Teatro Malibran

Teatro Malibran je benátské divadlo založené roku 1678. Během své existence vystřídalo několik jmen. Otevřeno bylo jako Teatro San Giovanni Grisostomo (nebo Crisostomo) podle nedalekého kostela. Od roku 1797 bylo známo jako Teatro Civico. V roce 1834 změnilo nakrátko jméno na Teatro Emeronitto, ale hned od následujícího roku se na počest slavné zpěvačky Marie Malibran, která finančně podpořila obnovu divadla, nese název Teatro Malibran. Historie Teatro San Giovanni Grisostomo postavil architekt Tommaso Bezzi pro rodinu Grimani. Otevřeno bylo během karnevalu roku 1678 operou Carla Pallavicina Vespasiano. Záhy bylo známo jako „největší, nejkrásnější a nejbohatší divadlo ve městě“. Pověst divadla přitahovala i vynikající umělce. V divadle byly uváděny opery Carla Francesca Pollarola, Alessandra Scarlattiho i Georga Friedricha Händela a účinkovali pěvci jako Margherita Durastanti a kastrát Farinelli. Počínaje rokem 1730 začal význam divadla pomalu klesat, i když se mu podařilo udržet svou pozici v čele benátských divadel až do poloviny osmnáctého století. Od roku 1737 byla v divadle uváděna také činoherní představení. Mezi nimi zejména komedie Carla Goldoniho. Po roce 1751 operní představení z divadla téměř vymizela. Provoz divadla se podařilo udržet i po pádu Benátské republiky a následné francouzské okupaci. V roce 1819 se stal, vedle města, podílníkem divadla Giovani Gallo, který divadlo zrekonstruoval. Divadlo bylo znovuotevřeno operou Gioacchina Rossiniho Straka zlodějka (La gazza ladra). Situace divadla se dále zhoršovala, jediným vlastníkem se stal Giovanni Gallo. Pokračoval v rekonstrukci a divadlu dal nové jméno: Teatro Emeronitto (Divadlo dne a noci). Pod tímto jménem zahájilo divadlo provoz operou Nápoj lásky od Gaetana Donizettiho. 8. dubna 1835 přijela slavná zpěvačka Maria Malibran zpívat hlavní roli v představení opery Vincenze Belliniho La sonnambula (Náměsíčná) odmítla honorář a požádala, aby finanční prostředky byly věnovány na zlepšení podmínek divadla. Na její počest od té doby nese divadlo název Teatro Malibran. Poslední rekonstrukce divadla proběhla na konci 20. století. Obnovené divadlo bylo otevřeno 23. května 2001 za účasti prezidenta republiky Carla Azeglia Ciampi koncertem z děl Giuseppe Verdiho, Vincenze Belliniho a Richard Wagnera. Dnes divadlo Malibran provozuje Nadace Teatro La Fenice a hostí operní, koncertní a taneční vystoupení a bienále. Operní premiéry v 17. a 18. století Vespasiano (Carlo Pallavicino), 1678 Nerone (Carlo Pallavicino), 1679 Il ratto delle Sabine (Pietro Simone Agostini), 1680 Antioco il grande (Giovanni Legrenzi), 1681 Creso (Giovanni Legrenzi), 1681 Flavio Cuniberto (Gian Domenico Partenio), 1681 Carlo re d'Italia (Carlo Pallavicino), 1682 Flavio Cuniberto (Domenico Gabrielli), 1682 Il re infante (Carlo Pallavicino), 1683 Licinio imperatore (Carlo Pallavicino), 1683 Ricimero re de' Vandali (Carlo Pallavicino), 1684 Massimo Puppieno (Carlo Pallavicino), 1685 Penelope la casta (Carlo Pallavicino), 1685 Amore inamorato (Carlo Pallavicino), 1686 Didone