NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chiesa della Santissima Trinità (Rovereto)

La chiesa della Santissima Trinità è una chiesa sussidiaria di Borgo Sacco, quartiere di Rovereto. Storia Posizionata accanto alla chiesa di San Giovanni Battista ed alla ex Manifattura viene citata già dal XIII secolo. Venne eretta dalla famiglia Fedrigotti e dall'allora comune di Borgo Sacco in segno di devozione per aver protetto la popolazione nel corso di una guerra ed ultimata nel 1729. Divenne cappella privata della famiglia Fedrigotti nel 1801 e a metà del XX secolo ritornò bene comunale, con la sola esclusione di una cappella laterale dedicata alla Madonna di Caravaggio. Descrizione Esterni La facciata è classicheggiante, timpanata. Il portale è architravato, su gradini e con lunetta superiore. Il campanile si trova a destra della costruzione, è a base quadrangolare con cella campanaria separata da motivo architettonico. La cuspide è a piramide con coppi, sormontata da una sfera e da una croce. Interni L'interno è a navata unica senza separazione tra sala e presbiterio. La copertura è a botte. Sono presenti elementi decorativi in marmo e affreschi attribuiti a Gaspare Antonio Baroni Cavalcabò. Note Bibliografia Aldo Gorfer, Le valli del Trentino-Trentino orientale, Calliano (Trento), Manfrini, 1975, ISBN 978-88-7024-286-7. Voci correlate Rovereto Borgo Sacco Manifattura Tabacchi (Rovereto) Chiese di Rovereto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa della Santissima Trinità Collegamenti esterni Chiesa della Santissima Trinità, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa del Patrocinio di San Giuseppe (Altopiano della Vigolana)

La chiesa del Patrocinio di San Giuseppe è la parrocchiale di Bosentino, frazione di Altopiano della Vigolana in Trentino. Fa parte della zona pastorale di Trento dell'omonima arcidiocesi e risale al XVII secolo. Storia La chiesa venne eretta tra il 1664 e il 1668 ma i lavori per il suo completamento arrivarono sino al 1674 (data un tempo riportata sulla facciata). Ebbe dignità curiaziale nel 1743. Nel 1805 si sistemò il camposanto vicino alla chiesa, che venne benedetto e consacrato, mentre la consacrazione solenne dell'edificio fu celebrata solo nel 1828. Verso la fine del XIX secolo per i fedeli di Bosentino la chiesa iniziò a non essere più sufficiente e si decise di ampliarla. I lavori iniziarono nel 1889 e conservarono alcune parti del nuovo edificio, come abside e presbiterio. Attorno al 1893 il nuovo edificio era quasi ultimato; le coperture erano state sistemate, la facciata era stata adornata da lesene con capitelli classici in stile ionico e il pavimento della sala era pronto. Intanto erano state abbattute le parti del vecchio edificio che non si volevano conservare, come la precedente navata, e si era edificata la nuova sagrestia. La consacrazione solenne della nuova chiesa del Patrocinio di San Giuseppe fu celebrata nel 1893 e pochi anni dopo venne ristrutturata anche la torre campanaria. Nel primo dopoguerra, a partire dal 1931, vennero decorate la facciata, la navata e il presbiterio. Ebbe dignità di chiesa parrocchiale nel 1956. Un ciclo di restauri conservativi iniziò nel 1972, e portò alla revisione di tutte le coperture e ad altri interventi non specificati. Poi altri restauri su tutto l'edificio sono stati attivati sia nel 2002 sia nel 2010. Note Bibliografia Aldo Gorfer, Le valli del Trentino: guida geografico-storico-artistico-ambientale: Trentino orientale, Calliano (Trento), Manfrini, 1975, OCLC 637057987, SBN TSA1415530. Voci correlate Bosentino Altopiano della Vigolana Santuario della Beata Maria Vergine del Feles Chiese della Comunità Alta Valsugana e Bersntol Regione ecclesiastica Triveneto Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa del Patrocinio di San Giuseppe Collegamenti esterni (EN) Chiesa del Patrocinio di San Giuseppe, in GCatholic.org. Chiesa del Patrocinio di San Giuseppe, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. BOSENTINO – Patrocinio di S. Giuseppe, su diocesitn.it. URL consultato il 7 agosto 2022.
Iglesia de San Giorgio Maggiore (Udine)

