Església de San Nicolò l'Arena

L'església de San Nicolò l’Arena és un temple monumental situada a la ciutat siciliana de Catània. Forma part del conjunt del monestir de San Nicolò l'Arena, un dels complexos monàstics benedictins més importants del sud d’Europa. És considerada una de les esglésies més grans de Sicília i en destaquen les seves dimensions imponents, la seva arquitectura barroca i neoclàssica i també la façana inacabada que li confereix un caràcter singular. La seva construcció s’inicia el segle xvii, després de la destrucció parcial de l’edifici anterior causada per l’erupció de l’Etna de 1669 i el terratrèmol de 1693. Actualment el temple reflecteix les diferents fases constructives i estilístiques que es van succeir al llarg dels segles XVII i XVIII, en el context de la reconstrucció barroca de la ciutat de Catània. Etimologia El primer temple erigit pels benedictins a Catània va ser Sancti Nicolai de Arenis, literalment Sant Nicolau de l'Arena, transcrit posteriorment al nom actual, i es va inspirar en la devoció dels monjos a Sant Nicolau de Bari i a la terra anomenada sorra vermella que va caracteritzar el primer complex monàstic erigit a Nicolosi, d'on provenien els monjos que van fundar el grandiós Monestir de San Nicolò l'Arena el 28 de novembre de 1558. Els noms "rena" i "arena" s'han utilitzat indistintament al llarg dels segles. Història Orígens Abans de l’establiment del complex benedictí, l'espai ocupat actualment per l'església de San Nicolò l’Arena s’inscrivia en la perifèria septentrional de l’antiga Catània. Diverses evidències arqueològiques documenten la presència d’estructures d’època clàssica i tardoromana, probablement vinculades a explotacions agrícoles i a la xarxa viària suburbana. La dinàmica geomorfològica condicionada per l’activitat de l’Etna tingué un paper determinant en la configuració de l’espai, amb episodis eruptius que alteraren de forma recurrent la morfologia del terreny mitjançant colades de lava. Tot plegat va afavorir fases d’abandonament i altres de reocupació. Durant l’edat mitjana, l'espai mantingué un caràcter marcadament periurbà, amb usos agraris predominants i una presència limitada d’assentaments vinculats a institucions eclesiàstiques. Aquest context territorial es mantingué fins a l’edat moderna, moment en què la implantació de la comunitat benedictina comportà una transformació estructural de l’espai, inserint-lo progressivament en la trama urbana en expansió. La primera institució benedictina documentada a la zona de Catània va ser el monestir de San Vito, als vessants de l'Etna. Edat moderna De l'estructura original del segle XVI, inaugurada el 1578 hi ha notícies esporàdiques. De la informació esparsa se'n pot extreure que amb prou feines hi havia un grup d'habitatges pobres a l'antic barri jueu de Catània. L'antiga església estava presumiblement dedicada a San Nicola di Bari. El 1669, l'erupció de l'Etna va afectar el costat oest de la ciutat. A partir del 1687, l'església va ser reconstruïda més al sud del seu emplaçament original, a poca distància de la vora del flux de lava basant-se en un disseny de l'arquitecte romà Giovanni Battista Contini. El projecte revela les intencions de l'orde. D'una banda, l'enorme superfície ocupada per l'edifici religiós havia de servir per allotjar el màxim nombre possible de fidels durant les celebracions religioses i, de l'altra, la grandesa i la monumentalitat del temple havien de destacar el poder i la riquesa aconseguits pel monestir. L'exemple inspirador per Contini va ser la Basílica de Sant Pere de Roma. El 1693 la construcció va ser interrompuda pel violent terratrèmol que va afectar el sud-est de Sicília i durant gairebé trenta anys el monestir va romandre sense església principal, ja que es va planejar traslladar la seu del temple al turó de Montevergine, considerat un lloc més adequat també per la seva importància històrica. El 1730 es va reprendre l'obra i, des de llavors, es va convertir en l'etern lloc de construcció de la ciutat en què van treballar Andrea i Antonio Amato, Francesco Battaglia, Stefano Ittar i Carmelo Battaglia Santangelo. La construcció de la gran cúpula a la intersecció entre la nau i el transsepte el 1780 es deu a Stefano Ittar, que va prendre el relleu del seu sogre Francesco Battaglia després que la nau dreta hagués patit algunes fallades estructurals el 1755. La façana de