NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kalabrien

Kalabrien (italienska: Calabria) är en region i södra Italien, och utgör den italienska halvöns "fotblad". Huvudort är Catanzaro, medan Reggio di Calabria är den största staden. Andra viktigare städer är Cosenza, Lamezia Terme och Crotone. Regionen har 1,83 miljoner invånare (2025), på en yta av 15 219 km². Kalabrien gränsar till Basilicata i norr, Sicilien i sydväst, Tyrrenska havet i väster och Joniska havet i öster. Geografi Kalabrien är en smal halvö som sträcker sig tre hundra kilometer ut i Medelhavet. Den utgör tån på Italiens "stövel" mellan Tyrrenska havet i väster och Joniska havet med Tarantobukten i öster. Den är skild från Sicilien av Messinasundet; den smalaste punkten är mellan Capo Peloro på Sicilien och Punta Pezzo i Kalabrien, som mäter 3,2 kilometer. Kalabrien är en bergig region. Det finns tre bergskedjor: Pollino, Sila och Aspromonte. Alla tre är unika vad gäller flora och fauna. Stora delar av Kalabriens lägre terräng har brukats i hundratals år. Regionen är indelad i fem provinser: Catanzaro Cosenza Crotone Reggio Calabria Vibo Valentia Historia I Grotta del Romito hittades hällristningar från 13 000 före Kristus. Under början av 500-talet f.Kr. förekommer strider mellan städerna Crotone och den grekiska kolonin Sybaris. Under 200-talet f.Kr. äger slag rum som ingår i Andra puniska kriget. Regionen erövras av den bysantinska generalen Belisarius året 536. Sedan försöker langobarder få makten. Under tidiga 1000-talet når normanderna fram. Robert Guiscard blir hertig av Apulien och Kalabrien. Hans bror Roger I av Sicilien blir 1071 även kung av Sicilien. Några generationer senare blir kejsare Henrik VI genom giftermål med Constance av Sicilien även kung av Sicilien. Kalabriens kultur blomstrar under denna tid. Efter slaget vid Benevento förvaltas Syditalien under mitten av 1200-talet av en gren av huset Anjou. Export Kalabrien är känd för sin produktion av lakrits. Kalabrisk lakritsrot anses vara världens bästa. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Kalabrien.﻿ Officiell webbplats
Museum Ladin

Das Museum Ladin ist eine Einrichtung mit zwei Standorten im Südtiroler Gadertal, die sich thematisch mit Ladinien und den Ladinern befassen. Der Sitz auf Schloss Thurn (ladinisch Ćiastel de Tor) in St. Martin ist mehr kulturgeschichtlich ausgerichtet, der Sitz in St. Kassian in erster Linie naturwissenschaftlich. Inhaltliches Profil Das Museum deckt ein breites Spektrum verschiedener Themen ab. Gezeigt werden archäologische Fundstücke aus Ladinien. Weitere historische Schwerpunkte sind die Herrschaftsrechte in den Dolomitentälern und die moderne Tourismusgeschichte. Die Besucher werden auch über die ladinische Sprache informiert. Volkskundliche Aspekte werden anhand des lokalen Kunsthandwerks behandelt. Teile der Ausstellung beschäftigen sich mit Geologie und zeigen Fossilien. Geschichte und Organisation 1996 erwarb das Land Südtirol Schloss Thurn (Standort: ) um ein „ladinisches“ Museum einzurichten. Die Eröffnung erfolgte im Jahr 2001, seit 2003 gehört es zu den Südtiroler Landesmuseen. Im Jahr 2011 wurde neben dem Museum Ladin Ćiastel de Tor der zweite Sitz eröffnet, das Museum Ladin Ursus ladinicus in St. Kassian in der Gemeinde Abtei (Standort: ). Es zeigt vornehmlich geologische Exponate und Fossilien, darunter die in einer Höhle beim Piz Cunturines gefundenen fossilen Knochen eines Bären, der entweder einer Unterart des Höhlenbären angehörte oder als Ursus ladinicus eine eigene Art war. Literatur Museum Ladin – Ćiastel de Tor: Kurzführer. Museum Ladin, St. Martin in Thurn 2002. Museum Ladin – Ursus ladinicus: Kurzführer. Museum Ladin, St. Kassian 2012, ISBN 978-88-89255-35-3 Weblinks Website des Museum Ladin
Isola del Garda