La iglesia de San Giorgio Maggiore es un lugar de culto católico en Udine, ubicado en via Grazzano. Historia Durante el [SXIV fue construida una pequeña iglesia dedicada a San Giorgio en el cruce con via Cisis, por iniciativa de la Cofradía de los Boni homines de Borgo Grazzano. En 1595 se incorporó a parroquia. Tras el aumento de población, el 26 de julio de 1760 se inició la construcción de la nueva iglesia, que fue abierta al culto en 1780 y finalizada en 1831.​ Descripción Interno En el interior se encuentra el retablo de Sebastiano Florigerio, obra de 1529, que representa a la Virgen y el Niño con los santos Jorge y Juan Bautista. En el crucero del presbiterio están los Cuatro Evangelistas, obra de Leonardo Rigo, mientras que los motivos de las paredes y la Resurrección son obra de Giovanni Battista Blasuttig y su hijo Argo. A los lados del altar mayor hay dos frescos con los Santos Pedro y Pablo, de A. De Fent de 1940. En el coro de la contrafachada se encuentra el órgano de tubos Gaetano Callido opus 375, construido en 1800 y restaurado en 1977 por Francesco Zanin. Con transmisión mecánica, tiene 16 registros en un solo manual y pedal.​ Campanario y campanas El campanario, construido en piedra, está separado de la iglesia y domina el Vicolo San Giorgio. En su interior conserva un concierto de 3 campanas afinadas en D 3, no perfectamente afinadas según la escala diatónica mayor. El concierto original (refundido después de la requisa de guerra, en 1919) constaba de 4 campanas, todas refundidas excepto la pequeña; la campana IV (G#) ya no está presente en el campanario y no hay noticias al respecto. La campana mayor (D) fue refundida en 2003 por la fundición Clocchiatti, la segunda (E) fue refundida por la compañía Lucio Broili en 1960 mientras que la pequeña (F#, la única superviviente del concierto original) fue refundida por la fundición Francesco Broili en 1919.​ Nota
Chiesa di San Giorgio (Udine)

La chiesa di San Giorgio Maggiore è un luogo di culto cattolico di Udine, sito in via Grazzano. Storia Già nel corso del XIV secolo fu costruita una piccola chiesa dedicata a San Giorgio, presso l'incrocio con via Cisis, per iniziativa della Confraternita dei Boni homines di borgo Grazzano. Nel 1595 venne costituita in parrocchia. In seguito all'aumento della popolazione, il 26 luglio 1760 fu iniziata la costruzione della nuova chiesa, che fu aperta al culto nel 1780 e terminata nel 1831. Descrizione Interno All'interno è conservata la pala di Sebastiano Florigerio, opera del 1529, che rappresenta Madonna col Bambino e i Santi Giorgio e Giovanni Battista. Sulla crociera del presbiterio sono presenti i Quattro Evangelisti, lavoro di Leonardo Rigo, mentre i motivi sulle pareti e la Resurrezione sono opera di Giovanni Battista Blasuttig e di suo figlio Argo. Ai lati dell'altar maggiore sono presenti due affreschi con i Santi Pietro e Paolo, opera di A. De Fent del 1940. Sulla cantoria in controfacciata si trova l'organo a canne Gaetano Callido opus 375, costruito nel 1800 e restaurato nel 1977 da Francesco Zanin. A trasmissione meccanica, dispone di 16 registri su unico manuale e pedale. Campanile e campane Il campanile, costruito in pietra, è staccato dalla chiesa e si affaccia sul vicolo San Giorgio. Il capitello è corinzio. Al suo interno conserva un concerto di 3 campane intonate in Re3, non perfettamente accordate secondo la scala diatonica maggiore. Il concerto originale (rifuso dopo la requisizione bellica, nel 1919) era formato da 4 campane, tutte rifuse eccetto la piccola; la IV campana (Sol#) non è più presente sul campanile e non si hanno notizie al riguardo. La campana maggiore (Re) è stata rifusa nel 2003 dalla fonderia Clocchiatti, la seconda (Mi) è stata rifusa dalla ditta Lucio Broili nel 1960 mentre la piccola (Fa#, unica superstite del concerto originale) venne fusa dalla fonderia Francesco Broili nel 1919. Note Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Giorgio Collegamenti esterni Viaggio in Friuli Venezia Giulia, su viaggioinfriuliveneziagiulia.it.
Библиотека Марчана

