NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ponte delle Sirenette

Ponte delle Sirenette (Little Mermaids Bridge in English language) is a bridge in Milan (Italy), connecting to Parco Sempione. It was originalli punt in Via Visconti di Modrone, but today is part of Parco sempione. History The bridge was built according to the designs of architect Francesco Tettamanzi between 1840 and 1842 by the society "Rubini-Scalini-Falck e C." of Dongo. It is considered the first wrought iron bridge built in Italy. The decorations were created from plaster models by Benedetto Cacciatori . The bridge was commissioned by private people to be erected over the canal Navigli in Via San Damiano (today Via Uberto Visconti di Modrone). On the parapets are two Latin inscriptions commemorating the construction of the first iron bridge in Milan in 1841, during the reign of Ferdinand I of Austria. A mermaid holding an oar is placed on each end pier. These were originally decorated with cast iron friezes. Photographs from the period also show decoration on the side of the arch. The bridge was inaugurated on June 23, 1842, by Rainier of Austria, viceroy of the Kingdom of Lombardy–Venetia. In 1943, one of the statues was severely damaged during a bombing raid. Another statue was stolen in 1948. Popular tradition Over time, the mermaids were jokingly nicknamed the "Ghisini sisters" (because of the material used, cast iron, in Italian ghisa = cast iron) Milanese lovers kiss themselves on the bridge, touching the backs of the statues, hoping to attract fertility and prosperity. Gallery Notes Bibliography Enzo Pifferi, Laura Tettamanzi and Emilio Magni (1987). Da Milano lungo i Navigli. Milan: Editrice E.P.I. Giuseppe Pederiali (2011). Il ponte delle Sirenette. Milan: Garzanti. ISBN 978-88-11-68199-1.
Pont des Sirènettes

Le pont des Sirènettes (en italien, Ponte delle Sirenette) est l'un des ponts de Milan, dans le Parco Sempione. Histoire Le pont a été construit selon les plans de l'architecte Francesco Tettamanzi entre 1840 et 1842 par l'entreprise "Rubini-Scalini-Falck e C." de Dongo. Il est considéré comme le premier pont en fer forgé construit en Italie. Les décorations ont été réalisées à partir de modèles en plâtre de Benedetto Cacciatori. Le pont a été commandé par des particuliers pour être érigé au-dessus du canal — le Cerchia dei Navigli (it) —, via San Damiano (aujourd'hui via Uberto Visconti di Modrone). Sur les parapets il y a deux inscriptions latines commémorant la construction du premier pont en fer à Milan en 1841, sous le règne de Ferdinand Ier d'Autriche. Une sirène tenant une rame est placée sur chaque pilier d'extrémité. Ceux-ci étaient à l'origine décorés de frises en fonte (ancres et cygnes tenant des festons en haut, têtes de lion en bas). Des photographies de l'époque montrent également une décoration sur le côté de l'arche. Le pont est inauguré le 23 juin 1842 par Rainier d'Autriche, vice-roi du royaume de Lombardie-Vénétie. En 1943, l'une des statues est gravement endommagée lors d'un bombardement. Une autre statue est volée en 1948. Tradition populaire Au fil du temps, les sirènes furent surnommées par plaisanterie les « sœurs Ghisini » (en raison du matériau utilisé, la fonte, en italien ghisa = fonte). Les amoureux milanais s'embrassent sur le pont en touchant l'arrière des statues, dans l'espoir d’attirer fertilité et prospérité. Autres images Articles connexes Sirène Bibliographie (it) Enzo Pifferi, Laura Tettamanzi et Emilio Magni, Da Milano lungo i Navigli, Côme, Editrice E.P.I., 1987 Il Ponte delle Sirenette (it), roman de Giuseppe Pederiali (it), 2011 Notes et références Liens externes Portail des ponts Portail du tourisme Portail de Milan
Ponte delle Sirenette

