NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Loggia dei Mercanti (Ascoli Piceno)

La loggia dei Mercanti è un'opera cinquecentesca che fu addossata a parte del fianco destro della chiesa di san Francesco, di cui copre circa un terzo, tra corso Mazzini e piazza del Popolo ad Ascoli Piceno. Lo spigolo del fronte occidentale si colloca quasi esattamente all'incrocio dei due assi stradali principali della città romana. Storia e descrizione La sua struttura architettonica, in travertino, si compone di cinque arcate strutturate su alti plinti e poggianti su colonne corinzie sormontate da capitelli con decoro fogliare e termina con un cornicione cui, in seguito, ne fu sovrapposto un altro merlato di mattoni. La loggia fu commissionata dalla ricca "Corporazione della Lana" che, dalla sua costruzione, ricavò uno spazio espositivo per le merci. L'opera, iniziata dal maestro lombardo Bernardino di Pietro da Carona, fu ultimata nell'anno 1514 da Francesco Rubei di Villagona. Di incerta attribuzione sia la progettazione che il disegno, si suppone che si possano considerare validi vari artisti quali: Cola dell'Amatrice, Benedetto da Maiano o Bramante. Sulla porzione della parete esterna della chiesa di san Francesco, racchiusa all'interno del perimetro della loggia, è murata una lapide di travertino, recante data 3 ottobre 1568, che indica con esattezza a quali misure dovevano corrispondere le lavorazioni dei laterizi usati per l'edilizia della città. Al centro si legge la scritta: Questo provvedimento fu attuato dal governatore ascolano Giovanni Battista Baiardi per regolamentare i manufatti dei fornaciai poiché risultavano spesso di misura inferiore a quella commissionata: «di minor misura delle forme sigillate dategli da' deputati». Scavati all'interno della lastra di travertino ci sono sei riferimenti per: mattone, quadro, mezzanella, coppo etc. In basso vi è riportata anche una misura lineare della lunghezza di 63 cm, detta brazolaro, suddivisa in sei segmenti di circa 10,5 cm cadauno. Bibliografia Antonio Rodilossi. Ascoli Piceno città d'arte, Modena, "Stampa & Stampa" Gruppo Euroarte Gattei, Grafiche STIG, 1983, pp. 114–115; Voci correlate Chiesa di San Francesco (Ascoli Piceno) Piazza del Popolo (Ascoli Piceno) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Loggia dei Mercanti
Loggia del Comune

La Loggia del Comune si trova a San Gimignano in piazza del Duomo, accanto al Palazzo Nuovo del Podestà. La loggia presenta tre arcate a tutto sesto, sotto le quali le autorità del governo cittadino prendevano posto durante le cerimonie pubbliche che avvenivano in piazza. Venne costruita agli inizi del 1900 sul sito di alcune case confiscate alla famiglia degli Ardinghelli, capo-fazione del partito ghibellino. Sotto le arcate si trova affrescata sulla parete destra un Madonna col Bambino e i santi Michele Arcangelo e Giovanni Battista, opera trecentesca di scuola senese, proveniente dalla Porta delle Fonti. Altre immagini Bibliografia Toscana. Guida d'Italia ("Guida rossa"), Touring Club Italiano, Milano, 2003. Voci correlate Porta delle Fonti
Loggia dei Mercanti

The Loggia dei Mercanti ("Merchants' Lodge") is a historical palace in Ancona, central Italy. The construction of the palace commenced in 1442 under the direction of architect Giovanni Pace, also known as Sodo, during a period of economic prosperity for Ancona. Situated near the port, which served as the trade hub of the mercantile republic during medieval times, the palace was intended to serve as a gathering place for traders. The building was restored in 1558–1561 after a fire, under the direction of Pellegrino Tibaldi, who also frescoed the central hall. The current façade was designed by the Dalmatian architect Giorgio da Sebenico, who worked to it in 1451 to 1459. It is divided into four vertical sections, topped by a pinnacle. Each one has a statue, representing (from left), Hope, Fortitude, Justice and Charity. The two side sections have two stained glass, ogival windows. In the upper sectors are blind double mullioned windows and, in the centre, is an equestrian statue of the Roman emperor Trajan. The Loggia was damaged by the Allied bombings during World War II, and was restored in the late 20th century. Sources Mariano, Fabio (2003). La Loggia dei Mercanti in Ancona e l'opera di Giorgio di Matteo da Sebenico. Ancona: Il Lavoro Editoriale. ISBN 88-7663-346-4.
Торговая ложа (Анкона)

