NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Église Santa Costanza

L'église Sainte-Constance (en italien : chiesa di Santa Costanza), plus connue comme mausolée de Sainte Constance (mausoleo di Santa Costanza), est une église du IVe siècle située à Rome, sur la via Nomentana, en Italie. Datant du IVe siècle, elle est un des exemples les mieux conservés de l'architecture paléochrétienne à Rome. Description Construite à la demande de l'empereur romain Constantin Ier, l'église Santa Costanza est un mausolée pour sa fille Constance (Costanza). Une autre fille de Constantin, Hélène, y est également enterrée. Conçue comme un mausolée, elle est, avec le Saint-Sépulcre de Jérusalem, un des exemples les plus primitifs d'église à plan centré parvenu jusqu'à nos jours. Les douze doublets de colonnes géminées en granite gris et rose, avec des chapiteaux et entablements de marbre, supportent à eux seuls un tambour épais et une coupole massive. Les mosaïques paléochrétiennes de la voûte du déambulatoire et des culs-de-four des absidioles sont aussi dans un excellent état de conservation, et sont un exemple du style de la mosaïque du Bas Empire au IVe siècle, dans son évolution vers ce que deviendra plus tard la mosaïque byzantine. La coupole en revanche, même si elle est d'époque, a perdu tout son décor d'origine. On peut observer des mosaïques de la même période sur la coupole de la Rotonde de Galère à Thessalonique. Les parties verticales (murs du déambulatoires, arcades, tambour du dôme) étaient à l'origine recouverts de riches opus sectile (marqueterie de marbres polychromes), qui ont perduré jusqu'à la Renaissance où ils ont été retirés pour être remplacés par une décoration de style Renaissance, elle même supprimée lors d'une restauration du XIXe siècle visant à retrouver la structure paléochrétienne, ce qui laissa les murs en brique nue que l'on voit aujourd'hui. L'église abritait autrefois le sarcophage monumental de Constance, un fastueux ouvrage en porphyre rouge. Mais celui-ci est aujourd'hui exposé aux musées du Vatican. Galerie Notes et références Voir aussi Bibliographie Blasen, Philippe Henri, "De sancta Agnete Romana e fontibus Latinis antiquissimis... Sainte Agnès de Rome dans les sources latines les plus anciennes jusqu'à Augustin d'Hippone", Acta Musei Napocensis 45-46 (2011): 253-281. Articles connexes Architecture paléochrétienne Liens externes Site officiel Ressource relative aux beaux-arts : Grove Art Online Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Rome
Santa Costanza-bazilika

Santa Costanza katolikus templom Rómában, a óvárosból észak felé kivezető Via Nomentanán. Kr.u. 330-ban épült Nagy Konstantin idejében. Eredetileg mauzóleumnak szánta lánya, Constanzia (gyakran Constantinaként említik) és Constantina anyja, Helena számára. Mivel Constantiát szentként tiszteleték, a sírkápolnát később átalakították keresztelőkápolnává (baptisztériummá), majd templommá, melynek olasz neve Santa Costanza lett. Az épület A rotundát kívülről sokáig gyűrű formájú oszlopsor vette körül (portikusz), amelynek csak esztétikai funkciója volt, és később ugyanúgy lerombolták, mint a bejárati csarnokot (Narthex). A még ma is meglevő épületrészek eredetiek, de részben már erősen restauráltak. A belső, központi termet dongaboltozatos körfolyosó veszi körbe, amelyet 12 zöld és vörös gránitból készült dupla-oszlopból álló árkád határol. Az oszlopok régi római épületekből lettek zsákmányolva. A belső terem felé néző oszlopfők általában szebben meg vannak munkálva mint a folyosó felé nézők. A 12 pár oszlop ugyanúgy utalás a 12 apostolra, mint az azonos számú ablak. A központi termet felül egy 11,5 méter széles téglabordázatú szilárdítással ellátott betonkupola zárja, dobbal, azaz a kupola alaprajzát követő faltesttel. Kívülről ezt téglatető fedi és védi így az időjárás behatásaitól. A központi termet márvánnyal burkolták, a kupola római hagyomány szerint mozaikokkal volt kidíszítve, ezek azonban szinte teljesen megsemmisültek. A körfolyosó mozaikdíszítése azonban megmaradt, és a korai keresztény művészet legfontosabb dokumentumai közé tartozik. Geometrikus keretben – egészen a pogány hagyományt követve – virágokat, különböző növényeket és madarakat ábrázolnak. Keresztény szimbólumokat alig találunk. A külső fal belső oldalát fülkék tagolják, amelyek a templom mindkét főtengelye mentén kápolnákká bővülnek. Az így kialakított bővítéssel kiemelik a keresztformát – nyilván nem véletlenül. Az 1620-as barokkosítás után a templomot 1938/1939-ben restaurálták, és a 4. századi állapotot állították vissza. A mai együtteshez a katakomba és a bazilikai romjai mellett a 7. századi Sant′Agnese fuori le mura bazilika is tartozik Jegyzetek Források Hugh Honour, John Fleming: Weltgeschichte der Kunst. München, 2007 További információk Il Mausoleo di S. Costanza, a Sant'Agnese fuori le Mura templom honlapján
Santa Constanza