l'edifici va romandre inacabada. El 1797 va sorgir una disputa entre els benedictins i l'empresa que subministrava pedra al convent per a l'acabament de la façana. Confiscada pel govern d'unificació italià el 1866, la façana va romandre inacabada. Edat Contemporània Durant l’edat contemporània, l'església de San Nicolò l’Arena i el seu conjunt monàstic experimentaren importants transformacions derivades dels canvis polítics i socials que van afectar Itàlia al segle XIX. Amb la supressió dels ordes religiosos arran de la unificació italiana, el monestir benedictí fou expropiat i destinat a usos civils, mentre que l’església va continuar exercint funcions litúrgiques, tot i que amb una activitat reduïda. Al llarg dels segles XIX i XX, el complex va patir diverses fases d’abandonament i reutilització, que comportaren modificacions estructurals i funcionals. Progressivament, però, es dugueren a terme intervencions de restauració, especialment a partir de la segona meitat del segle XX, en el marc d’una creixent sensibilitat envers la conservació del patrimoni històric. Actualment, el conjunt del temple i del monestir formen part del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO. Descripció Les referències a la basílica vaticana són clarament recognoscibles en tres aspectes: primer, en els pilars que sostenen les naus amb pilastres corínties i cornises elevades; en segon lloc en les finestres i, finalment i sobretot, en la planta de creu llatina amb tres naus, amb transsepte i cúpula a la intersecció dels braços, amb capelles laterals i als absis del transsepte i un cor elevat molt profund. Les naus estan dividides per grans arcs, amb totes les voltes col·locades a la mateixa alçada, amb llum forta i difusa procedent de diversos llocs: de les finestres altes, dels costats i de la façana, i tot plegat accentuat encara més per la cúpula. La disposició del temple permet abraçar d'un cop d'ull tota la superfície de l'església fins a l'altar major, amb només les capelles laterals lleugerament més a l'ombra, cosa que suggereix una major espacialitat i monumentalitat. La grandiosa cúpula de l'arquitecte Ittar, una estructura imponent que domina la ciutat i fa 62 metres d'alçada a l'interior, dona més llum a la zona de l'altar. Des del costat esquerre del transsepte, s'entra a la sagristia, dissenyada per Francesco Battaglia, i al Monument als Caiguts, situat en algunes cambres darrere de l'absis principal. El monument alberga les plaques commemoratives dels caiguts a la Primera Guerra Mundial. La sagristia, amb les seves parades de fusta del segle XVIII i els frescos de Giovan Battista Piparo, comunica amb el claustre oriental, del qual rep llum. Les capelles laterals estan totes recobertes de marbres preciosos i, de fet, els monjos i abats del convent en van tenir una cura especial fent portar marbres de tota Itàlia i per als retaules van recórrer a pintors no sicilians: Bernardino Nocchi (1741-1812) i Stefano Tofanelli (1752-1812), tots dos de Lucca, Vincenzo Camuccini (1771-1844), de Roma, Mariano Rossi ( 1731-1807), originari de Sciacca però educat a Nàpols i Roma, Ferdinando Boudard (1760-1825), de Parma. Façana La façana es va començar a partir d'un disseny de Carmelo Battaglia Santangelo, nebot i estudiant de Francesco Battaglia, que havia guanyat el concurs convocat pel monestir el 1775. El projecte, un híbrid entre el barroc sicilià tardà i el neoclassicisme més lineal que cada cop guanyava més acceptació fins i tot entre l'elit de l'illa és força fred, amb les vuit columnes exemptes, els tres grans portals amb finestres i balustrades a sobre i el timpà central. Tot dissenyat a una escala grandiosa. A causa dels problemes tècnics que va comportar la construcció i la precària situació financera dels monjos, que estaven més inclinats a fer que les habitacions del monestir i la vida allà fossin més còmodes i sumptuoses que la seva església, la façana només es va aixecar parcialment, deixant les columnes a mig acabar i tot l'edifici desproveït de l'entaulament de coronament amb un timpà central, tal com es preveia al projecte. El 1796, l'arquitecte va signar la finestra central, però en aquell moment les obres es van interrompre definitivament. Interior L’interior de l'església es caracteritza per la seva monumentalitat i per una concepció espacial de gran amplitud, articulada en una planta de creu llatina, dividida en tres