Il ponte delle Sirenette è un ponte pedonale di Milano, nel Parco Sempione. Storia Il ponte fu realizzato su progetto dell'architetto Francesco Tettamanzi tra il 1840 e il 1842 dalla ditta «Rubini-Scalini-Falck e C.» di Dongo ed è considerato il primo in ferro battuto costruito sul suolo italiano; le decorazioni furono realizzate su modelli in gesso di Benedetto Cacciatori; il ponte fu commissionato da privati per essere posto sul naviglio in Via San Damiano (oggi Via Uberto Visconti di Modrone). Sui parapetti erano presenti due iscrizioni latine a ricordo della realizzazione del primo ponte in ferro a Milano nel 1841 durante il dominio di Ferdinando I d'Austria. Su ognuno dei piloni alle estremità venne posta una sirena con un remo in mano. In origine i pilastri erano decorati con fregi in ghisa (ancore e cigni reggenti festoni nella parte superiore, teste leonine nella parte inferiore). Nelle fotografie appare anche una decorazione sul fianco dell'arco. Il ponte fu inaugurato il 23 giugno 1842 da Ranieri Giuseppe d'Asburgo-Lorena, viceré del Regno Lombardo-Veneto. Con il tempo alle sirene venne dato il soprannome scherzoso di «sorelle Ghisini» (dal materiale utilizzato). Modifiche successive Nel 1930, a seguito della copertura dei navigli di Milano, il ponte fu accorciato e trasferito nella posizione attuale nel parco. Il parapetto fu sostituito. Nel 1943 una delle statue fu gravemente danneggiata durante un bombardamento; una seconda statua fu rubata nel 1948. Alla fine della guerra non erano più presenti le decorazioni sui piloni. Nel 1954 furono realizzate due copie in bronzo delle due statue superstiti in modo da rimetterle sul ponte; pesavano solo 80 chili circa, rispetto ai tre quintali degli originali. Nel 2003 fu inserito un nuovo parapetto, che riprende il disegno originale. Note Bibliografia Enzo Pifferi, Laura Tettamanzi e Emilio Magni, da milano lungo i navigli, Como, Editrice E.P.I., 1987. Voci correlate Il Ponte delle Sirenette, romanzo di Giuseppe Pederiali del 2011 nel quale il ponte ha un ruolo cruciale. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ponte delle Sirenette
Santa Maria Assunta, Randazzo

Santa Maria Assunta is a Roman Catholic basilica church located in Randazzo in the region of Sicily, Italy. History and description A church at the site was initially built in the 13th century, according to an inscription found below the sacristy dated 1239. Different portions of the church are built in different styles. The oldest configuration is the Romanesque semicircular apses with a merlionated cornice along the roofline and gothic elements. Some of the tall narrow windows in the apse have been walled up. The church has a wide central nave and two aisles and a cruciform transept near the apse. Much of the construction used the black lava stones. The interior nave has a simple Renaissance style, recalling Brunelleschi churches in Florence, likely imposed by the Tuscan architect Andrea Calamech (1524-1589). The aisles have few windows on high, but they have elaborate sculpted romanesque and rounded portals with braided 3/4 columns. The nave ceiling was frescoed with scenes from the life of the Virgin by Filippo Tancredi. The original gothic belltower stands in the center of the facade, and like the entire facade was restored in a Gothic Revival style only in 1863. The windows hearken to the style of the original mullioned windows seen in the apse and transept, but the white stone frames for windows and portal create a contrast with the unicolor older sections. However, this facade by Cristoforo Vanaria and Giuseppe Plumari, incorporates elements present in the original bell-tower as documented in 17th-century drawings by Sebastiano Ittar. The sacristy was rebuilt between 1672-1679, by the architect Agostino Scilla after its collapse during a storm. Among the altarpieces are six works by Giuseppe Velasques: a Martyrdom of St James, an Annunciation, an Assumption of the Virgin, Coronation of Mary, and Martyrdom of St Andrew. His Holy Family remained incomplete. The lunette frescoed with the Virgin saving the city of Randazzo from the Lava flow was painted by Alibrandi. Other paintings include an Assumption of the Virgin was painted by Giovanni Caniglia; a Martyrdom of St Agatha and St Lawrence by Onofrio Gabrielli; and a Martyrdom of St Sebastian by Daniele Monteleone; and a Baptism of Jesus by Francesco Paolo Finocchiaro. References
Basílica menor de Santa María Asunta (Randazzo)