Торговая ложа (итал. Loggia dei Mercanti) — исторический дворец в Анконе (Италия). История и архитектура Строительство дворца началось в 1442 году архитектором Джованни Паче, известным как Содо, в экономически процветающей в то время Анконы. Дворец расположен близко к порту, который всегда был центром интенсивной торговли. Ложа предназначалась для встреч торговцев. Фасад здания был создан архитектором Джорджо да Себенико, который работал над этим с 1451 по 1459 год и является одним из величайших представителей Возрождения. На здании выделяются готические витиеватые скульптурные элементы, типичные для Возрождения. Фасад разделён на три части четырьмя рельефными колоннами, каждая из которых завершается шпилем. В каждой колонне находится статуя, олицетворяющая четыре добродетели: Надежда, Стойкость, Справедливость и Милосердие. Все они вдохновлены эпохой Возрождения, особенно статуя Милосердия, формы которой напоминают классические скульптуры, изображающие Венеру Победительницу. Две боковые части имеют большие вогнутые стрельчатые арочные окна в нижней части, закрытые с 1758 года по статическим причинам. В 1763—1764 годах также была построена монументальная дверь. В верхней части находятся бифорийные окна, а в центральной части находится статуя геральдического рыцаря герба Анконы. После потери независимости Анконской республики над статуей, изображающей городской герб, были изображены скрещенные ключи и ламбелло — знак папской власти. Пожар, произошедший во время театрального представления на карнавале в 1556 году, заставил Пеллегрино Тибальди провести реконструкцию ложи между 1558 и 1561 годами. Он закрыл проёмы на первом этаже рамами, создав три круглые арки под готическими арками, и расписал фресками свод внутреннего зала. В конце XVIII века французское правительство, оккупировавшее город, передало право собственности на здание Торговой палате, но этот акт не был признан после восстановления папского правления. Только с присоединением к Королевству Италия право собственности на здание вернулось к Торговой палате Анконы, которая использовала его в качестве своей штаб-квартиры до 1928 года. Сильно пострадавшее от бомбардировок во время Второй мировой войны, внутреннее восстановление было недавно завершено с консолидацией и очисткой фрагментов сохранившихся фресок Тибальди на своде. В 2000—2002 годах здание было реставрировано. В настоящее время в здании ложи проводятся съезды или конференции. Галерея См. также Лазарет Анконы Примечания Литература Giuseppe Barbone. Il guerriero d’oro armato di spada sul cavallo corrente e lo stemma della città di Ancona. Ancona, Canonici, 2009 Fabio Mariano, La Loggia dei Mercanti in Ancona e l’opera di Giorgio di Matteo da Sebenico, Il Lavoro Editoriale, Ancona 2003. ISBN 88-7663-346-4 Fabio Mariano, Giorgio di Matteo da Sebenico e il «Rinascimento alternativo» nel '400 adriatico, in Critica d’Arte, Anno LXXIII, n.45-46, gennaio-giugno 2011 (2012), Casa editrice Le Lettere, Firenze 2012, pp. 7-34. ISSN 0011-1511 Ссылки Informazioni dalla Camera di Commercio di Ancona con Виртуальная экскурсия На Викискладе есть медиафайлы по теме Торговая ложа (Анкона)
Loggia dei Mercanti

