NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ТЕС Монкальєрі

ТЕС Монкальєрі — теплова електростанція на північному заході Італії у регіоні П'ємонт, метрополійне місто Турин. Модернізована з використанням технології комбінованого парогазового циклу. У 1955-му на майданчику станції ввели в експлуатацію конденсаційний енергоблок з паровою турбіною потужністю 35 МВт, який у 1966-му доповнили другим блоком з показником у 160 МВт. Крім того, в 1975-му додали встановлену на роботу у відкритому циклі газову турбіну потужністю 36 МВт. Оскільки станція також постачала гарячу воду для системи центрального опалення Турина, блок № 2 міг видавати 200 МВт теплової потужності, а газова турбіна 70 МВт. Крім того, допоміжний водогрійний комплекс повинен був постачати 141 МВт тепла під час пікових навантажень. Через кілька десятків років станція була модернізована із перетворенням на значно ефективнішу парогазову. Спершу у 2005-му замість виведених з експлуатації блоку № 1 та газової турбіни запустили повністю новий блок № 3 із номінальним показником 383 МВт. Він має одну газову турбіну потужністю 260 МВт, яка через котел-утилізатор живить одну парову турбіну з показником 138МВт. А в 2009-му змонтували одну газову турбіну потужністю 270 МВт, яка через котел-утилізатор пов'язана із паровою турбіною блоку № 2, переномінованою до показника у 125 МВт. Загальна паливна ефективність при виробництві електроенергії склала 57 % для парогазового блоку № 3 та 58 % для блоку № 2. При використанні у когенераційному режимі ці показники зростають до 88 % та 90 %, при цьому кожен з блоків здатен видавати в мережу центрального опалення по 260 МВт теплової енергії (у піковому режимі, коли електрична потужність падає до 322 МВт і 345 МВт). Після модернізації ТЕС, первісно розрахована на спалювання нафти, перейшла на природний газ (може надходити до південної частини Турину по трубопроводах Беллінцаго-Новарезе – Турин та Мортара — Алессандрія — Турин). Видалення продуктів згоряння з котла-утилізатора блоку № 3 здійснюється через димар висотою 60 метрів, тоді як котел-утилізатор другого блоку під'єднали до димаря висотою по 70 метрів. Допоміжна водогріна секція має димар висотою 70 метрів. Зв'язок з енергомережею відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу із напругою 220 кВ. Примітки
Centrale idroelettrica di Montjovet

La centrale idroelettrica di Montjovet è situata nel comune di Montjovet, in Valle d'Aosta, e posta sull'asta fluviale del fiume Dora Baltea. Caratteristiche Si tratta di una centrale ad acqua fluente che sfrutta le acque della Dora Baltea, con un bacino imbrifero complessivo pari a 2.414 km2. Entrato in funzione per la prima volta nel 1914, l'impianto è stato modernizzato nel 1966, per poi essere automatizzato nel 1994 e telecomandato da Pont-Saint-Martin. Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale idroelettrica di Montjovet Collegamenti esterni Sito ufficiale, su cvaspa.it.
ГЕС Монжове

ГЕС Монжове (італ. ГЕС Centrale idroelettrica di Montjovet) — гідроелектростанція на північному заході Італії, у долині Валле-д'Аоста біля кордону з Францією та Швейцарією. Знаходячись між ГЕС Сент-Клер (вище за течією) та ГЕС Он, становить шостий ступінь каскаду на річці Дора-Бальтеа, яка дренує південний схил Пеннінських Альп та північний Грайських Альп і впадає зліва в По (басейн Адріатичного моря). Відведений із Дора-Бальтеа за допомогою водозабірної греблі ресурс транспортується по дериваційному тунелю, прокладеному в правобережному гірському масиві (згадані вище Грайські Альпи) до розташованого за 4 км машинного залу. Останній обладнано двома турбінами типу Френсіс загальною потужністю 50 МВт, які при напорі у 52 метри забезпечують виробництво 221 млн кВт·год електроенергії на рік. Уперше описану вище схему реалізували у 1914 році. У середині 1960-х станцію серйозно модернізували, спорудивши зокрема новий дериваційний тунель, який дозволив збільшити подачу води з 32 до 110 м3/с. Водночас старий тунель залишили як резервний, котрий забезпечує подачу води на наступну станцію Hone навіть у випадку зупинки ГЕС Montjovet. Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 220 кВ. Примітки
Centrale idroelettrica di Montorio