La basílica menor de Santa María es el principal lugar de culto de estilo gótico situado en la plaza del mismo nombre en la localidad de Randazzo.​ Historia Según la tradición, el edificio se encuentra en el lugar donde en la antigüedad un pastorcito descubrió, en el interior de una cueva, una llama ardiente delante de la imagen de la Virgen que nadie había visto antes. Primero se construyó un altar sobre la cueva y luego una pequeña iglesia de madera. Arquitectura El edificio, de sillares cuadrados de basalto con decoraciones de piedra arenisca blanca en contraste, tiene planta basilical de cruz latina, tres naves divididas por dos series de columnas monolíticas y tres potentes ábsides dispuestos según los cánones normandos. La superficie para caminar interna se eleva por encima de la superficie de la carretera, por lo que todas las entradas están conectadas por escaleras o tramos de escalones. Referencias Bibliografía F. Passalacqua, " La basílica de Santa Maria Assunta en Randazzo (siglo XIII-XIX) ", Edizioni Caracol, Nepi (VT) 2017. Gioacchino di Marzo. "I Gagini e la scultura in Sicilia nei secoli XV e XVI; memorie storiche e documenti" (en italiano). Volume I e II. Conte Antonio Cavagna Sangiuliani di Gualdana Lazelada di Bereguardo. Palermo: Stamperia del Giornale di Sicilia.
Elba

Elba er en 27 kilometer lang og 18 kilometer bred ø, der ligger i havet omkring 10 kilometer ud for Toscana i Italien. Elba er med en kystlængde på 147 kilometer og et areal på 223 km² den tredjestørste italienske ø. Indbyggertallet er 31.660 (2009), og den største by er Portoferraio med omkring 12.000 indbyggere. Det højeste punkt er Monte Capanne, 1.018 meter over havet. Den gennemsnitlige årstemperatur er 15,7 °C. Elba og de omliggende små øer (Pianosa, Capraia, Montecristo, Giglio og Giannutri) er del af den italienske nationalpark Arcipelago Toscano Elba er mest kendt som stedet, kejser Napoleon I blev forvist til efter slaget ved Leipzig i 1813 og sin abdikation i 1814. Han opholdt sig på denne ø i lidt over 9 måneder og marcherede så tilbage til Paris, hvor han på ny greb magten og begyndte sit 100 dage lange herredømme, før han blev slået ved Waterloo. Historie Det ældste kendte folk på Elba var Ilvaterne, en stamme af ligurisk oprindelse. Omkring 750 f. Kr. fik etruskerne mere indflydelse. De udnyttede øens omfangsrige jernforekomster. I 453 f. Kr. besatte grækerne Elba og kaldte øen Aithalia. I 246 f. Kr. erobrede romerne øen og benævnte den Ilva. Romerne grundlagde byerne Marciana, Portoferraio og Capoliveri. I de sidste år af Romerriget mistede Elba sin økonomiske betydning, da Romerriget kunne hente mineraler andre steder i det vidtstrakte rige. Efter Romerrigets fald blev øen erobret i 476 e. Kr. af Odoakerriget, fra 493 af det Østgotiske Rige og fra 535 af det Byzantinske Rige. Napoleon Bonaparte boede på Elba fra den 20. april 1814 til den 26. februar 1815. Efter eksilet på Elba vendte Napoleon tilbage til Frankrig, led nederlaget ved Waterloo og blev atter sendt i eksil, denne gang på Sankt Helena i Atlanterhavet, hvor han endte sine dage den 5. maj 1821. Transport Øen er forbundet til fastlandet med færger, som drives af fire forskellige selskaber; Toremar, Moby Lines, Blunavy og Corsica Ferries - Sardinia Ferries, der alle driver ruter mellem Piombino og Portoferraio, som er hvoedstaden på i nord og byerne Cavo, Rio Marina og Porto Azzurro, på øens østkyst. Der er desuden færge fra Elba til den lille naboø Pianosa. Der findes også en lufthavn på øen, kaldet Marina di Campo Airport, hvorfra det tjekkiske selskab Silver Air har flyvninger til det italienske fastland. Referencer Eksterne henvisninger Oplysninger på øen Elba Arkiveret 30. maj 2017 hos Wayback Machine Om færger til øen Elba Arkiveret 18. august 2020 hos Wayback Machine
Elba