delirante (Carlo Pallavicino), 1686 L'amazone corsara, ovvero L'Alvida regina de' Goti, 1686 Elmiro re di Corinto (Carlo Pallavicino), 1686 La Gerusalemme liberata (Carlo Pallavicino), 1687 Carlo il Grande (Domenico Gabrielli), 1688 Orazio (G. F. Tosi), 1688 La pace fra Tolomeo e Seleuco (Carlo Francesco Pollarolo), 1691 Onorio in Roma (Carlo Francesco Pollarolo), 1692 L'Ibraim sultano (Carlo Francesco Pollarolo), 1692 La forza della virtù (Carlo Francesco Pollarolo), 1693 Ottone (Carlo Francesco Pollarolo), 1694 Irene (Carlo Francesco Pollarolo), 1694 Il pastore d'Anfriso (Carlo Francesco Pollarolo), 1695 La Rosimonda (Carlo Francesco Pollarolo), 1695 Ercole in cielo (Carlo Francesco Pollarolo), 1696 Amor e dovere (Carlo Francesco Pollarolo), 1696 Marzio Coriolano (Carlo Francesco Pollarolo), 1698 Il Faramondo (Carlo Francesco Pollarolo), 1698 Il repudio d'Ottavia (Carlo Francesco Pollarolo), 1699 Lucio Vero (Carlo Francesco Pollarolo), 1699 Il colore fa' la regina (Carlo Francesco Pollarolo), 1700 Il delirio comune per l'incostanza dei genii (Carlo Francesco Pollarolo), 1700 Catone Uticenze (Carlo Francesco Pollarolo), 1701 L'odio e l'amore (Carlo Francesco Pollarolo), 1702 Venceslao (Carlo Francesco Pollarolo), 1703 La fortuna per dote (Carlo Francesco Pollarolo), 1704 Il giorno di notte (Carlo Francesco Pollarolo), 1704 Il Dafni (Carlo Francesco Pollarolo), 1705 Filippo, re della Grecia (Carlo Francesco Pollarolo), 1706 Flavio Bertarido, re dei Longobardi (Carlo Francesco Pollarolo), 1706 Il selvaggio eroe (Antonio Caldara), 1707 Alessandro in Susa (Luigi Mancia), 1708 Sofonisba (Antonio Caldara), 1708 Il vincitor generoso (Antonio Lotti), 1709 Agrippina (Georg Friedrich Händel), 1709 Ama più chi men si crede (Antonio Lotti), 1709 Il comando non inteso et ubbidito (Antonio Lotti), 1710 Isacio tiranno (Antonio Lotti), 1710 Il tradimento traditor di se stesso (Antonio Lotti), 1711 La forza del sangue, (Antonio Lotti), 1711 L'infedeltà punita (Antonio Lotti), 1711 Publio Cornelio Scipione (Carlo Francesco Pollarolo), 1712 L'infedeltà punita (Carlo Francesco Pollarolo), 1712 Spurio postumio (Carlo Francesco Pollarolo), 1712 Porsenna (Antonio Lotti), 1713 Irene augusta (Antonio Lotti), 1713 Semiramide (Carlo Francesco Pollarolo), 1714 Il germanico (Carlo Francesco Pollarolo), 1716 Foca suberbo (Antonio Lotti), 1716 Ariodante (Carlo Francesco Pollarolo), 1716 Alessandro Severo (Antonio Lotti), 1717 Eumene (Tomaso Albinoni), 1717 Astianatte (Antonio Maria Bononcini), 1718 Ifigenia in Tauride (Giuseppe Maria Orlandini), 1719 Leucippo e Teonoe (Antonio Pollarolo), 1719 Paride (Giuseppe Maria Orlandini), 1720 Il Lamano (Michelangelo Gasparini), 1720 Teodorico (Giovanni Porta), 1720 Nerone (Giuseppe Maria Orlandini), 1721 Lucio Papirio dittatore (Antonio Pollarolo), 1721 Plautilla (Antonio Pollarolo), 1721 Giulio Flavio Crispo (Giovanni Maria Capelli), 1722 Romolo e Tazio (Carlo Luigi Pietragrua), 1722 Venceslao (Giovanni Maria Capelli, Antonio Pollarolo a Giovanni Porta), 1722 Mitridate, re di Ponto vincitor di se