La centrale di Montorio al Vomano è una centrale idroelettrica situata nei pressi del km 32 della strada statale 150 della Valle del Vomano nel comune di Montorio al Vomano, in provincia di Teramo. Caratteristiche La centrale è l'ultima del sistema di centrali idroelettriche costruite lungo la valle del Vomano, trovandosi a valle della centrale di San Giacomo. Si tratta di una centrale in caverna che riceve le proprie acque dal bacino di modulazione di Piaganini, con capacità utile di 952.000 m3, attraverso una galleria di adduzione di 13,85 km ed una condotta forzata di 230 m. Oltre alle acque del bacino di Piaganini, la centrale riceve i deflussi di altri bacini limitrofi, posti a quota 400 m circa. Le acque vengono poi restituite all'alveo del fiume Vomano nei pressi di Villa Vomano con una galleria di 5,22 km, a monte di un invaso di proprietà del Consorzio di Bonifica Nord utilizzato per l'irrigazione. È equipaggiata con 2 gruppi turbina/alternatore Pelton ad asse verticale e 3 gruppi Francis ad asse verticale. Note Bibliografia Il macchinario idraulico degli impianti idroelettrici italiani, Roma, 1972, edito dal Comitato Organizzatore del 6º Symposium dell'Associazione Internazionale Ricerche Idrauliche - Sezione Macchine Idrauliche, Apparecchiature e Cavitazione, pp. 100–103 Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia Collegamenti esterni Sito ufficiale, su enel.it.
Centrale idroelettrica di Morasco

La centrale idroelettrica "Piero Ferrerio" di Morasco è situata ad un'altitudine di 1815 m s.l.m. sulle rive del Lago di Morasco, nel comune di Formazza, in provincia del Verbano-Cusio-Ossola. La centrale, inaugurata nel 1957 e intitolata a Piero Ferrerio, presidente dell'Edison dal 1944, è interamente edificata in galleria. È la prima centrale in cui venne sfruttata in modo ampio l'automazione, viene infatti completamente controllata dalla stazione di Ponte, sempre nel comune di Formazza. Caratteristiche Si tratta di una centrale a serbatoio che sfrutta le acque del Lago del Sabbione (il più grande bacino del Piemonte gestito da Enel e secondo in tutto l'arco alpino) a quota 2.460 m s.l.m. I macchinari consistono in due gruppi turbina/alternatore, con turbina Pelton ad asse orizzontale. Note Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia Diga del Sabbione Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale idroelettrica di Morasco
Centrale idroelettrica di Piaganini

La centrale di Piaganini , originariamente centrale di Venaquila è situata lungo la strada statale 80 del Gran Sasso d'Italia a circa 3 km a monte del comune di Montorio al Vomano, in provincia di Teramo. Caratteristiche La centrale fa parte del sistema di centrali costruite lungo la Valle del Vomano ed intercetta il flusso d'acqua di 1.350 litri/s previsto nella concessione per lo sfruttamento idroelettrico della valle che deve essere rilasciato nell'alveo del fiume Vomano a valle della città di Montorio. L'acqua viene portata dal Lago di Piaganini a 400 m s.l.m. verso la centrale con una condotta forzata di 185 m, che costituisce anche la via di accesso alla centrale. Note Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia Collegamenti esterni Sito ufficiale, su enel.it.
Centrale idroelettrica di Pallanzeno

La centrale idroelettrica di Pallanzeno è situata in Piemonte, nel comune di Pallanzeno, in provincia del Verbano-Cusio-Ossola. Caratteristiche La centrale sfrutta le acque del torrente Ovesca, che scendono dalla valle Antrona, oltre alle acque di scarico della Centrale idroelettrica di Rovesca. Si tratta, in termini di superficie, della centrale più grande di tutta l'Ossola. Nel 2007 due nuovi gruppi con turbine Pelton ad asse orizzontale hanno sostituito i tre gruppi originari dell'impianto. Note Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia
Centrale idroelettrica di Premadio