Santa Constanza of Santa Costanza is sinds 1254 een kerk in Rome. Het gebouw uit de eerste helft van de 4e eeuw diende aanvankelijk als mausoleum voor Constantina en Helena, twee dochters van de Romeinse keizer Constantijn I de Grote. De twee sarcofagen stonden toen in het midden van het koepelgebouw. De koepel steunt op een architraaf, gedragen door 2 concentrische cirkels van telkens 12 zuilen. Naast het mausoleum had keizer Constantijn I al een funerariumhal gebouwd, die vandaag in ruïne staat. Het mausoleum was ooit nog rijkelijker versierd dan vandaag maar mozaïeken werden al eens geplunderd of vernield tijdens zogenaamde restauraties. Het mausoleum staat naast de basiliek Sint Agnes buiten de muren. Constantina had altijd een verering voor Sint-Agnes van Rome gehad omdat ze miraculeus genas biddend op het graf van de martelares Sint-Agnes. Daarna bekeerde Constantina zich tot het christendom; haar vader Constantijn I was al christen. Het is niet uitgesloten dat dit cirkelvormige mausoleum model stond voor de Heilige Grafkerk in Jeruzalem. Later werd Constantina tot heilige verklaard en kreeg ze de Italiaanse naam Costantina of Costanza. Pas in de 13e eeuw werd het mausoleum een kerk. Paus Alexander IV wijdde de kerk in en gaf de naam Santa Costanza. Onder de koepel kwam het altaar te staan en de sarcofagen van de twee zussen verhuisden naar Rome-centrum. Vandaag staan de sarcofagen in de Vaticaanse musea. De 'Bentvueghels', een gezelschap van kunstenaars afkomstig uit de Nederlanden, kwamen hier in de 17e eeuw regelmatig bij elkaar. Zij dachten dat de Santa Costanza oorspronkelijk aan de wijngod Bacchus was gewijd. Dit kwam door de speciale afbeelding van wijnproductie op de sarcofaag van Constantina/Costanza en de versieringen in de kerk (wijnranken, druiven et cetera). In de nissen van het mausoleum lieten velen van hen hun naam achter door deze op de wanden te krassen. Veel van deze namen zijn tot op de dag van vandaag te zien in de kerk. Externe link (en) Santa Costanza, bij Sacred Destinations Travel Guide.
Santa Costanza