Die Isola del Garda (deutsch Gardainsel) oder Isola di Garda ist die größte Insel im Gardasee. Geographie Die Insel liegt wenige hundert Meter vor dem Cap San Fermo, das den Golf von San Felice del Benaco abschließt, zwischen Salò und San Felice del Benaco. Sie erreicht eine Höhe von 88 Metern. Das sind 23 Meter über dem Seespiegel. Nach der Volkszählung von 2001 hatte die Insel 10 Einwohner. Geschichte Für die Römer war die Insel ein locus deliciarum (lat. Ort der Vergnügungen), mit Landhäusern und Tempeln, wie man aus Inschriften und Resten ersehen kann. Im 8. Jahrhundert war sie im Besitz der Grafschaft von Garda, woher sie ihren Namen hat. 879 kam sie mit Carlomanno an das Kloster San Zenon von Verona. Franz von Assisi erwarb einen Teil der Insel und gründete 1221 eine Einsiedelei. Die Insel wurde nun „Insel der Mönche“ genannt. Diese Mönche brachten einige Pflanzenkulturen an den See, unter anderem die Zitronen. 1442 weilte hier Bernhardin von Siena, der die Einsiedelei in ein Kloster umwandelte. Durch Francesco Lecchi, Licheto genannt, wurde das Kloster im 16. Jahrhundert als Studienzentrum für theologische Studien bekannt. 1798 wurde das Kloster aufgehoben und 1817 vom patriotischen Grafen Luigi Lechi in eine Villa umgebaut. 1860 kam die Insel an die italienische Regierung, die sie wiederum an den Baron Scotti verkaufte. Nach diversen Besitzerwechseln kam sie schließlich an das Haus Borghese. Prinz Scipio baute die frühere Villa in einen Palast im venezianischen Stil um (1894–1901), den man heute noch erkennen kann. Architekt war Luigi Rovelli. Heute ist die Insel im Besitz der Familie der Grafen Cavazza, die dort auch ihren Wohnsitz hat. Von April bis Oktober werden auf der Insel Führungen, auch in Verbindung mit Konzerten, veranstaltet. Einzelnachweise Weblinks Internetpräsenz der Isola del Garda (italienisch/englisch/deutsch)
Isola del Garda

Isola del Garda jest jedną z wysp na jeziorze Garda we Włoszech. Wyspa jest długa na 900 metrów, szeroka na 125 metrów i wysoka na 23 ponad taflę jeziora, czyli ok. 88 metrów nad poziom morza. Jest oddalona zaledwie kilkaset metrów od półwyspu Cap San Fermo, od którego oderwała się w wyniku trzęsienia ziemi. Centralną część zajmuje pałac Borghese zamieszkany obecnie przez rodzinę Cavazza, która mieszka tu wraz z personelem. Historia Wyspa znana była w czasach rzymskich. W 879 władca Bawarii i król Włoch Karloman podarował ją mnichom z klasztoru św. Zenona w Weronie. W XIII wieku przybył na wyspę św. Franciszek z Asyżu, który w 1221 założył tu klasztor. Mnisi franciszkańscy sprowadzili wiele roślin uprawnych m.in. cytryny i oliwki. Wraz z przybyciem św. Bernardyna ze Sieny w 1429 stary klasztor został odnowiony i rozbudowany. W 1470 ojciec Francesco Licheto założył tu słynną szkołę filozoficzno-teologiczną. Kolejne wieki przyniosły upadek znaczenia klasztoru, aż w 1778 został on całkowicie zlikwidowany. W roku 1870 wyspę nabyli książę Gaetano de Ferrari z Genui z żoną, rosyjską arcyksiężną Marią Annenkoff. W tym okresie założono ogród tarasowy i sprowadzono wiele egzotycznych roślin. W latach 1890–1903 architekt Luigi Rovelli zbudował willę w stylu neogotycko-weneckim. Posiadłość odziedziczyła córka Anna Maria, która wyszła za księcia Scipione Borghese. Isola del Garda pozostała w rękach rodziny Borghese do 1927, następnie odziedziczyła go córka Livia, która wyszła za hrabiego Alessandro Cavazza z Bolonii. Wyspa obecnie Wyspa jest obecnie prywatną własnością rodziny Cavazza i jest udostępniona dla zwiedzających. Turyści mogą na nią dotrzeć dzięki połączeniom promowym z Salò, Barbarano, Portese, Gardone Riviera, Bardolino i Garda połączonych z oprowadzaniem po wyspie i pałacu w języku włoskim, angielskim i niemieckim. Galeria Bibliografia Isola del Garda. isoladelgarda.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2012-01-02)].
Гарда (остров)