Elba (lat. Ilva) talijanski je otok u Toskani, a nalazi se 20 km od obale. To je najveći otok u Toskanskom otočju i treći po veličini talijanski otok nakon Sicilije i Sardinije. Zajedno s ostalim otocima u tom otočju dio je NP Toskansko otočje. Oko 50 km zapadno od otoka nalazi se francuski otok Korzika. Povijest Otok je prvobitno bio naseljen Ligurima i u prošlosti je bio jako poznat po željeznoj rudi i rudnicima. Grci su otok zvali Aethalia (plamen) zbog topionica za obradu metala. Otok su poslije preuzeli Etruščani, a zatim (poslije 480. pr. Kr.) Rimljani. Poslije raspada Rimskog Carstva, otok su napadali barbari i Saraceni. Početkom je 11. stoljeća otok postao dio Republike Pise. Kada je 1398. godine otok prodan viscontijskom Milanu, stekli su ga Appiani, gospodari Piombina čiji je posjed bio iduća dva stoljeća. Godine 1546. dio otoka predan je Cosimu I. Mediciju koji je utvrdio Portoferraio i nazvao ga Cosmopolis, a 1577. ostatak je otoka vraćen Appianijima. Godine 1603. španjolski je kralj Filip II. zauzeo Porto Azzurro i tu dao izgraditi dvije tvrđave. Godine je 1802. otok postao francuski posjed što je izazvalo gospodarski procvat. Nakon sporazuma u Fontainebleau, francuski je car Napoleon prognan na Elbu nakon prisilne abdikacije 1814., a u Portoferraio je stigao 3. svibnja 1814. Bilo mu je dopušteno zadržati osobnu stražu od 400 vojnika. Iako je službeno bio vladar Elbe, otok su nadzirale britanske mornaričke ophodnje. Za vrijeme boravka na otoku, Napoleon je proveo nekoliko gospodarskih i društvenih reformi kako bi poboljšao kvalitetu života otočana. Na otoku jer ostao 300 dana, a onda je pobjegao i vratio se u Francusku 26. veljače te je počela vladavina sto dana. Nakon poraza kod Waterlooa Napoleon je opet prognan, ali ovaj put na Svetu Helenu. Bečkim kongresom otok je dan Velikom vojvodstvu Toskane, a 1860. godine postao je dio ujedinjene Kraljevine Italije. Francuske snage iskrcale su se na otoku 17. lipnja 1944. oslobađajući otok od Nijemaca. Danas je otok poznat po vinu i turizmu. Zemljopis Površina je otoka 223 km², a dužina je obale oko 147 km. Otok je dugačak 29 km, a širok 18,5 km. Najviša je točka Monte Capanne (1018 m). Najveće je naselje na otoku Portoferraio. Sastoji se od osam općina koje su dio toskanske pokrajine Livorno. Općine su: Portoferraio, Campo nell'Elba, Capoliveri, Marciana, Marciana Marina, Porto Azzurro, Rio Marina i Rio nell'Elba. Na otoku živi oko 32 000 ljudi. Klima Mediteranska klima vlada svugdje na otoku, osim na Monte Capanne gdje su zime umjereno hladne. Padaline su najčešće u jeseni. Sljedeća tablica prikazuje vrijednosti zabilježene u Portoferraiju. Izvori Vanjske poveznice Otok Elba - Informacije o otoku Elbi. Elba Geology Arhivirana inačica izvorne stranice od 27. rujna 2007. (Wayback Machine) stranica o geologiji Elbe. Otok Elba na Google Maps Povijest otoka Elbe Arhivirana inačica izvorne stranice od 9. srpnja 2010. (Wayback Machine)
Elba (sziget)