Santa Costanza är ett antikt romerskt mausoleum för Konstantin den stores äldsta dotter Constantina, även kallad Constantia, vilket på 1200-talet omvandlades till kyrkobyggnad. Kyrkan är belägen vid Via Nomentana i distriktet Trieste i nordöstra Rom och tillhör församlingen Sant'Agnese fuori le Mura. Santa Costanza ingår i Complesso monumentale di Sant'Agnese fuori le Mura. Beskrivning Santa Costanza är en rundbyggnad med kupol och ambulatorium med absider och nischer. Kupolen, som har en diameter på cirka 22,5 meter, bärs upp av tolv kopplade granitkolonner med korintiska marmorkapitäl. Kupoltrummans fönster ger interiören ljus. Ambulatoriets valv är täckta med mycket välbevarade romerska mosaiker från 300-talet. Mosaikerna uppvisar en skiftande motivvärld: geometriska former, vinskördsscener, trädgrenar med frukter, amforor, exotiska fåglar med mera. I absiden (A) mittemot ingången finns en kopia av den sarkofag i porfyr, i vilken Constantinas kropp ursprungligen låg. Sarkofagen är dekorerad med keruber, påfåglar och akantusornament. I absiden till höger (E) finns en 400-talsmosaik som framställer Kristus som ger nycklarna till Petrus. De omges av festonger och färgrika frukter. Även i absiden till vänster (C) finns en mosaik från 400-talet. Kristus står på en kulle från vilken frälsningens vatten flödar; fyra lamm söker sig till vattnets källa. På ömse sidor om Kristus står Paulus och Petrus. Den sistnämnde håller i en bokrulle med orden DOMINVS PACEM DAT, ”Herren ger fred”. Mosaiken omramas av fruktgirlanger. Referenser Noter Tryckta källor Ausenda, Marco (2002) (på italienska). Roma (9). Milano: Touring Club Italiano. sid. 775–776. ISBN 88-365-2541-5 Rendina, Claudio (2000) (på italienska). Guida insolita ai misteri, ai segreti, alle leggende e alle curiosità delle Chiese di Roma. Roma: Newton & Compton. sid. 75. ISBN 88-8289-419-3 Tylenda, Joseph N. (1993) (på engelska). The Pilgrim's Guide to Rome's Principal Churches. Collegeville, Minnesota: Liturgical Press. ISBN 0-8146-5016-3 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Santa Costanza.
Санта-Констанца

Санта Констанца (італ. Chiesa di Santa Costanza) — церква в Римі, побудована близько 330 року Костянтином Великим. Спочатку будівля була задумана як мавзолей для його дочок — Констанції (також її називали Константина) та Олени. При вшануванні Костянтина як святого, спочатку переробили мавзолей на баптистерій, а потім 1254 року на церкву з італійським ім'ям Санта Констанца. При реставрації храму 1620 року масивний порфіровий саркофаг Константини був переміщений до папської збірки старожитностей до музею Пія-Климента у Ватикані. Головним скарбом мавзолею нині є мозаїки IV століття. Будівля Ротонда була довший час оточена проходом з колон, які, проте мали лише естетичну функцію. Вони є тепер зруйнованими як і нартекс. Наявні сьогодні частини будівлі є лише частково оригінальні. Центральне приміщення накрите 11,5 м діаметром бетонним куполом, укріпленим цегляними ребрами. Воно також прикрашене інкрустаціями з мармуру. Галерея Примітки Джерела Achim Arbeiter, Jürgen J. Rasch: Das Mausoleum der Constantina in Rom, Spätantike Zentralbauten in Rom und Latium Bd. 4, von Zabern Mainz 2007, ISBN 978-3-8053-3514-0 Посилання Il Mausoleo di S. Costanza [Архівовано 26 лютого 2010 у Wayback Machine.], на сторінці Сант Ан'єзе фуорі ле Мура.
Marforio

Marphurius or Marforio (Italian: Marforio; Medieval Latin: Marphurius, Marforius) is one of the talking statues of Rome. Marforio maintained a friendly rivalry with the most famous talking statue, Pasquin. At the talking statues, pasquinades — irreverent satires poking fun at public figures — were posted in the 16th and 17th centuries. The statue and its location Marforio is a large 1st century Roman marble sculpture of a reclining bearded river god or Oceanus, which in the past has been variously identified as a depiction of Jupiter, Neptune, or the Tiber. It was the humanist and antiquarian Andrea Fulvio who first identified it as a river god, in 1527. The Marfoi was a landmark in Rome from the late 12th century. Poggio Bracciolini wrote of it as one of the sculptures surviving from Antiquity, and in the early 16th century it was still near the Arch of Septimius Severus, where the various authors reported it. The origin of its name is a matter of some debate. It was discovered with a granite basin bearing the inscription mare in foro, but may take its name from the Latin name for the area in which it was discovered (Martis Forum), or from the Marioli (or Marfuoli) family who owned property near the Mamertine Prison, also near the forum, where the statue was sat until 1588. Pope Sixtus V had the statue moved to the Piazza San Marco, (in Rome) in 1588, and then to the piazza del Campidoglio in 1592, where it decorates a fountain designed by Giacomo della Porta on a wall of the Basilica di Santa Maria in Ara Coeli, facing the Palazzo dei Conservatori. Part of the face, the right foot, and the left hand holding a shell were restored in 1594. In 1645, the building of the Palazzo Nuovo enclosed the fountain in its courtyard. See also The Scior Carera in Milan. Notes Bibliography Rendina, C., "Pasquino statua parlante”, ROMA ieri, oggi, domani, n. 20, February 1990. External links Roma Segreta: Marforio (in Italian) Marforio The Insider's Guide to Rome, p.73 Chambers' Edinburgh Journal, p.106 Marforio Media related to Marforio at Wikimedia Commons
Marforio