naus per pilars imponents, i un transsepte coronat per una esvelta cúpula. L’espai destaca per la relativa sobrietat decorativa en comparació amb altres esglésies barroques sicilianes, resultat tant de la prolongada fase constructiva com de la manca d’acabament d’alguns elements. Entre els elements més singulars hi ha la gran cúpula sobre el creuer i la presència d’una meridiana traçada al paviment al segle XIX, que evidencia la integració de funcions científiques dins l’espai litúrgic. Les capelles laterals conserven decoracions de marbre i diverses obres d’art, tot i que el conjunt manté una certa austeritat que reforça la percepció de grandesa arquitectònica. La construcció de les capelles revela una profusió de materials nobles, que van des del libeccio de Trapani, l'alabastre de Cotognino, l'alabastre de Fiumicino, l'alabastre romà, la pedra calcària d'alabastre de Malta, la pedra calcària d'alabastre de Palerm, el groc de Siena, el verd de Calàbria, el marbre de Tessàlia, el blanc de Carrara, el marbre de Taormina, el marbre de Billiemi, el verd antic, el jaspi negre de Paragone, el bardiglio de Gènova, el vermell francès, el fondant de brullia francès, el morgatello espanyol, el groc de Castronuovo sicilià, les pedres de Taormina de diverses tonalitats, el marbre de Portasanta, el Saravezza de Gènova, el Pinsevera de Gènova i el marbre negre de Porto Venere. A més dels famosos arquitectes i argenters, els pintors més famosos del barroc romà i moviments relacionats van ser cridats a embellir el temple. Passadís dret Primer tram: Capella de Sant Gregori. Vincenzo Camuccini, autor de la pintura que representa Sant Gregori envia Sant Agustí a Anglaterra per convertir aquell poble. Segon tram: Capella de Sant Joan Baptista . Decapitació del Baptista pintada per Stefano Tofanelli. Tercer tram: Capella de Sant Josep. Mariano Rossi autor de la pintura que representa Sant Josep i de l'Institució de l'Ordre Benedictí; ambdues pintures fetes el 1786, la segona està conservada a la pinacoteca del Castell Ursino. El baix relleu que representa la Fugida a Egipte està situat al frontal. Passadís esquerre Primer tram: Capella de Sant Andreu . Ferdinand Boudard autor del llenç que representa el Martiri de Sant Andreu. Segon tram: Capella de Sant'Euplio. Calvisiano jutja el diaca Euplio, pintura de Bernardino Nocchi de cap al 1802. Tercer tram: Capella de Santa Àgata. Martiri de Santa Àgata de Mariano Rossi de 1786, pintura que ara es conserva a la pinacoteca del Castell Ursino. Transsepte Absis dret: Capella del Santíssim Crucifix. Quart tram: Capella de Sant Plàcid. Plàcid Campolo autor de la pintura que representa el Martiri de Sant Plàcid i Santa Flàvia. Braç dret del transsepte: Capella de Sant Nicolau. L'espai va patir greus danys pels bombardejos de la Segona Guerra Mundial. Estructura monumental còncava caracteritzada per columnes i pilastres coronades per un timpà triangular, a les cornises es documenten les al·legories de la Justícia i la Caritat. A l'edicle es troba la pintura que representa la benedicció de Sant Nicolau, de Niccolò Lapiccola Als costats es documenten les pintures de Giuseppe Cades i Stefano Tofanelli, que representen respectivament Sant Nicolau no accepta l'elevació a arquebisbe de Mira i l' Alliberament de l'esclau. Absis esquerre: Capella del Santíssim Sagrament. Quart tram: Capella del Naixement . Naixement de Jesús pintat per Stefano Tofanelli. Braç esquerre del transsepte: Capella de San Benedetto da Norcia. Sala construïda en dues etapes entre 1780 i 1790 a instàncies de l'abat Filippo Hernandez de Caltagirone. Estructura còncava monumental caracteritzada per columnes bessones coronades per un timpà triangular, sobre els cimacis hi ha les al·legories de la Fama i la Penitència. A l'edicle hi ha la pintura que representa la Presentació dels deixebles Placido i Mauro a San Benedetto, realitzada el 1789, obra d' Antonio Cavallucci. + Als panells laterals hi ha el San Benedetto al desert d'Antonio Cavallucci i el San Germano i San Benedetto de Niccolò Lapiccola. El retaule, l'alçat i les incrustacions fetes de libeccio de Trapani, alabastre de Cotognino, groc de Siena, verd de Calàbria, marbre de Tessàlia, enriquides amb alts relleus de marbre blanc de Carrara que representen temes i atributs simbòlics relacionats amb el patriarca: el Llibre de la Regla, la mitra, el bàcul de l'abadia, les vares