La centrale idroelettrica di Premadio è situata a Premadio, nel comune di Valdidentro. Storia La centrale venne realizzata dall'Azienda Elettrica Municipale di Milano, rimpiazzando un vecchio impianto non più sufficiente, ed entrando in servizio nel 1959. Caratteristiche Si tratta di una centrale a serbatoio, che sfrutta l'alto bacino dell'Adda e della Spöl (Valle della Inn), che alimentano il serbatoio di San Giacomo (a quota 1949 m s.l.m.) e, in cascata, il serbatoio di Cancano II (a quota 1900 m s.l.m.). I macchinari consistono in tre gruppi turbina/alternatore, ciascuno costituito da una coppia di turbine Pelton, con le giranti montate a sbalzo sull'asse dell'alternatore. Ogni girante ha il diametro di 4220 mm ed è fusa in un solo pezzo, in acciaio al 2% di Ni. Ciascun gruppo consente di raggiungere 75 MW di picco. L'impianto utilizza le acque dei bacini di Cancano e San Giacomo dove sfocia il canale di gronda Gavia-Forni-Braulio, un'opera costituita da 3 tronchi in galleria per una lunghezza complessiva di 33,3 km che raccoglie le portate derivate dai torrenti Alpe, Gavia, Frodolfo, Zebrù, Braulio, Forcola ed alcune immissioni minori. Sempre nel lago di San Giacomo si immette il canale derivatore dello Spöl: un sistema di gallerie della lunghezza complessiva di 23,74 km che, sottopassando lo spartiacque alpino, raccoglie le acque dell'alta valle di Livigno, oltre quota duemila, naturalmente defluenti verso il bacino del Danubio. Infine, nel lago di Cancano, sfocia il Nuovo Canale Viola. Questo cospicuo sistema d'accumulo consente la regolazione stagionale delle portate dell'intero bacino; infatti a valle della centrale di Premadio si succedono in cascata gli impianti di Grosio, Lovero e Stazzona. La centrale di Premadio è in esercizio dal 1956 con due gruppi generatori da 74 MW. Dal dicembre 2003, si è aggiunta una nuova macchina generatrice portando così la potenza installata a 226 MW. Note il 15 luglio 2012 A2A ha intitolato la centrale idroelettrica all'ex Presidente del Consiglio di Gestione Giuliano Zuccoli, scomparso a febbraio 2012 dopo lunga malattia. Bibliografia Il macchinario idraulico degli impianti idroelettrici italiani, Roma, 1972, edito dal Comitato Organizzatore del 6° Symposium dell'Associazione Internazionale Ricerche Idrauliche - Sezione Macchine Idrauliche, Apparecchiature e Cavitazione, pp.36-39 Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia Centrale idroelettrica di Rasin
ГЕС Премадіо

ГЕС Премадіо (італ. Premadio) — гідроелектростанція на півночі Італії. Розташована між ГЕС Сан-Джакомо (вище за течією) та ГЕС Grosio, входить до складу каскаду на річці Адда (ліва притока По, що відноситься до басейну Адріатичного моря), яка у своїх верхів'ях дренує Лівіньо-Альпи (західна, правобережна сторона долини), Ортлерські Альпи та гірську групу Собретта-Гавіа (східна сторона). Для накопичення ресурсу Адду перекрили арково-гравітаційною греблею Канкано висотою 136 метрів та довжиною 381 метр, яка утворила водосховище об'ємом 123 млн м3. Окрім прямого стоку, до нього перекидається вода через систему Нуово-Канале-Вьола, яка має ряд водозаборів у долині Вальдідентро (правобережна частина сточища самої Адди, яка дренується у неї нижче за греблю Канкано) та розташованій західніше в долині річки Вьола (через Спол, Інн та Дунай відноситься до басейну Чорного моря). Також варто відзначити, що до створеного вище по Адді водосховища Сан-Джакомо перекидається вода як із західного напрямку (водозабори у сточищі Спол, що відбирають ресурс до його потрапляння в озеро Лаго-ді-Лівігньо — верхній резервуар швейцарської ГЕС-ГАЕС Ова-Спін), так і зі східної сторони долини Адди, де захоплюється ресурс її лівих приток Уцца, Брауліо, Форкола. В сукупності довжина зазначеної водозбірної мережі становить 33 км. Накопичений ресурс по тунелю подається із водосховища до підземного машинного залу, розташованого біля селища Премадіо (4 км від греблі). Споруджений у 1956 році зал мав розміри 80х33х29 метрів та призначався для розміщення двох гідроагрегатів з турбінами типу Пелтон потужністю по 74 МВт. В 2003 році стала до ладу третя турбіна потужністю 78 МВт, для розміщення якої створили додаткове приміщення розмірами 30х30х40 метрів. Зазначене обладнання працює при напорі у 647 метрів.Відпрацьована вода відводиться у тунель, що прямує до наступного ступеня гідровузла ГЕС Grosio. Примітки
Centrale idroelettrica di Provvidenza