stesso (Giovanni Maria Capelli), 1723 Gli equivoci d'amore e d'innocenza (Francesco Gasparini), 1723 Ipermestra (Geminiano Giacomelli), 1724 Il trionfo della virtù (Francesco Brusa), 1724 Il più fedel tra gli amici (Michelangelo Gasparini), 1724 Berenice (Giuseppe Maria Orlandini), 1725 Siface (Nicola Porpora), 1725 Il trionfo di Flavio Olibrio (Giovanni Porta), 1726 Meride e Selinunte (Nicola Porpora), 1727 Aldiso (Giovanni Porta), 1727 Arianna e Teseo (Nicola Porpora), 1727 Argene (Leonardo Leo), 1728 Ezio (Nicola Porpora), 1728 Catone in Utica (Leonardo Leo), 1729 Semiramide riconosciuta (Nicola Porpora), 1729 L'abbandono di Armida (Antonio Pollarolo), 1729 Onorio (Francesco Ciampi), 1729 Artaserse (Johann Adolf Hasse), 1730 Idaspe (Carlo Broschi), 1730 Massimiano (Giuseppe Maria Orlandini), 1731 Demetrio (Johann Adolf Hasse), 1732 L'Issipile (Giovanni Porta), 1732 Epaminonda (Geminiano Giacomelli), 1732 Adriano in Siria (Geminiano Giacomelli), 1733 Merope (Geminiano Giacomelli), 1734 La clemenza di Tito (Leonardo Leo), 1735 Rosbale (Nicola Porpora), 1737 Demofoonte (Gaetano Latilla), 1738 Alessandro Severo (Andrea Bernasconi), 1738 Viriate (Johann Adolf Hasse), 1739 Ottone (Gennaro d'Alessandro), 1740 Oronte re de' Sciti (Baldassare Galuppi), 1740 Didone abbandonata (Andrea Bernasconi), 1741 Tigrane (Giuseppe Arena), 1741 Merope (Niccolò Jommelli), 1741 Statira (Nicola Porpora), 1742 Il Bajazet (Andrea Bernasconi), 1742 Semiramide (Niccolò Jommelli), 1742 La ninfa Apollo (Andrea Bernasconi), 1743 Arsace (Baldassare Galuppi), 1743 Siroe re di Persia (Gennaro Manna), 1743 Meride e Selinunte (Pietro Chiarini), 1743-4 Ipermestra (Christoph Willibald Gluck), 1744 Semiramide riconosciuta (Johann Adolf Hasse), 1744 Antigono (Andrea Bernasconi), 1745 Sofonisba (Niccolò Jommelli), 1745 Artaserse (Girolamo Abos), 1746 Tito Manlio (2. verse, Niccolò Jommelli), 1746 Evergete (Lorenzo Gibelli), 1748 Ciro riconosciuto (Niccolò Jommelli), 1749 Siroe (Gioacchino Cocchi), 1750 Artaserse (Antonio Gaetano Pampani), 1750 Didone abbandonata (Gennaro Manna), 1751 Le nozze di Paride (Baldassare Galuppi), 1756 Cajo Mario (Baldassare Galuppi), 1764 Notte si fausta (Ferdinando Bertoni), 1764 Achille in Sciro (Florian Leopold Gassmann), 1766 Il finto pazzo per amore (Michele Mortellari), 1779 L'arrivo del burchiello da Padova a Venezia (Luigi Caruso), 1780 Il geloso corretto (Francesco Gnecco), 1803 Il finto fratello (Francesco Gnecco), 1803 La prima prova dell'opera Gli Orazi e Curiazi (Francesco Gnecco), 1803 Irene e Fliandro (Luigi Antonio Calegari), 1808 Literatura Karyl Charna Lynn: "Teatro La Fenice and Teatro Malibran, Venice", Italian Opera Houses and Festivals. Lanham, MD: The Scarecrow Press, 2005, ISBN 0-8108-5359-0 Carol Plantamura: "Italy: The Birthplace of Opera", The Opera Lover's Guide to Europe. Citadel Press, 1996, ISBN 0-8065-1842-1 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Teatro Malibran na Wikimedia Commons Historie divadla Archivováno 24. 12. 2015 na Wayback Machine. (italsky) Domovská stránka (italsky)