Elba (latinul Ilva) sziget a Földközi-tengerben, az Olaszországhoz tartozó Toszkán-szigetek közül a legnagyobbik. Lakosainak száma meghaladja a 30 000 főt. Közigazgatási központja Portoferraio. Földrajz A harmadik legnagyobb olasz sziget Korzikától 49,9 km-re keletre, az Appennini-félszigettől nyugatra, a Tirrén-tengerben található. A szigetet a 12,5 km szélességű Piombino-tengerszoros választja el a szárazföldtől. Közelítőleg K-Ny irányban húzódik. Partvonala 147 km hosszú, területe 223,5 km². Felszínét egy kelet-nyugati irányú hegylánc uralja, mely ókori palákból és szerpentin kőzetből áll, de nyugati része harmadkori gránit. A hegylánc legmagasabb csúcsa az 1019 méter magas Monte Capanne. A sziget partjai meredeken futnak le a Tirrén-tengerre. Az éves átlaghőmérséklet 15,7 °C. Történelem Már az etruszkok lakták és egy vasércbányát műveltek a szigeten, melyben a termelést csak 1982-ben szüntették meg és a bányát bezárták. A 11. században Pisa birtokában volt. 1290-ben elvették a genovaiak, később egy spanyol Sora herceg hűbéri tulajdona lett. A sziget egy kis északi területe ekkor a Medici-család birtoka, akik a 16. században a toszkánai Szent István Lovagrendnek adományozták. 1736-ban a Nápolyi Királyság vette birtokba, míg 1801-ben Bonaparte Napóleon foglalta el, aki feloszlatta a lovagrendet. 1814-ben Napóleon kapta meg felségjogokkal, és a hatalomból való kényszerű távozása után a szigeten tartózkodott 1814. május 4-étől 1815. február 26-áig. A szigetet a bécsi kongresszus határozata alapján 1816-ban a Toszkánai Nagyhercegséghez csatolták. 1860-tól az egységes Olaszország része lett. A második világháborúban a sziget felszabadítására érkező francia csapatok 1944. június 17-én értek partot. Közigazgatás A sziget nyolc községre van felosztva. Gazdasága Már a római korban fontos vasércbányászati helyszín. Lakói közül többen tintahal-halászattal foglalkoztak. A sziget keleti, alacsonyabban fekvő részén füge-, mandula- és olajfa-ültetvények vannak, valamint szőlőskerteket művelnek. Jelentős az idegenforgalom, melynek főbb üdülőhelyei: Procchio, Marciana és Marina di Campo. Megközelíthető a szárazföldről komppal, Piombinóból. Úthálózata mintegy 120 km hosszban van kiépítve. Rendszeres hajójárat köti össze Livorno, Genova és Bastia városok kikötőivel. La Pila városka mellett (a sziget közepén) van a Marina di Campo repülőtér. A szigeten több mint 8000 szállodai férőhely, 2300 bérelhető rezidencia és 10 000 kempinghely van. Látnivalók Turistáknak szervezett kirándulások kisvasúttal Archeológiai múzeum Portoferraióban Geológiai tanösvények Több ásványtani múzeum Bányászati múzeum (olaszul Piccola Miniera) Porto Azzurróban. A sziget bányászatának történelmét mutatja be, s ezenkívül ásványgyűjteménnyel is rendelkezik. Napóleon rezidenciája Portoferraióban A főszezonban több kulturális programot és fesztivált szerveznek. Jegyzetek További információk Online turisztikai információk Elba szigetéről Komppal Elba szigetére Archiválva 2011. július 22-i dátummal a Wayback Machine-ben
Elba