florides lligades pel panisellus, dos parells de palmes creuades, símbol cristià de la immortalitat de l'ànima. Altar major La base del grandiós altar, l'orgue, el cor i el baldaquí articulat de fusta són un espectacular teló de fons escènic. El conjunt és recobert de pedres semiprecioses amb nombroses insercions metàl·liques amb patina d'or o plata realitzades per l'orfebre romà Vincenzo Belli. Els escuts d'armes de la Congregació Cassinese i l'emblema de l'abadia del monestir es reprodueixen als alçats laterals. Els símbols dels evangelistes destaquen entre àngels, pilars, marcs de fulles d'acant, motllures i arabescos. A l'últim esglaó del centre hi ha un petit tabernacle o sagrari. Sagristia La sagristia és un dels espais auxiliars del gran complex monàstic benedictí de Catània. Es troba annexa a l’església i compleix la funció tradicional de preparar les celebracions litúrgiques i custodiar els objectes sagrats, com ara vestidures, llibres litúrgics i vasos sagrats. Des del punt de vista arquitectònic, forma part del conjunt barroc i tardobarroc del monestir, amb una organització funcional vinculada a la vida comunitària dels monjos benedictins. Com altres espais del complex, reflecteix les successives fases constructives dels segles XVII i XVIII, després de la reconstrucció posterior als esdeveniments sísmics de 1693. Pietro Novelli és l'autor de la pintura que representa Tobiolo i l'Àngel respectivament, de Mariano Rossi, Institució dels Ordres Benedictins. A les voltes destaca l'Assumpció de la Mare de Déu, un fresc de Giovanni Battista Piparo. Orgue El presbiteri i la zona de l'absis allotgen el gran altar, els cadires de fusta del cor esculpides per Nicolò Bagnasco de Palerm i el gran orgue de Donato Del Piano. Del Piano va treballar durant dotze anys en aquest enorme instrument amb 2.378 tubs de fusta i aliatge d'estany, sis manxes, cinc teclats i setanta-dos registres, que podien reproduir qualsevol instrument musical i ser tocats simultàniament per tres organistes. En funcionament fins a les primeres dècades del segle XX, l'orgue va passar per un període d'abandonament total, agreujat pels bombardejos aliats de 1943, que van danyar l'església. No va ser fins al 1998 que, per decret ministerial, es van assignar els fons necessaris per a la restauració, duta a terme per l'empresa de construcció d'orgues Mascioni i que va continuar fins al 2004. Rellotge de sol Al transsepte hi ha el gran rellotge de sol que dos famosos astrònoms, l'alemany Wolfgang Sartorius von Waltershausen i el danès Christian Peters, van traçar al paviment a partir del 1839 (els signes del zodíac són de l'escultor danès Bertel Thorvaldsen). En realitat, ja feia temps que es pensava en equipar l'església amb un rellotge de sol, però els projectes anteriors patrocinats per diversos abats no van arribar a bon port i només sota l'abat Giovan Francesco Corvaja es va construir realment el rellotge de sol. Aquesta obra va rebre grans elogis en completar-se el 1841, tant per les seves dimensions com pel valor dels materials i acabats, però sobretot per la precisió i l'audàcia dels càlculs; de fet, es deia que "era precís fins al segon". El gnòmon, o més aviat el forat fet a la volta del transsepte, està situat a una alçada de 23 metres, 91 centímetres i 7 mil·límetres, mentre que a la banda de marbre, el recorregut de la qual s'estén durant aproximadament 40 metres entre les dues capelles de San Benedetto da Norcia i San Nicola di Bari als dos extrems del transsepte, hi ha marcades les hores, els dies i els mesos, així com els signes del zodíac i diverses inscripcions que proporcionen informació sobre l'obra, sobre els seus creadors, sobre la correcta interpretació de totes les dades i sobre les relacions entre les diverses unitats de mesura en ús en aquell moment. Festes Els dies 13 i 14 de setembre es celebra la festa dels claus de la creu (Festa del Santo Chiodo en italià). Galeria d'imatges Referències Bibliografia Bertucci, Francesco di Paola. Guida del monastero dei PP. benedettini di Catania. Stamperia di Giuseppe Musumeci Papale, 1846. Giarrizzo, Giuseppe. Catania e il suo monastero. Guida del Monastero dei pp. Benedettini di Catania. Giuseppe Maimone Editore, 1990. ISBN 88-7751-032-3. Power, Giovanna. Guida per la Sicilia opera di Giovanna Power. Stabilimento Poligrafico di Filippo Cirelli, 1842. Vegeu també Monestir de San Nicolò l'Arena