Библиотеката Марчана (на италиански: Biblioteca Nazionale Marciana, Biblioteca Marciana, Libreria Marciana, Libreria Sansoviniana, Libreria Vecchia, Libreria di San Marco) е сред най-големите библиотеки на Италия. Намира се на площад „Сан Марко“ във Венеция. През 1362 година Франческо Петрарка подарява своите ръкописи на град Венеция. На 31 май 1468 кардинал Висарион Никейски (Василий Бесарион) подарява частната си библиотека (746 тома) на Република Венеция за обществено ползване от хората, ad communem hominum utilitatem. Двете дарения образуват основата на библиотеката на катедралата Свети Марко (Marciana). Строежът на сградата е започнат от архитект Якопо Сансовино през 1537-1553 г. и завършен от Винченцо Скамоци от 1582 до 1588 година. През 1603 година Венеция издава закон, който задължава да се дава един екземпляр от всяка нова книга на Библиотека Марчана. Външни препратки Официален уебсайт 45.43344, 12.338923
Biblioteca Marciana

Biblioteca Marciana je italská národní knihovna stojící na náměstí Svatého Marka v Benátkách. Obsahuje téměř sedm set tisíc svazků a patří tak k největším italským knihovnám. Je známá také pod názvy Biblioteca San Marco (Knihovna svatého Marka), Libreria Marciana, Libreria Sansoviniana nebo Libreria Vecchia. Historie knihovny Myšlenka na vybudování veřejné knihovny v Benátkách pochází již z roku 1362 od básníka Francesca Petrarky, který svůj návrh podpořil darem svých knih. Jeho návrh byl však Velkou radou města dočasně odmítnut, protože nebylo pro knihovnu nalezeno vhodné místo. Roku 1468 poskytl kardinál Basilius Bessarion budoucí knihovně 1000 svazků, což byl pro stavbu knihovny významný impuls. Stavba knihovny však započala až roku 1537 a jejím vedením byl pověřen architekt Jacopo Sansovino. Během stavby se roku 1545 zřítila část klenby nad hlavním sálem a Sansovino byl uvězněn. Po propuštění musel stavbu opravit na vlastní náklady. Po jeho smrti roku 1570 stavbu v letech 1582–1591 dokončil Vincenzo Scamozzi. Roku 1603 byl vydán dekret, že z každého tisku v Benátkách musí být jeden kus věnován knihovně. Knihovna je považována za Sansovinovo mistrovské dílo. Na budově je řada soch znázorňujících mytologická božstva. Vnitřek knihovny vyzdobili významní italští malíři jako byl Tintoretto, Veronese, Tizian a Jacopo de' Barbari. Strop vyzdobili mladí malíři, kteří na něm vypodobnili antické bohy ztělesňující umění a ctnosti. V knihovně je uloženo třináct tisíc manuskriptů, šest set tisíc tištěných knih, dvacet pět tisíc inkunábulí (nejstarších prvotisků) a dvacet čtyři tisíc děl ze 16. století. Nejvzácnějšími exponáty jsou dva kodexy Iliady od Homéra z 10. a 11. století a dále řecké, arabské a latinské rukopisy. Knihovna dodnes plní funkci veřejné knihovny. Její hlavní sál je však používán pro různé výstavy a v dolní části knihovny jsou kavárny. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Biblioteca Marciana na Wikimedia Commons (italsky) Biblioteca Nazionale Marciana (italsky) Biblioteca nazionale Marciana – Venezia – Internet Culturale
San Marcobiblioteket

