontemplen, i närheten av kvarlevorna av en amfiteater, ligger det romerska så kallade fredstemplet. Märkvärdig är även den nästan fullständigt bevarade stadsmuren. Källor Pæstum i Nordisk familjebok (andra upplagan, 1914) Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Paestum.
Пестум

Пестум (італ. Paestum), первісно Посідонія (грец. Ποσειδωνία) — сібарійська колонія, заснована на початку VI століття до н. е. на західному березі Луканії (35 км на південний схід від сучасного Салерно), але пізніше перенесена далі вглиб Великої Греції через брак води, придатної для пиття, та болотистість ґрунту. Історія Судячи з просторого храму Гери, Пестум переживав свій найвищий розквіт у 540 до н. е. і наступні за тим десятиліття. Ближче до кінця V століття до н. е. місто втратило грецький характер, і стало цілком луканійським. У 274 до н. е. Пестум колонізований латинянами і з цього часу втратив все своє значення. Єдине, чим він славився у пізніший час — троянди, що вкривали майже усі його околиці. У 1968 році в Пестумі була виявлена гробниця («Гробниця норця/пірнальника») зі збереженими фресками (близько 470 до н. е.). Це єдиний повністю збережений ансамбль давньогрецького фрескового живопису класичного періоду. П'ять розписів, поряд з іншими античними знахідками, нині перебувають у місцевому археологічному музеї. Світова спадщина Наприкінці IX століття Пестум розорений сарацинами і покинутий. З цієї причини тут чудово збереглися три доричні храми: один присвячений Афіні та два присвячені Гері — храм Гери-І (так звана Базиліка) і храм Гери-ІІ (раніше неправильно атрибутований, як храм Нептуна чи Аполлона). Храм Миру на форумі частково коринфський, датується II століттям до н. е. Міські стіни сягають 6 метрів у ширину і 5 кілометрів у периметрі. Від римського амфітеатру залишилися руїни. Загалом усі ці пам'ятки визнані ЮНЕСКО об'єктами Світової спадщини. Галерея Див. також Список об'єктів Світової спадщини ЮНЕСКО в Італії Примітки Посилання Офіційна сторінка [Архівовано 6 січня 2013 у Wayback Machine.] (іт., англ.) Information on Paestum given by the website of the archaeological superintendece [Архівовано 14 червня 2021 у Wayback Machine.] (іт.)
Mazzorbetto

Mazzorbetto (venezianisch: Masorbeto) ist eine Insel in der nördlichen Lagune von Venedig, die nordwestlich der Insel Burano liegt. Während die benachbarte Insel Mazzorbo mit Burano durch eine 60 m lange Holzbrücke verbunden ist, führt keine Brücke nach Mazzorbetto. Nördlich schließt sich die Isola dei Laghi an, getrennt durch den Canale del Taglio. Zur Volkszählung 2001 wurden zehn ständige Einwohner auf Mazzorbetto nachgewiesen, 2008 waren es noch vier. Die Bewirtschaftung erfolgt vorrangig in den Gärten. Geschichte Der Name Mazzorbo, von dem sich Mazzorbetto ableitet, lässt sich auf das lateinische Maiurbium zurückführen, das ‚größere Stadt‘ bedeutet und auf die frühere Größe dieser Inselstadt hinweist. Ihre Geschichte reicht womöglich bis ins 5. Jahrhundert v. Chr. zurück, in das sich Fragmente attischer Keramik datieren ließen. Vor allem war die Insel Zufluchtsort für Bewohner von Altinum, der größten Stadt auf dem benachbarten Festland. In den Quellen taucht Mazzorbetto im 13. Jahrhundert auf, als dort das Kloster Sant’Eufemia bestand, das in der nördlichen Lagune über umfangreichen Grundbesitz verfügte. 1768 wurde das Frauenkloster aufgehoben. Die Österreicher errichteten zwischen 1837 und 1838 auf dem Gelände des abgebrochenen Klosters Sant’Eufemia im Nordosten der Insel die Festung Mazzorbetto, deren Bau bereits 1807 unter den Franzosen begonnen worden war. Während des Zweiten Weltkriegs wurden in den Artillerieunterkünften Flugabwehrbatterien eingerichtet, später wurde die Festung zunächst als Sommerkolonie, dann für Flüchtlinge genutzt, bevor sie endgültig aufgegeben wurde. 1981 erhielten Pfadfinder der Associazione Guide e Scouts Cattolici Italiani, die auf der Suche nach einer kleinen Insel für naturkundliche und nautische Aktivitäten waren, von der Kommune Venedig die Erlaubnis, die Festung zu nutzen; sie stellte im Jahr 2001 einen Zuschuss für die partielle Renovierung zur Verfügung. Literatur Maria Salerno: Mazzorbetto, the Missing Piece, in: Mauro Marzo (Hrsg.): Fortified Places in the Venetian Lagoon, 2012, S. 139–144. Marco Ballarin: Forte Mazzorbetto, in: Mauro Marzo (Hrsg.): Fortified Places in the Venetian Lagoon, 2012, S. 115–125. (online, PDF) Weblinks Anmerkungen