Loggia dei Mercanti (Loža trgovcev) je zgodovinska palača v Anconi v osrednji Italiji. Palačo je začel leta 1442 graditi arhitekt Giovanni Pace, znan tudi kot Sodo, v gospodarskem razcvetu Ancone. Zgrajena je bila v bližini pristanišča, ki je bilo v srednjem veku trgovska točka pomorske republike, da bi bila zbirališče trgovcev. Stavba je bila obnovljena v letih 1558–1561 po požaru, ki se je zgodil med gledališko predstavo karnevala leta 1556, pod vodstvom Pellegrina Tibaldija, ki je tudi poslikal osrednjo dvorano in odprtine v pritličju zaprl. Sedanjo fasado beneškem gotskem slogu je zasnoval dalmatinski arhitekt Juraj Dalmatinac (tudi Giorgio da Sebenico]], ki jo je izdelal v letih 1451 do 1459. Razdeljena je na štiri navpične dele s štirimi reliefnimi stebri, na vrhu katerih je fiala. Vsak del ima kip, ki predstavlja štiri glavne vrline (od leve), Upanje, Pogum, Pravičnost in Dobrodelnost. Oba stranska dela imata dve vitražni okni v obliki konkavnega ogivnega loka s paličevjem, zaprta od leta 1758 iz statičnih razlogov. V zgornjih sektorjih so zazidana okna z dvojnimi stebri, v osrednjem delu kip heraldičnega viteza grba Ancone. Za skulpture je značilen renesančni navdih, predvsem viteški in tisti, ki predstavlja vrlino Dobrodelnosti, ki se po navdihu približuje ikonografiji klasične Venere zmagovalke. Stavba, ki jo je zasnoval Juraj Dalmatinac, prvotno ni imela oken v pritličju, ne proti ulici, ne proti pristanišču, kot še pove ime lože. Poleg tega so bila okna prvega nadstropja odprta, šele kasneje so bila zaradi statičnih razlogov zaprta. Konec 18. stoletja je francoska vlada, ki je zasedla mesto, podarila lastništvo stavbe gospodarski zbornici, vendar ta akt po obnovitvi papeškega gospostva ni bil priznan. Šele s priključitvijo Kraljevini Italiji se je lastništvo stavbe vrnilo k gospodarski zbornici v Anconi, ki jo je uporabljala za svoj sedež do leta 1928. Loža je bila poškodovana zaradi zavezniških bombnih napadov med drugo svetovno vojno. Na začetku 21. stoletja (2000–2002) je bil spomenik predmet temeljite in skrbne obnove, med izvajalci pa De Feo Antonio Restauri iz Rima, eno najbolj priljubljenih italijanskih podjetij za obnovo kulturne dediščine. Danes tam potekajo pomembne konference ali predavanja. Sklici in viri Mariano, Fabio (2003). La Loggia dei Mercanti in Ancona e l'opera di Giorgio di Matteo da Sebenico. Ancona: Il Lavoro Editoriale. ISBN 88-7663-346-4. Zunanje povezave
Katedrála svatého Sabina

Katedrála svatého Sabina v Bari (Cattedrale di Bari nebo Cattedrale di San Sabino) je katedrála v Bari v italské Apulii. Ačkoli je méně známá než nedaleká bazilika sv. Mikuláše, je hlavním chrámem arcidiecéze Bari-Bitonto. Je zasvěcena sv. Sabinovi z Canosy, což byl biskup z 6. století, jehož ostatky byly do Bari přineseny v 6. století. Současná budova byla postavena ve 12. a 13. století na místě ruin byzantského chrámu zničeného v 1156 Vilémem I. Sicilským. Po pravé straně transeptu je stále možné vidět stopy původní dlažby. Dějiny Biskupové jsou v Bari doloženi k roku 347. Na arcibiskupy byli povýšeni v 6. století, a již tehdy je v Bari doložena katedrála. Pod současnou hlavní lodí jsou stopy apsidy kostela z prvního tisíciletí. Měl tři lodě a čtvercové sloupy a základy na ose mírně odchýlené od osy současné katedrály. Jeden z mozaikových chodníků nese nápis se jménem biskupa Ondřeje (758-761) a zdá se velmi pravděpodobné, že se jedná o pozůstatky první katedrály, která byla zničena v 9. nebo 10. století. V první polovině 11. století tehdejší arcibiskup nařídil výstavbu nové katedrály. Chrám byl dokončen za arcibiskupů Mikuláše I. (1035–1061) a Ondřeje II. (1061–1068), avšak byl v roce 1156 zničen Vilémem I. Sicilským spolu se zbytkem města (ušetřena byla bazilika svatého Mikuláše). Koncem 12. století arcibiskup Rainaldo zahájil rekonstrukci katedrály, k níž se použil materiál z předchozího kostela a dalších zničených budov. Vysvěcena byla 4. října 1292. Nová katedrála byla postavena ve stylu baziliky svatého Mikuláše, která mezitím sloužila jako katedrála. V 18. století vznikla fasáda a byly provedeny barokní úpravy interiéru chrámu, Trully (bývalého baptistéria, dnes sakristie) a krypty. Tuto přestavbu nařídil arcibiskup Muzio Gaeta a byla provedena podle projektu Domenica Antonia Vaccary. Později budova prošla řadou dalších renovací, demolicí a přístaveb. Původní románský vzhled interiéru byl obnoven v 50. letech 20. století. Poslední dvě renovace proběhly jedna ke konci 20. století, která obnovila románský charakter stavby, a druhá počátkem 21. století, která se týkala interiéru. Galerie Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale de Bari na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála v Bari na Wikimedia Commons
Kathedrale von Bari