La centrale di Provvidenza è una centrale idroelettrica situata in centro Italia in provincia dell'Aquila lungo la Strada statale 80 del Gran Sasso d'Italia all'interno del comune di Campotosto. Caratteristiche Provvidenza è la prima del sistema di centrali idroelettriche costruite lungo la valle del Vomano, situata a monte della centrale idroelettrica di San Giacomo. Si tratta di una centrale in grotta che riceve le proprie acque dal soprastante lago di Campotosto con una galleria di adduzione di 1.102 m e una condotta forzata di 240 m; le acque vengono poi restituite al sottostante lago di Provvidenza con una galleria di 683 m. È equipaggiata con due gruppi turbina/alternatore Francis ad asse orizzontale ed uno ad asse verticale. Le macchine permettono anche il pompaggio inverso dell'acqua dal bacino di Provvidenza, della capacità di 1.690.000 m3, verso il serbatoio di Campotosto con una portata complessiva massima di 32,5 m³/s, per formare delle riserve da utilizzare nei periodo di consumo maggiore di energia elettrica. Galleria d'immagini Note Bibliografia Il macchinario idraulico degli impianti idroelettrici italiani, Roma, 1972, edito dal Comitato Organizzatore del 6° Symposium dell'Associazione Internazionale Ricerche Idrauliche - Sezione Macchine Idrauliche, Apparecchiature e Cavitazione, pp.90-93 Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale idroelettrica di Provvidenza Collegamenti esterni Sito ufficiale, su enel.it. Impianto di Provvidenza - Installazione di un nuovo gruppo di pompaggio, su va.mite.gov.it. Impianto di Provvidenza - Intervento di rifacimento e potenziamento / RELAZIONE IDROLOGICA, su va.mite.gov.it.
ГЕС-ГАЕС Проввіденца