Marforio es una de las seis estatuas parlantes de Roma, la más conocida después de la de Pasquino. Es una enorme escultura de mármol, de la época romana, realizada en el siglo I d. C., que representa quizá a Neptuno, o al río Tíber. Fue encontrada en el Foro de Augusto, en el área conocida como Foro de Marte, de donde probablemente venga el nombre de la estatua. A mediados del siglo XVII el papa Inocencio X mandó colocar la figura en el patio del Palazzo dei Conservatori, donde se encuentra en la actualidad. Al igual que el resto de estatuas parlantes, fue utilizada en la antigüedad como depositaria de innumerables panfletos satíricos, en verso casi siempre, en los que se criticaba las estructuras del poder romano. Véase también Pasquino Il Babbuino Abate Luigi Il Facchino Madama Lucrezia Omm de Preja Bibliografía “Pasquino statua parlante” de C. Rendina, en “ROMA ieri, oggi, domani”, n. 20 – febrero de 1990 Enlaces externos Le statue parlanti di Roma (enlace roto disponible en Internet Archive; véase el historial, la primera versión y la última). Marforio Archivado el 27 de septiembre de 2007 en Wayback Machine. Marforio 41°53′34.38″N 12°28′57.33″E
Marforio

Marforio vagy Marphurius egy allegorikus, folyami istenséget ábrázoló ókori római szobor. Története 1592-ig a Salita di Marforiónál (jelentése Marforio-lépcső) mellett állt, innen származik megnevezése is. A marforio név eredete vita tárgyát képezi: a szobrot egy gránitmedence mellett találták meg, amely a mare in foro nevet viselte. Egy másik elmélet szerint nevét a városrész római neve után kapta (Martis Forum). Egy harmadik elmélet szerint a Marioli család volt a névadója, akinek telkén állt. 1592-ben került a Piazza del Campidoglióra. Ma a Capitoliumi Múzeum udvarán Giacomo Della Porta kútját díszíti. Andrea Fulvio neves humanista 1527-ben azonosította a szobrot folyami istenség ábrázolásaként. Az i. e. 1. században készült szobor egy testes, fekvő férfit ábrázol, akinek magasra tartott kezében egy edényből vékony vízsugár csordogál. A szobor nevezetességet nem művészi értéke adja meg, hanem az, hogy egyike a város „beszélő szobrainak”. Már a középkor vége óta szokássá vált, hogy az éles nyelvű, szabad szájú rómaiak a felettes hatóságoknak, sőt magának a pápának a cselekedeteit, s intézkedéseit gúnyos versikékben, epigrammákban bírálták. Ezeket papírra vetették és az éjszaka jótékony homályában valamely beszélő szoborra függesztették, mintha az üzenne. Másnap már egész Róma ismerte és ismételte az élesen metsző bökverset. A válasz gyakran egy másik szoborra tűzve jelent meg, amely rendszerint túllicitált az előzőn. Források Ürögdi, György (1980). Róma. Panoráma. ISBN 963 243 191 X. Hinzten-Bohlen, Brigitte (2005). Művészeti kalauz Róma és Vatikán. Vince Kiadó. ISBN 978-963-9552-49-4. Művészeti lexikon III. (L–Q). Főszerk. Zádor Anna, Genthon István. 3. kiad. Budapest: Akadémiai. 1983. 244. o.
Marforio

Marforio – datowana na I wiek marmurowa rzeźba rzymska przedstawiająca bóstwo rzeczne, ustawiona obecnie na dziedzińcu Muzeów Kapitolińskich. Posąg przedstawia brodatego boga spoczywającego w pozycji półleżącej, z głową opartą na ramieniu. Jego tors jest nagi, dolna część ciała okryta jest natomiast szatą. Jest to jedna z nielicznych rzeźb zachowanych w doskonałym stanie z czasów starożytnych, w średniowieczu pomnik wciąż stał na Forum Romanum, w pobliżu Łuku Septymiusza Sewera. Wzmiankuje go Itinerarium z Einsiedeln (VIII w.) i De mirabilibus urbis Romae (XII w.). W XVI wieku Marforio zdobył sobie sławę jako jeden z „mówiących posągów” – do jego postumentu, podobnie jak np. do postumentu Pasquina, przyczepiano kartki z satyrycznymi wierszykami, często o obraźliwym wobec elit charakterze. W 1587 roku na rozkaz papieża Sykstusa V rzeźbę przeniesiono w pobliże bazyliki św. Marka, a następnie w 1592 roku na Kapitol. Giacomo della Porta przeprowadził wówczas restaurację rzeźby, odtwarzając m.in. niezachowane ręce postaci i atrybuty, umieszczając ją następnie jako centralny punkt fontanny w niszy przed Palazzo Nuovo. Przypisy
Marfório