Die Kathedrale von Bari ist ein Kirchengebäude in Bari, Italien. Die Kathedrale des Erzbistums Bari-Bitonto mit dem offiziellen Namen Basilica Cattedrale Metropolitana di San Sabino (deutsch Metropolitankathedralbasilika St. Sabinus) trägt den Titel einer Basilica minor. Die Kirche wurde Ende des 12. Jahrhunderts im romanischen Stil mit starken Bezügen zur nahen Basilika San Nicola wieder aufgebaut. Sie ist nach Sabinus von Canusium benannt, dessen Reliquien im 7. Jahrhundert nach Bari kamen. Geschichte Nach einer frühchristlichen Basilika aus dem 5. Jahrhundert wurde im 11. Jahrhundert eine Kathedrale im byzantinischen Stil errichtet. Diese wurde zusammen mit der Stadt 1156 bei der Niederschlagung einer Rebellion Baris durch Wilhelm I. von Sizilien zerstört. Unter Erzbischof Rainaldus begann in den 1170er Jahren der Wiederaufbau. Am 2. Februar 1233 wurde der Hochaltar in Anwesenheit von Friedrichs II. und dem Erzbischof von Palermo Berardo de Castanea, ehemaliger Bischof von Bari (1207–1214), geweiht. Im Oktober 1292 wurde die Kathedrale geweiht. Die im 18. Jahrhundert nach dem Willen des Erzbischofs Muzio Gaeta angebrachten Barockverzierungen wurden bei einer Renovierung in den 1930er Jahren vollständig entfernt, um so der Kathedrale ihr ursprüngliches Aussehen zurückzugeben. Der Glockenturm musste 1950 nach Kriegsschäden neu errichtet werden. Nach einer zweijährigen Renovierung wurde die Kathedrale 2005 wieder eröffnet. Architektur In der schlichten Fassade aus weißgrauem Kalkstein öffnet sich über dem mittleren der drei Portale eine Fensterrose mit 18 Flügeln, die mit zahlreichen Fabelfiguren verziert ist. Der Glockenturm ragt 68,9 Meter hoch. Die Kathedrale hat die Form einer dreischiffigen, etwa untypischen Basilika mit großem Ostquerhaus, an das die Apsiden direkt anschließen und über dem sich eine Kuppel mit durchfenstertem Tambour und weißem Laternenturm erhebt. Die Emporenöffnungen des Langhauses täuschen über der Säulenreihe in den Seitenschiffen liegende Emporen vor. Die Seitenschiffe sind dabei nur wenig niedriger als das Mittelschiff, wodurch nur ein flacher Obergaden zur Belichtung bleibt. Ausstattung Der Innenraum ist üppig dekoriert, die Werke werden Alfano da Termoli, Anseramo da Trani und Peregrino da Salerno zugeschrieben. Der Altarbereich mit dem Bischofsstuhl und das Ziborium ist, teilweise mit Originalelementen, rekonstruiert. In der barock überformten Krypta der Kathedrale befinden sich, inmitten von mittelalterlichen Fresken, die sterblichen Überreste des hl. Sabinus, Bischof von Canusium. Hier wird weiterhin die wertvolle Ikone Unserer Lieben Frau von Konstantinopel mit dem Titel Odegitria aufbewahrt, die auf die byzantinische Geschichte der Kirche verweist. Weblinks Cattedrale di Santa Maria Assunta auf beweb.chiesacattolica.it (italienisch) Chiesa di San Sibino auf beweb.chiesacattolica.it (italienisch) Cattedrale di Santa Maria Assunta – Bari auf chieseitaliane.chiesacattolica.it (italienisch) Einzelnachweise
San Sabino (Bari)