San Marcobiblioteket, Biblioteca Nazionale Marciana, är ett bibliotek i Venedig, Italien. Biblioteket påbörjades år 1537 av arkitekten Jacopo Sansovino och har en av världens största samlingar av klassiska handskrifter. Biblioteket har fått sitt namn efter stadens skyddshelgon San Marco och har varit republiken Venedigs nationalbibliotek. Det är även numera ett av Italiens viktigaste bibliotek. Kända bibliotekarier Bartolommeo Gamba Giuseppe Valentinelli Referenser Externa länkar Biblioteca Marciana
Національна бібліотека святого Марка

Національна бібліотека святого Марка, Бібліотека Марчіана (італ. Libreria Marciana, Biblioteca Nazionale Marciana, Libreria Sansoviniana, Libreria Vecchia, Libreria di San Marco Marciana) — найбільша бібліотека Венеції. Її зібрання налічує близько 13 000 рукописів, 2283 інкунабул і 24 055 книг XVI століття. Крім того має близько 1 млн сучасних книг. Історія Історія бібліотеки починається 31 травня 1469 року. Цього дня кардинал Віссаріон Нікейський передав Венеційській республіці свою книгозбірню, що нараховувала 750 рукописів латиною та давньогрецькою, а також велику кількість інкунабул. Серед переданих рукописів був Marcianus Graecus Z. 454 ( =482) або ж Venetus A — найдавніша повна копія Іліади . Протягом всього існування республіки загальнодоступна книгозбірня поповнювалася за рахунок дарунків аристократичних родин, а на початку XIX століття — ще й завдяки надходженню книг із ліквідованих Наполеоном венеційських монастирів. У 1530-і роках бібліотекою керував впливовий П'єтро Бембо. Не без його участі були виділені кошти на зведення будівлі бібліотеки в кварталі Сан-Марко. Будівництво почалося в 1537 році за проектом Якопо Сансовіно й було завершене в 1580-их роках під керівництвом Вінченцо Скамоцці . Над оздобленням залів бібліотеки працювали Паоло Веронезе, Франческо Сальвіаті, Андреа Мелдолла та інші славнозвісні майстри того часу. З часом бібліотека збільшилась й зайняла також сусідні будівлі, включаючи побудований за проектом Сансовіно в 1537–1547 роках монетний двір (Дзекку). Список директорів з часу падіння Республіки Jacopo Morelli: 1797 — 1819 Pietro Bettio: 1819 — 1846 Giuseppe Valentinelli: 1846 — 1874 Giovanni Veludo: 1874 — 1884 Carlo Castellani: 1884 — 1897 Salomone Morpurgo: 1898 — 1905 Carlo Frati: 1906 — 1913 Ulisse Ortensi: 1913 Giulio Coggiola: 1913 — 1919 Ester Pastorello: 1919 — 1920 Luigi Ferrari: 1920 — 1946 Pietro Zorzanello: 1947 — 1951 Tullia Gasparrini Leporace: 1951 — 1969 Giorgio Emanuele Ferrari: 1969 — 1973 Eugenia Govi: 1973 — 1976 Gian Albino Ravalli Modoni: 1976 — 1989 Marino Zorzi: з 1990 року Галерея Див. також Бібліотека Лауренціана Бібліотека Аріостея Ріккардіанська бібліотека Королівська бібліотека (Турин) Туринська національна університетська бібліотека Примітки Посилання Офіційний сайт Бібліотеки Сан-Марко
Арка на Константин