Elba (wł. Isola d'Elba) – trzecia co do wielkości włoska wyspa, położona na Morzu Tyrreńskim, między Półwyspem Apenińskim a Korsyką. Największa z Archipelagu Wysp Toskańskich. Jest zamieszkana przez 31 592 mieszkańców (dane z 2019). Wyspa ma starszą historię od starożytnego Rzymu. Należała do Etrusków, Kartagińczyków, Rzymian. Po X wieku władała nią Piza, Piombino (w XVI w. niezależne państwo), Florencja, Hiszpania, Królestwo Neapolu, Królestwo Etrurii, od początku XIX wieku Francja. Już w VI wieku p.n.e. na wschodnim wybrzeżu (obecna miejscowość Cape Colomita) wydobywano rudę żelaza (kopalnię tę zamknięto dopiero w 1984). 3 maja 1814 na Elbę zesłany został Napoleon Bonaparte, który przebywał na wyspie do lutego 1815 wraz z resztkami swoich oddziałów – 600 żołnierzami Gwardii Cesarskiej (w jej skład wchodziły batalion grenadierów i szwadron polskich lansjerów). Oddziały te stały się zalążkiem nowej armii napoleońskiej. W czasie swojego pobytu Napoleon fundował nowe budowle, drogi i wodociągi, zmienił flagę i zreformował miejscowe podatki, zostawiając po sobie opinię dobrego gospodarza. Elba jest częścią prowincji Livorno w regionie toskańskim, podzielona na osiem gmin: Portoferraio, Campo nell’Elba, Capoliveri, Marciana (najstarsza miejscowość na wyspie, z ruinami dawnego grodu), Marciana Marina, Porto Azzurro, Rio Marina i Rio nell’Elba. Od portu Piombino we Włoszech oddziela ją cieśnina o tej samej nazwie, o szerokości 12 km. Wyspa ma 223 km² (długość: 29 km, szerokość: 18 km). Najwyższy szczyt to Monte Capanne (1019 m n.p.m.; kolejka gondolowa). Galeria Przypisy Linki zewnętrzne Strona oficjalna turystyki na Elbie Strona oficjalna turystyki na Elbie
Ilha de Elba

Elba (em latim Ilva e em italiano Isola d'Elba) é uma ilha na Toscana, Itália, que dista 20 km da costa da península itálica. É a maior ilha do Arquipélago Toscano e a terceira maior ilha italiana. Conta com cerca de 30 000 habitantes, número que aumenta no verão, devido ao turismo. A ilha abrigou Napoleão Bonaparte em seu exílio em 1814, após a fracassada invasão da Rússia, mas a história de Elba remonta ao período pré-romano, quando foi colonizada por lígures e, em seguida, por etruscos. A ilha possui um pequeno aeroporto em Marina, mas a maioria dos turistas chega de trem até a cidade de Piombino, na estação Piombino Marittima, onde pega um traghetto (navio) até um dos três principais portos, localizados em Portoferraio, Rio Marina e Porto Azzurro. Elba ocupa ainda o 5º lugar entre as ilhas italianas, na edição 2013 do afamado traveller’s choice. A ilha é dividida em oito comunes italianos: a capital Portoferraio, Campo nell'Elba, Capoliveri, Marciana, Marciana Marina, Porto Azzurro, Rio Marina e Rio nell'Elba. Referências Ligações externas «Site para informações sobre a Ilha de Elba» «Sobre Ferries para a Ilha de Elba»
Elba

Elba este o insulă în Marea Mediterană, aparținând regiunii Toscana, Italia, la circa 20 km de coasta Grosseto. Este cea mai mare insulă din Arhipelagul Toscanei și a treia ca mărime dintre insulele italiene. Insula Elba și alte insule din Arhipelagul Toscanei (Pianosa, Capraia, Montecristo, Giglio și Giannutri) sunt protejate în Parcul Național al Arhipelagului Toscanei. Istoric Pe această insulă a fost exilat Napoleon între 4 mai 1814 și 1 martie 1815.
Elba