A San Sabino-katedrális (Cattedrale di San Sabino) Bari fő temploma, a bari-bitontói érsek székhelye. Védőszentje Canosai Szent Sabinus. Története A katedrálist a 12-13. században építették román stílusban, az egykori bizánci székesegyház helyén, amelyet 1156-ban I. Vilmos szicíliai király seregei felégettek. Az első katedrális ezen a helyen valószínűleg a 6. században épült, amikor Bari püspökét érseki rangra emelték. Ennek a templomnak a maradványai a mostani katedrális kereszthajójának alapjaiban lelhetők fel. A 9. században hozták a városba Szent Sabinus ereklyéit és helyezték el a katedrálisban. A 9-10. században az első katedrális elpusztult helyette egy újat építettek, ez volt, amelyet I. Vilmos seregei felégettek. A ma is álló katedrálist 1929. október 4-én szentelték fel. A San Nicola mintájára felépült templomot a 18. században barokkosították és átépítették. 1950-ben visszaállították eredeti, román stílusú külsőjét. A templombelsőt a 2000-es évek elején újították fel. Leírása A San Sabino az apuliai romanika egyik kiemelkedő példája. Egyszerű homlokzatát három portál díszíti valamint egy hatalmas rózsaablak és a felette levő architráv groteszk alakok és fantázia-szörnyek szobraival. A harangtorony a négyezetet koronázza meg és arab motívumokkal díszített. A templombelső háromhajós. A barokk díszítéseket eltávolították így napjainkban ismét az eredeti román kori dekoráció látható. A templom alatti kriptában helyezték el Szent Sabinus ereklyéit. A templomban vannak elhelyezve Szent Columba és Szent Maurus ereklyéi is. A hagyomány szerint az utóbbi volt Bari első püspöke az 1. században. A templom melletti érseki palotában kapott helyet az Egyháztörténeti Gyűjtemény, amelynek legértékesebb darabja egy, a bizánci időkből származó kézirat, az Exultet, korabeli húsvéti ima szövege. Források Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6.
Собор Святого Сабина

Собор Святого Сабина (итал. Cattedrale di San Sabino) — католический собор в итальянском городе Бари. Собор является резиденцией архиепископа Бари-Битонто. Освящён в честь святого Сабина, епископа Канозы, мощи которого были перенесены сюда в IX веке. Здание собора было построено в конце XIII века на месте руин императорского византийского собора, разрушенного в 1156 году Вильгельмом I Сицилийским. В XVIII веке фасад, неф и галереи, древний баптистерий и крипта были оформлены Доменико Антонио Ваккаро в барочном стиле. Позднее здание ещё несколько раз переоформляли, частично разбирали и расширяли. Оригинальный романский вид собору вернули только в 1950-х годах. Над главным входом расположены статуи Богородицы и Святых Николая и Сабина, выполненные в барочном стиле. В верхней части можно увидеть окно-розу, которым завершается главный неф. Примечания
Lucus Angitiae

Lucus Angitiae, actualment Luco, va ser un lloc a la riba de la banda oest del Lacus Fucinus, al territori dels marsis. Originàriament era un santuari dedicat a la deessa Angítia que va acabar convertint-se en una ciutat anomenada inicialment Angitia i després es va dir Lucus Angitiae, que va arribar a municipi. En parla Plini el Vell, que anomena als seus habitants lucenses, i diu que era un municipi amb magistrats locals propis. Les ruïnes es poden veure a 1 km al nord de la moderna Luco, on hi ha les restes d'uns murs que segurament pertanyien al períbol del temple. Hi havia uns banys famosos. Referències
Lucus Angitiae