Marfório (em italiano: Marforio; em latim: Marphurius) é uma das estátuas falantes de Roma, Itália. Ela manteve, durante séculos, uma rivalidade amistosa com sua principal rival, Pasquino. Assim como as outras cinco estátuas falantes, pasquinadas — sátiras irreverentes direcionadas às figuras públicas mais proeminentes da cidade — eram postadas ao lado do Marfório nos séculos XVI e XVII. História A estátua é uma grande escultura de mármore romana do século I representando um deus fluvial ou o deus Oceano reclinado que, no passado, foi identificado de forma díspar como Júpiter, Netuno ou uma personificação do Tibre. Foi o humanista e antiquário Andrea Fulvio que o identificou pela primeira vez como um deus fluvial em 1527. O Marfório (Marfoi) já era um marco de Roma no final do século XII. Poggio Bracciolini escreveu sobre ela como sendo uma das esculturas sobreviventes da Antiguidade e, no início do século XVI, ela ainda ficava perto do Arco de Sétimo Severo, como atestam os relatos de vários autores. A origem de seu nome é tema de debate. Ela foi descoberta dentro de uma base de granito com a inscrição "mare in foro", mas é possível que seu nome seja uma referência ao nome latino da região onde foi encontrada (Martis Forum) ou ao nome da família Marioli (ou Marfuoli), que era proprietária da região perto da Prisão Mamertina, também perto do Fórum, onde estátua ficou até 1588. O papa Sisto V ordenou que estátua fosse levada para a piazza San Marco em 1588 e, depois, para a piazza del Campidoglio, em 1592, onde ela decora uma fonte projetada por Giacomo Della Porta numa das paredes de Santa Maria in Aracoeli, de frente para o Palazzo dei Conservatori. Em 1645, a construção do Palazzo Nuovo cercou a fonte. Partes da face, do pé direito e da mão esquerda segurando uma concha foram restauradas em 1594. A estátua foi movida novamente no século XVII, por ordem do papa Inocêncio X, que a instalou num pátio do Palazzo Nuovo, onde ela está hoje. Notas Referências Bibliografia Ligações externas
Марфорио

Марфорио (итал. Marforio) — одна из «говорящих статуй» Рима. Как и в случае с пятью другими «говорящими статуями», рядом с Марфорио жители города прикрепляли пасквинаты (пасквили) — ироничные сатиры, высмеивавшие высокопоставленных лиц. Описание Марфорио — это большая римская мраморная скульптура I века, изображающая возлежащего бородатого речного бога или Океана (в прошлом изображённого также отождествляли с Юпитером (Зевсом), Нептуном (Посейдоном) или Тибром). Речного бога в персонаже статуи впервые опознал гуманист и антиквар Андреа Фульвио в 1527 году. Происхождения прозвища статуи, со временем ставшего названием — «Марфорио», служит предметом споров. Среди версий в источниках называются следующие: статуя была найдена вместе с гранитной чашей, на которой была надпись «mare in foro»; от названия местности, где она, возможно, была обнаружена (Martis Forum); от фамилии семьи Мариоли (или Марфуоли), владевшей земельным участком неподалеку. С конца XII века Марфорио уже упоминается, как одна из достопримечательностей Рима. Вплоть до конца XVI века он находился рядом с Аркой Септимия Севера. В 1588 году папа римский Сикст V велел перенести статую на римскую площадь Святого Марка, а затем, в 1592 году — на Капитолийскую площадь, где она стала центральным элементом водоразборного фонтана, спроектированного Джакомо делла Порта и пристроенного к стене базилики Санта-Мария-ин-Арачели рядом с Палаццо деи Консерватори. Перед переносом статуи на новое место она была отреставрирована, причём были заново исполнены часть лица, правая ступня и левая рука, держащая раковину. В 1645 году здание Палаццо Нуово, построенное перед фонтаном Марфорио, сделало его находящимся во внутреннем дворе. На сегодняшний день, здания, окружающие Марфорио, заняты Капитолийскими музеями; таким образом, статуя оказалась музеефицирована, не покидая своего места. Примечания Литература Sullivan, George H. (2006). Not built in a day: exploring the architecture of Rome. Carroll & Graf Publishers. pp. 117, ISBN 0-7867-1749-1 Claridge, Amanda; Toms, Judith & Cubberley, Tony (1998). Rome: An Oxford archaeological guide. Oxford University Press. p. 211, ISBN 0-19-288003-9 Varriano, John L. (1995). A literary companion to Rome. Macmillan. p. 167. ISBN 0-312-13112-7
Marforio