Гарда (итал. Isola di Garda; также Изола-Боргезе — Isola Borghese) — самый большой остров на итальянском озере Гарда. Расположен в 200 метрах от мыса Сан-Фермо (Capo San Fermo), который отделяет залив Сало́ от бухты Смеральдо. Размеры острова Гарда достигают километра в длину и в среднем 600 метров в ширину. К югу от острова расположена гряда рифов и отмелей, которая завершается островком Сан-Бьяджо (San Biagio), известного как «остров кроликов». В административном плане остров Гарда подчиняется коммуне Сан-Феличе-дель-Бенако. История На Гарде были поселения ещё со времён Древнего Рима, когда остров был известен как Insula Cranie. Остров был заброшен на закате Римской империи и долгое время служил прибежищем пиратов. В 879 году остров был упомянут в декрете баварского короля Карломана, фиксирующего передачу острова во владение веронскому аббатству Сан-Дзено. Следующее упоминание об острове встречается в документе 1180 года, свидетельствующем о передаче императором Фридрихом Барбароссой феода во владение предкам Биемино да Манерба. В 1220 году Франциск Ассизский посетил Гарду и так вдохновился идеей создания здесь монастыря, что ему удалось уговорить владельца острова Биемино да Манерба передать монахам северную скалистую часть острова, чтобы основать там небольшой скит. В 1227 году остров посетил Антоний Падуанский, а в 1304 году здесь, согласно легенде, побывал Данте Алигьери, который упомянул Гарду в «Божественной комедии»: В 1429 году Бернардин Сиенский преобразовал существовавший на острове скит в настоящий монастырь, лично приняв участие в проектировании церкви, внутреннего двора, келий и садов. После этого остров стал важным церковным центром, однако с XVI века религиозная жизнь острова пришла в упадок, а в 1798 году Наполеон Бонапарт приказал закрыть монастырь. С 2002 года остров открыт для посещения туристами. Ссылки Официальный сайт острова (англ.) (итал.) (нем.)
Гарда (острів)

Гарда (італ. isola di Garda; також Ізола-Боргезе — isola Borghese) — найбільший острів на озері Гарда, найбільшому озері Італії. Розташований за 200 метрів від мису Сан-Фермо (Capo San Fermo), котрий відділяє затоку Сало́ від бухти Смеральдо. Розміри острова Гарда сягають кілометра завдовжки і в середньому 600 метрів завширшки. На південь від острова розташовані рифи і мілини, котрі завершуються острівцем Сан-Б'яджо (San Biagio), відомим як «острів кроликів». Адміністративно острів Гарда підпорядковується комуні Сан-Феліче-дель-Бенако. Історія На Гарді були поселення ще з часів Давнього Риму, коли острів був відомий як Insula Cranie. Острів був занедбаний після занепаду Римської імперії і довгий час служив прихистком піратів. У 879 році острів був згаданий у декреті баварського короля Карломана, котрий зафіксував передачу острова до володінь веронського абатства Сан-Дзено. Наступка згадка про острів зустрічається в документі 1180 року, котрий засвідчив передачу імператором Фрідріхом Барбароссою феода у володіння нащадкам Бієміно да Манерба. У 1220 році Франциск Ассізький відвідав Гарду і так захопився ідеєю створення тут монастиря, що йому вдалося умовити власника острова Бієміно да Манерба передати монахам північну скелясту частину острова, щоб заснувати там невеликий скит. У 1227 році острів відвідав Антоній Падуанський, а в 1304 році тут, згідно легенді, побував Данте Аліг'єри, котрий згадав Гарду в «Божественній комедії»: У 1429 році Бернардин Сієнський перетворив скит у справжній монастир, особисто взявши участь у проектуванні церкви, внутрішнього двора, келій і садів. Після цього острів став важливим церковним центром, однак із XVI століття релігійне життя острова прийшло в занепад, а в 1778 році Наполеон Бонапарт наказав закрити монастир. З 2002 року острів відкритий для відвідання туристами. Посилання www.isoladelgarda.com — офіційний сайт острова (англ.) (італ.) (нім.)
Volto Santo szentély (Nápoly)