Lucus Angitiae was an Italic and Roman town and sanctuary with temple of the goddess Angitia, the ruins of which are located in the comune of Luco dei Marsi in the Abruzzo region of Italy. The original name of the site was linked to the word lux (light), from which lucus, or the clearing in the woods, is derived as a traditional name for an ancient sanctuary. Angitia was venerated by the Marsi who lived on the shores of Lake Fucino. History According to legend, the inhabitants were skilled preparers of antidotes against snake poisons and connoisseurs of the herbs of the surrounding mountains, starting with Umbro who was killed by Aeneas in the war between the Italians and the Trojans, as narrated in the Aeneid. Archaeology has shown that the site can be traced to the Bronze Age. During the Iron Age the fortified area developed over 14 hectares, walled with polygonal masonry and with two gates. The acropolis on the overhanging Mount Penna was incorporated in the underlying city-sanctuary during the Samnite wars through city walls which covered an area of about 30 hectares and which were equipped with five gates. The sanctuary dates to the 3rd century BC and is visible today, together with the terracing wall of the sanctuary and the traces of the large Iron Age wall enclosure, the ruins of the three access doors to the temples, the traces of the forum and the artisan quarter. The sanctuary-city is dominated by the acropolis of Monte Penna. Excavations The site came to light by chance through public works. Excavations conducted since the early seventies and from 1998 brought to light the two temples, the Italic one consisting of two cellas and the Roman era one which has three rooms. Doric columns, furnaces and burials have also been discovered. In 2003 research revealed other important finds, in particular in the area called the Sacristy the three fine statues came to light: one, which according to some scholars could be connected to the figure of the goddess Angitia, is in terracotta and from the 3rd century BC; the other two marble statues (one of Venus) are from the 2nd century BC and attributed to Rhodian workshops. Other statues, bas-relief sculptures, small bronzes etc. are exhibited in the Marsica museum of sacred art and kept in the Paludi museum in Celano. Since 2014 the site has been open to visitors. References External links
Lucus Angitiae

Lucus Angitiae était un centre fortifié du territoire des Marses, au bord sud-ouest du lac Fucin, sur la commune de Luco dei Marsi, dans l'actuelle province de L'Aquila, dans les Abruzzes. Le site abritait un sanctuaire de la déesse Angitia. Histoire La localité tire son nom du sanctuaire (lucus, « bois sacré ») dédié à la déesse Angitia, sanctuaire remontant au moins au IIIe siècle av. J.-C. Mais l'occupation du site est plus ancienne et est attestée depuis l'Âge du bronze ; sa fortification a commencé à l'Âge du fer. Le site associe dans une enceinte d'environ 30 hectares une acropole au sommet du mont Penna et une zone sacrée en contrebas. Virgile cite le sanctuaire d'Angitia dans l'Énéide : te nemus Angitiae, uitrea te Fucinus unda, | te liquidi fleuere lacus. La bourgade avait sous l'Empire romain le statut de municipe ; ses habitants sont appelés Lucenses par Pline l'Ancien. Fouilles Des découvertes fortuites de monnaies, de sculptures, de céramique et d'objets divers ont fait connaître le site. Parmi les trouvailles les plus intéressantes, il y a l'inscription de Caso Cantovios (it), inscription en langue marse (dialecte osco-ombrien) datant de la troisième guerre samnite, au début du IIIe siècle av. J.-C. ; cette inscription a été trouvée dans la deuxième moitié du XIXe siècle à l'occasion des travaux d'assèchement du lac Fucin entrepris par le prince Alexandre Raphaël Torlonia. Des fouilles systématiques ont eu lieu à partir des années 1970 et surtout depuis 1998. Elles ont notamment mis en évidence l'existence de deux temples, l'un d'époque préromaine et l'autre de l'époque d'Auguste. Le site est aujourd'hui ouvert à la visite. Notes et références Voir aussi Bibliographie (it) Giuseppe Grossi, Luco dei Marsi: storia, ambiente, archeologia, Luco dei Marsi, Amministrazione comunale, 1999. (it) Adele Campanelli, Il tesoro del lago: l'archeologia del Fucino e la Collezione Torlonia, Pescara, Carsa edizioni, 2001. (it) Giuseppe Grossi, Marsica: guida storico-archeologica, Luco dei Marsi, Aleph, 2002. Liens externes Dictionary of Greek and Roman Geography, Volume 2, de William Smith. Portail de l’histoire Portail de la Rome antique Portail des Abruzzes Portail de l’archéologie