ГЕС-ГАЕС Проввіденца (італ. centrale idroelettrica di Provvidenza) — гідроелектростанція у центральній частині Італії, в історичному регіоні Абруццо. Знаходячись перед ГЕС San Giacomo Sul Vomano, становить верхній ступінь в каскаді ГЕС на річці Вомано (тече з Апеннін у східному напрямку та впадає в центральну частину Адріатичного моря за сотню кілометрів південніше Анкони). Ресурс для роботи станції (та всього каскаду) накопичується у водосховищі Кампотосто, створеному на невеличкій лівій притоці Вомани Ріо-Фучіно. Його долину перекрили гравітаційною бетонною греблею заввишки 44 метри, крім того, споруджені дві додаткові дамби — гравітаційна бетонна Селла-Педікате та земляна Поджо-Канчеллі. В сукупності вони створили водосховище із площею поверхні 14 км2 та об'ємом 217 млн м3. Така велика в порівнянні з Ріо-Фучіно водойма поповнюється передусім за рахунок деривації. З півночі сюди виведено два водозбірні тунелі — Західний і Східний — довжиною 20,5 та 22,8 км відповідно. Вони прямують по обох боках витягнутого в меридіальному напрямку хребта Лага, збираючи ресурс: Західний — із правих приток верхньої течії річки Тронто, яка спершу тече у північному напрямку, а потім повертає на схід, прорізає хребет та прямує до Адріатичного моря паралельно до Вомано; Східний — із Ріо-Кастеллано (так само права притока згаданої вище Тронто, проте вже її широтної ділянки), Тордіно (тече між Тронто та Вомано до впадіння в Адріатичне море) та навіть лівої притоки Вомано, який впадає в неї після Ріо-Фучіно. Від водосховища у долину Вомано веде головний дериваційний тунель завдовжки 1,1 км та діаметром 4,5 метра, який після верхнього балансуючого резервуара переходить у напірну шахту діаметром 8 метрів. Через останню вода потрапляє до підземного машинного залу, при цьому забезпечується середній напір у 255 метрів. При введенні станції в експлуатацію наприкінці 1940-х років її обладнали двома гідроагрегатами у складі турбін типу Френсіс потужністю по 51,8 МВт, мотор-генераторів та насосів потужністю по 45 МВт. В 1962-му це обладнання доповнили оборотною турбіною потужністю 52,2 МВт. Відпрацьована вода по тунелю довжиною 0,7 км та діаметром 4,5 метра потрапляє у створене на Вомано водосховище Проввіденца об'ємом 1,7 млн м3, яке утримує аркова гребля висотою 51 метр. Звідси вона подається на другий ступінь гідровузла — станцію Сан-Джакомо. Проте коли остання не працює, з'являється можливість використати водосховище Проввіденца як нижній резервуар ГАЕС та запасти стік Вомано у верхньому резервуарі Кампотосто. Щобільше, з кінця 1990-х років у складі станції Сан-Джакомо з'явилась оборотна турбіна, котра дозволяє поповнювати Проввіденца за рахунок водозбору на більш низькому рівні. Враховуючи невеликий об'єм цього сховища, обидві ГАЕС повинні працювати синхронно, забезпечуючи двостадійну подачу ресурсу до резервуара Campotosto. У підсумку ГЕС Проввіденца виробляє 76 млн кВт·год електроенергії на рік за рахунок природного притоку та 145 млн кВт·год завдяки режиму гідроакумуляції. Примітки
Centrale idroelettrica di Rusià

La centrale idroelettrica di Rusià è situata in Piemonte, nel comune di Ceres in provincia di Torino. Caratteristiche La centrale è equipaggiata con un gruppo di tre turbine Francis ad asse orizzontale. Note Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale idroelettrica di Rusià
Centrale idroelettrica di San Damiano Macra

La centrale idroelettrica di San Damiano Macra è situata in Piemonte, nel comune di San Damiano Macra in provincia di Cuneo. La traversa sul torrente Maira venne costruita tra il 1926 e il 1927. Caratteristiche La centrale è equipaggiata due gruppi a turbina Francis ad asse verticale. Note Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia
ГЕС-ГАЕС Сан-Фіорано

ГЕС-ГАЕС Сан-Фіорано (італ. Centrale di S. Fiorano) — гідроелектростанція на півночі Італії, яка використовує ресурс зі сточища Ольо (ліва притока По, що належить до басейну Адріатичного моря). Накопичення ресурсу для роботи станції здійснюється у декількох водосховищах на лівобережжі Ольо (західний схил Адамелло-Пресанелла Альп). Нижнім з них є озеро d'Arno, рівень води в якому підняли ще у 1927 році для роботи іншої гідроенергетичної схеми (ГЕС Ізола та інші). Тут звели комбіновану муровану та бетонну греблю висотою 40 метрів та довжиною 159 метрів, яка дозволила збільшити об'єм з 19 до 38 млн м3 (корисний об'єм 36,6 млн м3). З d'Arno зв'язаний цілий ряд розташованих вище водойм, які доводять загальну місткість системи до 71 млн м3. Для роботи станції в режимі гідроакумуляції в долині Ольо створили штучний нижній резервуар Шаніка-ді-Селлеро об'ємом 600 тис. м3, при цьому різниця у рівнях води з озером д'Арно становить від 1362 до 1440 метрів. Від д'Арно до машинного залу веде дериваційний тунель довжиною 4,1 км та діаметром 3,6 метра, який після верхнього балансуючого резервуару переходить у два напірні водогони довжиною по 2,2 км. Машинний зал, споруджений у підземному виконанні, має розміри 96х19 метрів та висоту 65 метрів. Доступ до нього здійснюється через тунель довжиною 0,66 км. Тут встановлено чотири турбіни типу Пелтон загальною потужністю 560 МВт, дві з яких працюють у складі гідроагрегатів, що включають також мотор-генератори та насоси загальною потужністю 210 МВт. Це обладнання забезпечує виробництво 318 млн кВт·год електроенергії на рік внаслідок природного притоку та планове виробництво понад 250 млн кВт·год в режимі гідроакумуляції. Відпрацьована вода спрямовується до тунелю довжиною 0,6 км, з якого, окрім нижнього резервуара, може також подаватись у дериваційний тунель від ГЕС Чедеголо до ГЕС Чивідате. Зв'язок з енергосистемою здійснюється по ЛЕП, що працює під напругою 380 кВ. Примітки
Centrale idroelettrica di Scandarello