Elba (latinsko Ilva) je italijanski otok v Sredozemskem morju. Geografija Elba je od toskanskega obalnega mesta Grosseto (42° 44′ N 10° 22′ E) oddaljena 20 km. S površino 223 km² je tretji največji otok v Italiji. Elba je gorat otok, njegov najvišji vrh Monte Campanne doseže 1019 mnm, z zelo razčlenjeno obalo, številnimi zalivi in prijetnim podnebjem. Prebivalstvo Na otoku živi okoli 32.000 prebivalcev. (31.572 popis leta 2009) Gospodarstvo Poleg turizma se prebivalci otoka ukvarjajo še z ribolovom, vinogradništvom - (sloveče vino Aleatico), pridelavo oljčnega olja in sadja. Na otoku so tudi najdišča železove, svinčeve in žveplove rude, ki pa so večinoma izčrpana, otok slovi tudi po svojih mineralih. Zgodovina Za Rimljani so se otoka v 7. stoletju polastili Langobardi. V srednjem veku od leta 926 do 1399 je otok pripadal pomorski republiki Pisi. Kasneje so bili lastniki otoka še Firence, Španija od 1596 do 1709, Neapelj, Francija od 1802 do 1814, Velika vojvodina Toskana, od 1860 dalje pa spada pod Italijo. Od 3. maja 1814 do 26. februarja 1815 je bila Elba po sklepu dunajskega kongresa Napoleonova kneževina. Upravna delitev Otok je razdeljen na osem občin: Portoferraio (glavna) Campo nell'Elba Capoliveri Marciana Marciana Marina Porto Azzurro Rio Marina Rio nell'Elba Sklici Zunanje povezave Isola d'Elba Podatki o otoku (italijansko)
Елба (острво)

Елба (лат. Ilva) је италијанско острво у Тиренском мору. Припада регији Тоскани и округу Ливорно, а налази се 20 км од обале. То је највеће острво у Тосканском архипелагу и треће по величини италијанско острво после Сицилије и Сардиније. Заједно с осталим острвима у том архипелагу део је НП Тоскански архипелаг Parco nazionale Arcipelago Toscano. Око 50 км западно од острва налази се француско острво Корзика. Површина острва је 224 км². а дужина обале је око 147 км. Дуго је 29 км, а широко 18,5 км. Има разуђену обалу и доста је брдовито. Највиши врх је Монте Капане висок 1019 метара. Покривен је макијом, маслинама, воћњацима и виноградима. У источном делу острва има железне руде, а у мањим количинама цинкове руде, мермера и сумпора. У привреди острва све већу важност добија туризам. Медитеранска клима влада свуда на острву, осим на Монте Капану где су зиме умерено хладне. Падавине су најчешће у јесен. Острво се састоји од осам општина које су део тосканске покрајине Ливорно. Највеће насеље на острву је Портоферајо. Историја Острво је припадало Етрурцима и Сиракужанима у 5. веку п. н. е, Римљанима, Лангобардима у 7. веку, Пизи, Ђенови од 11. до 14. века, принчевима од Пиомбина (од 1399), Шпанији (од краја 16. века, а Французима 1799. Овде је након абдикације 1814. године био прогнан Наполеон I до краја фебруара 1815, када се вратио у Француску. Бечким конгресом острво је дато Великом војводству Тоскане, а 1860. године, постао је део уједињене Краљевине Италије. Француске снаге искрцале су се на острво 17. јуна 1944, ослобађајући га од Немаца. Спољашње везе Острво Елба - Информацији о острву Елби. „Elba Geology”. Архивирано из оригинала 27. 09. 2007. г. Приступљено 12. 07. 2008. Геологија Елбе. Острво Алба na Google Maps