A Casa del Volto Santo nápolyi szentély (Via Ponti Rossi). Egyike a legújabb és leglátogatottabb egyházi épületeknek a városban. Tartozik hozzá egy árvaház és egy gyerekkórház. Források http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm
Sardinien

Sardinien (italiensk: Sardegna) er en italiensk ø og region syd for Korsika. Øen er den næststørste i Middelhavet, og dens hovedby er Cagliari. Øen har et areal på 23.949 km2 og et indbyggertal på 1.628.384 (2020) indbyggere. Historie Tidlig historie Fra forhistorien findes de mange tusinde stentårne nuraghe-kulturen har efterladt på øen. De første spor af civilisation på Sardinien er ozieri-kulturen fra ca. 3300 f.Kr. Senere har Sardinien været invaderet af fønikerne, Kartago, Romerriget, Genova og Pisa (på vegne af pavestolen i Rom), Spanien og til sidst Italien. Kongeriget Sardinien (1164-1861 ) Kongeriget Sardinien blev oprettet i 1164. Fra 1720 bestod landet både af øen Sardinien og af Nordvestitalien (Savoyen). I 1796 fordrev franske tropper kongen fra fastlandet. Frem til 1814 bestod kongeriget derfor kun af øen Sardinien. I 1814-1815 får Sardinien sine områder på fastlandet tilbage – endda i udvidet form. Nordvestitalien var kongerigets vigtigste del, mens øen Sardinien kun var en beskeden del af riget. Da Italien blev samlet til et land i 1861, blev kongen af Sardinien konge af hele Italien. Geografi Sardinien er kendt for sine smukke badestrande og mange flotte og farverige dykkersteder hvor man bl.a. kan se dyr som muræner, blæksprutter og mange andre. På øen findes endvidere enkelte spektakulære grotter, herunder Neptuns Grotte. I bjergmassivet Gennargentu på den centrale del af øen ligger Sardiniens højeste bjerg Punta La Marmora (sardisk: Perdas Caprias) på 1.834 meter. Provinser Oprindeligt havde øen fire provinser, men siden 2025 er der 8: Cagliari Nuoro Oristano Sassari Turisme Sardinien bliver mest besøgt af italienere og tyskere. Sardinien er først blevet opdaget af andre europæere i de seneste par år. Referencer Eksterne henvisninger
Roncovalgrande Hydroelectric Plant

The Roncovalgrande Hydroelectric Plant, also known as the Delio Hydroelectric Plant, is located 3 kilometres (1.9 mi) north of Maccagno in the Province of Varese, Lombardy, Italy. Using the pumped-storage hydroelectric method, the power plant has an installed capacity of 1,016 megawatts (1,362,000 hp). The power plant was complete in 1971 and the last generator operational in 1973. During construction, the upper reservoir, Lago Delio, was expanded in capacity with two gravity dams; a northern and southern, 28.5 metres (94 ft) and 36 metres (118 ft) in height, respectively. The lower reservoir, Lago Maggiore, already existed. The power plant itself is located underground in between Delio and Maggiore. To produce electricity, water is released from the upper reservoir to the power plant via two 1,100 metres (3,600 ft) long penstocks. At the power plant, eight four-stage Pelton turbine-generators generate electricity. Power generation occurs during periods of high energy demand and when energy demand is low, pumping usually occurs. The pumps are on the same shaft as the Pelton turbines and send water from the lower to the upper reservoir to serve as stored energy. Later on, this water will be sent back down to the power station and the process will repeat. The difference in elevation between the upper and lower reservoirs affords a hydraulic head of 736.25 m (2,416 ft) and Lago Delio has a usable storage capacity of 10,000,000 cubic metres (8,100 acre⋅ft). See also Hydroelectricity in Italy List of pumped-storage hydroelectric power stations References
Centrale idroelettrica di Roncovalgrande