Marforio, även benämnd Fontana del Marforio, är en fontän på innergård i Musei Capitolini på Capitolium i Rione Campitelli i Rom. Tillsammans med Pasquino, Madama Lucrezia, Abate Luigi, Il Facchino och Il Babuino utgör Marforio Roms talande statyer. I likhet med Pasquino, Madama Lucrezia, Abate Luigi, Il Facchino och Il Babuino fästes tidigare satiriska och smädande texter på Marforio; dessa texter häcklade de romerska myndigheterna och påven. Beskrivning Skulpturen, som är känd sedan 1100-talet, återfanns år 1588 vid Septimius Severusbågen på Forum Romanum och uppställdes fyra år senare på Piazza del Campidoglio på Capitolium under ledning av arkitekten och skulptören Giacomo della Porta. Namnet Marforio är en etymologisk förvrängning av mare in foro ("sjön på forum"), en inskription på det brunnskar i granit som påträffades bredvid skulpturen. Mare in foro kan syfta på Mars forum, en annan benämning på Augustus forum. Enligt en annan teori åsyftar Marforio familjen Marioli (eller Marfuoli), som ägde en fastighet i närheten av Mamertinska fängelset. På Capitolium stod Marforio-fontänen i det fria, innan Palazzo Nuovo uppfördes i mitten av 1600-talet; då ställdes fontänen på dess innergård. Sedan år 1734 hyser Palazzo Nuovo och Palazzo dei Conservatori de kapitolinska museerna. Inskriptionen ovanför fontänen hugfäster minnet av påve Clemens XII:s utvidgning och försköning av Piazza del Campidoglio och bär årtalet 1734. Inskriptionen lyder: CLEMENS XII PONT MAXILLATIS IN HAS AEDES ANTIQVIS STATVISMONVMENTISQVEAD BONARVM ARTIVM INCREMENTVMFONTEQVE EXORNATOPRISTINAM CAPITOLIO MAGNIFICENTIAM Bilder Källor Noter Webbkällor ”Fontana del Marforio” (på italienska). info.roma.it. Arkiverad från originalet den 5 augusti 2021. https://archive.md/THZ0K. Läst 5 augusti 2021. Tryckta källor Ausenda, Marco (2002) (på italienska). Roma (9). Milano: Touring Club Italiano. sid. 448. ISBN 88-365-2541-5 Haskell, Francis; Penny, Nicholas (1981) (på engelska). Taste and the Antique: The Lure of Classical Sculpture 1500–1900. New Haven: Yale University Press. ISBN 0300026412 Pietrangeli, Carlo (1975) (på italienska). Rione X Campitelli. Guide rionali di Roma. "1". Roma: Fratelli Palombi Editori. sid. 76–78. OCLC 312345325 Pulvers, Marvin (2002) (på engelska). Roman Fountains: 2000 Fountains in Rome: A Complete Collection. Roma: L'Erma di Bretschneider. sid. 247. ISBN 88-8265-176-2 Rendina, Claudio (1991) (på italienska). Pasquino statua parlante: quattro secoli di pasquinate: la voce satirica più maldicente di tutti i tempi attraverso storie, curiosità e aneddoti della Roma pontificia. Quest'Italia: 160. Roma: Newton Compton Editori. sid. 71ff. OCLC 463714790 Vertova, Luisa (July 1995). ”A Late Renaissance View of Rome” (på engelska). The Burlington Magazine (London: The Burlington Magazine Publications) 137 (1108): sid. 445–451. ISSN 0007-6287. https://www.jstor.org/stable/886500. Läst 6 augusti 2021. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Marforio.