La centrale di Scandarello, citata anche come centrale di Scandarella, è una centrale idroelettrica, situata ad Amatrice, in Provincia di Rieti. Caratteristiche La centrale è quella più a monte del sistema di centrali costruite sul fiume Tronto ed è costituita da due gruppi Francis con una potenza di 2,5 MW. È alimentata dalle acque del Lago di Scandarello, un bacino artificiale realizzato con lo sbarramento nei pressi di Amatrice del torrente Rio di Scandarello, un affluente di sinistra del fiume Tronto. L'acqua scaricata dalla centrale viene poi sbarrata da una traversa nei pressi di Arquata del Tronto per alimentare la successiva centrale idroelettrica di Venamartello. Note Voci correlate Lista delle centrali elettriche presenti in Italia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale idroelettrica di Scandarello Collegamenti esterni Sito ufficiale, su enel.it.
ГЕС-ГАЕС Телессіо

ГЕС-ГАЕС Телессіо (італ. Centrale idroelettrica di Telessio) — гідроелектростанція на північному заході Італії, в долині Валле-д'Орко біля кордону з Францією. Для роботи електростанції використовують два водосховища у сточищі річки Орко (дренує центральну та східну частину Грайських Альп і через По належить до басейну Адріатичного моря): водосховище Телессіо (рівень поверхні 1917 метрів НРМ) у верхів'ї П'янтонетто (ліва притока Орко). Тут в 1955 році для роботи ГЕС Росоне звели бетонну арково-гравітаційну греблю висотою 80 метрів та довжиною 515 метрів, яка утримує 23 млн м3 води; водосховище Вальсоера (рівень поверхні 2412 метрів НРМ) у місці впадіння однойменної річки справа у Бальма (яка, своєю чергою, є лівою притокою Piantonetto). Ця водойма має об'єм 7,7 млн м3 та утримується завершеною в 1953 році арково-гравітаційною греблею висотою 45 метрів та довжиною 225 метрів. Машинний зал, розташований на березі озера Телессіо, обладнаний однією турбіною типу Френсіс потужністю 39 МВт (у 2008 році її замінили на нову, виготовлену компанією Voith). Крім того, в 1968 році тут встановили насос потужністю 33,5 МВт, який надав станції можливість працювати в режимі гідроакумуляції. При напорі до 555 метрів ГЕС виробляє 40 млн кВт·год електроенергії на рік (у т. ч. 13 млн кВт·год за рахунок природного припливу). Примітки
Centrale idroelettrica di Torrite

La centrale idroelettrica di Torrite è una centrale idroelettrica a serbatoio di proprietà dell'Enel situata nel comune di Castelnuovo Garfagnana in località Torrite. La potenza installata di circa 70 MW è frazionata su 3 turbine Francis, la producibilità media annua è di 120 GWh. Le turbine sono alimentata da un salto di 270 m e sfruttano l'acqua del lago di Vagli che ha una capienza massima di 43 milioni di metri cubi. Voci correlate Lago di Vagli Collegamenti esterni Informazioni riguardanti la centrale sul sito dell'ENEL, su magazine.enel.it.