La centrale di Roncovalgrande è una centrale idroelettrica ad accumulo situata in provincia di Varese. Geografia La centrale sfrutta il dislivello di oltre 700 m fra il lago Delio (di origine glaciale) e il lago Maggiore, ed è situata nel comune di Maccagno nei pressi del confine italo-svizzero. È raggiungibile da Maccagno tramite la strada provinciale 5. Storia Un primo sbarramento sul lago fu realizzato nel 1911. Sulla base di questi lavori furono poi realizzati negli anni sessanta due nuovi sbarramenti che innalzarono ulteriormente il livello del lago, incrementandone la volumetria. L'invaso così creato è utilizzato per la produzione di energia elettrica tramite la centrale idroelettrica posta in località Roncovalgrande. Nella centrale sono installati 8 gruppi ternari ad asse verticale (costituiti da turbina-alternatore-pompa) ed è una delle centrali idroelettriche più grandi d'Europa per potenza installata (circa 1.000 MW). A tutt'oggi è ancora considerata un fiore all'occhiello dell'ingegneria italiana, essendo realizzata interamente in una caverna artificiale scavata nella montagna e raggiungibile attraverso un apposito tunnel di accesso. La centrale è accessibile al pubblico, previo accordo con la pro loco di Maccagno, ed è visitata ogni anno da centinaia di studenti provenienti da tutti gli istituti della Lombardia e del vicino Piemonte, oltre a tecnici ed ingegneri provenienti anche dall'estero. L'impianto Il bacino ha la capacità di quasi 10 milioni di metri cubi d'acqua che, considerato il dislivello con la centrale sottostante, corrispondono a quasi 17 milioni di kWh. Essendo una centrale ad accumulo, durante le ore notturne e festive (quando è bassa la domanda di energia elettrica e pertanto basso il valore economico del kWh), l'impianto usa i gruppi ternari come pompe, accumulando nel superiore lago Delio le acque prelevate dal lago Maggiore, mentre durante le ore di maggior richiesta di energia (e maggior valore del kWh), i gruppi funzionano in generazione, grazie all'acqua del Delio che viene convogliata da due condotte forzate sulle 8 turbine Pelton della centrale, scaricandosi poi nel lago Maggiore.
ГАЕС Ронкавалгранде

ГАЕС Ронкавалгранде (італ. Centrale idroelettrica di Roncovalgrande) — гідроелектростанція на півночі Італії. Розташована в межах гірського хребта Лугано Передальпи, на східному березі озера Маджоре (середня течія Тічино, яка є лівою притокою По та через останню належить до басейну Адріатичного моря). На початку 1910-х років на північному заході Лугано Передальпи спорудили гідровузол із двох електростанцій ГЕС Макканьо (італ. Centrale di Maccagno), який живився від водосховища Деліо об'ємом 5 млн м3, створеного на основі природної водойми. Наприкінці 1960-х, на тлі зростання потреб у балансуючих потужностях, вирішили використати цю водойму для потужної гідроакумулюючої станції. Верхню станцію Макканьо вивели з експлуатації, а об'єм озера Деліо збільшили до 10 млн м3. Для цього наростили наявну гравітаційну греблю (тепер вона має висоту 36 метрів та довжину 158 метрів) та доповнили її другою з висотою 28 метрів та довжиною 415 метрів. Це дало змогу запасати еквівалент 17 млн кВт·год електроенергії, заповнюючи утворену водойму з озера Маджоре. Від Деліо вода подається по тунелю довжиною 0,6 км та діаметром 6,2 метра, який після верхнього балансуючого резервуару переходить у два водогони довжиною по 1,1 км та діаметром від 4,3 до 3,6 метра. Вони подають ресурс до підземного машинного залу розміром 196х18 метрів та висотою 59 метрів. У залі встановлено вісім гідроагрегатів у складі турбіни типу Пелтон, мотор-генератора та насоса. Загальна потужність ГАЕС у турбінному режимі становить 1040 МВт, в насосному — 784 МВт. З нижнім резервуаром гідроагрегати сполучені через два тунелі довжиною по 180 метрів. Станція працює з напором 736 метрів та виробляє майже 1 млрд кВт·год електроенергії на рік. Зв'язок з енергосистемою відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 380 кВ. Існували також плани зведення ще однієї черги, яка б довела потужність станції до 2 ГВт, проте станом на середину 2010-х років вони залишались нереалізованими. Примітки
Sant'Ignazio

De kerk van Sant'Ignazio di Loyola in Campo Marzio (kortweg: de Sant’Ignazio) in de wijk Campus Martius te Rome is een van de belangrijkste barokkerken van Rome. Ze hoort bij het Collegio Romano, een van de gebouwen van de Pontificia Università Gregoriana. Onder meer Sint-Jan Berchmans ligt in de kerk begraven. Geschiedenis De Sant’Ignazio werd gebouwd vanaf 1626, op de plek waar vanaf 1566 een andere kerk stond, de SS. Annunziata. Deze kerk bleek te klein voor het aantal studenten aan het Collegio Romano, en werd op last van Paus Gregorius XV afgebroken om plaats te maken voor een grotere kerk. De nieuwe kerk werd vernoemd naar de in 1622 heilig verklaarde Ignatius van Loyola, stichter van de Jezuïeten. Architecten waren o.a. Orazio Grassi en Carlo Maderno. Exterieur van de kerk De gevel van de kerk is gebouwd in travertijn, een in Rome veelgebruikte steensoort. De gevel van de kerk van Il Gesù, de nabijgelegen hoofdkerk van de Jezuïeten, stond model voor de gevel van de Sant'Ignazio. Het plein waaraan de Sant’Ignazio gelegen is, kent een intiem karakter, en bevat verder ook vele andere gevels uit de barok. Interieur van de kerk De Sant’Ignazio is een eenbeukige kerk met zijkapellen. Het interieur ademt barokke sfeer uit, en staat ook bekend vanwege de uitstekende akoestiek. In de kerk worden dan ook veel concerten gegeven. Een bijzonderheid is dat de koepel, oorspronkelijk wel voor deze kerk bedacht, ontbreekt. Door ingenieus schilderwerk van het plafond met een sterk effect van trompe-l'oeil lijkt het echter alsof er wél een koepel aanwezig is, een fraai voorbeeld van schijnarchitectuur. Wie van achter uit de kerk naar voren loopt en omhoog kijkt, ziet als het ware de zuilen van de koepel zich verlengen. Op een bepaald punt in de kerk lijkt het alsof er daadwerkelijk een koepel boven het hoofdaltaar is, terwijl het plafond toch echt tonvormig is. In de voorlaatste zijkapel aan de linkerkant is het graf van Sint-Jan Berchmans. Plafondschildering Vóór de pseudo-koepel is het plafond van de kerk beschilderd met een enorme afbeelding van de “Triomf van Ignatius”. Deze schildering in fresco-techniek werd in 1685 gemaakt door Andrea Pozzo. Ook hier werd met trompe-l'oeil gewerkt. Titeldiakonie In 1991 werd de kerk als titeldiakonie ingesteld. Titularissen 1991-1999: Paolo Dezza 2001-2015: Roberto Tucci (2011-2015 pro hac vice titelkerk) 2018-heden: Luis Ladaria Ferrer Referentie Giovanni Sale, The Jesuits and the arts, 1540-1773, John W. O'Malley en Gauvin Alexander (vert.) (2005; oorspronkelijke uitgave 2003) Tweede deel van Twee grote jezuïetenkerken in Rome (Nederlandstalige youtube-film van 8'09").
Biserica Sant'Ignazio din Roma

Sant'Ignazio din Roma (în italiană Chiesa di Sant'Ignazio) este un monument istoric și de arhitectură, principala biserică a iezuiților din Roma, alături de Il Gesù. Edificiul, ridicat în anul 1626 după planurile arhitectului și matematicianului Orazio Grassi, se găsește la o distanță de 250 de metri de Panteonul din Roma. Biserica formează corp comun cu Palazzo del Collegio Romano, primul sediu al Universității Pontificale Gregoriene. În această biserică se află mormântul papei Grigore al XV-lea, cel care l-a declarat pe Ignațiu de Loyola ca sfânt. Fresca tavanului bisericii a fost realizată de pictorul și arhitectul Andrea Pozzo.