Константиновата арка е триумфална арка с три входа в Рим. Тя е построена в чест на император Константин за победата му над неговия противник Максенций на Милвийски мост на 28 октомври 312 г. Намира се между Колизей и Палатин на улица Via Triumphalis. Константиновата арка е започната да се строи през 312 г. и е осветена на 25 юли 315 г. На този ден Константин празнува своята десетгодишнина като император (decennalia). Тя се строи по нареждане на сената. Константиновата арка е най-голямата и най-младата от останалите още три арки около Форум Романум в Рим. Арката е 21 метра висока, 25,7 метра широка и има входна дълбочина от повече от 7 метра. Тя се отличава от другите арки най-вече с това, че всички нейни части и коринтски колони са взети от по-стари паметници и сгради. Надпис на Константиновата арка Запазен надпис: IMP · CAES · FL · CONSTANTINO · MAXIMO · P · F · AVGUSTO · S · P · Q · R · QVOD · INSTINCTV · DIVINITATIS · MENTIS · MAGNITVDINE · CVM · EXERCITV · SVO · TAM · DE · TYRANNO · QVAM · DE · OMNI · EIVS · FACTIONE · VNO · TEMPORE · IVSTIS · REM-PVBLICAM · VLTVS · EST · ARMIS · ARCVM · TRIVMPHIS · INSIGNEM · DICAVIT Надписът, запълнен с липсващите букви: IMPERATORI CAESARI FLAVIO CONSTANTINO MAXIMO PIO FELICI AUGUSTO SENATUS POPULUSQUE ROMANUS QUOD INSTINCTU DIVINITATIS MENTIS MAGNITUDINE CUM EXERCITU SUO TAM DE TYRANNO QUAM DE OMNI EIUS FACTIONE UNO TEMPORE IUSTIS REM PUBLICAM ULTUS EST ARMIS ARCUM TRIUMPHIS INSIGNEM DICAVIT Превод на надписа (по смисъл): На император Флавий Константин Велики, благочестивият и щастлив Август, дават Сенатът и народът на Рим, защото той по божествено вдъхновение и чрез великия си ум със своята войска както на тирана така също и на неговите поддръжници в едно време отмъсти за държавата със справедливо оръжие, е посветена тази Триумфална арка. Литература Gerhard Koeppel: Die historischen Reliefs der römischen Kaiserzeit IV. Stadtrömische Denkmäler unbekannter Bauzugehörigkeit aus hadrianischer bis konstantinischer Zeit, in: Bonner Jahrbücher 186 (1986), S. 1 – 90
Arc de Constantí

L'Arc de Constantí (en llatí Arcus Constantini, en italià Arco di Costantino) és un arc de triomf de tres obertures (amb un pas central flanquejat per dos passos laterals més petits), situat a Roma, a poca distància del Colosseu. Fou dedicat pel Senat per commemorar la victòria de l'emperador romà Constantí contra Maxenci a la batalla del Pont Milvi (28 d'octubre del 312) i inaugurat oficialment el 315 (pels decennalia) o el 325 dC (vicennalia). L'arc està construït amb carreus (opus quadratum) de marbre blanc de diverses qualitats, amb blocs de pedra reciclats de monuments més antics. També se'n van reutilitzar bona part dels elements arquitectònics i de les escultures de la decoració, sobretot relleus i escultures procedents de l'època de Trajà, Hadrià i Marc Aureli. Comptant-hi l'àtic (la part superior), l'arc assoleix els 25 m d'altura, amb 25,7 metres de llarg i 7,4 de profunditat, sent així el monument triomfal més gran i millor conservat de Roma. L'estructura arquitectònica és molt semblant a la de l'Arc de Septimi Sever del Fòrum Romà, amb les tres obertures emmarcades per columnes exemptes erigides sobre alts pedestals; fins i tot alguns temes decoratius, com les Victòries de les petxines de l'arc central, reprenen el mateix model.
Konstantinův oblouk

Konstantinův oblouk neboli Konstantinův vítězný oblouk (italsky Arco di Costantino) je historická památka v Římě. Stojí v blízkosti Kolosea na začátku Via Sacra, kde v dobách starověkého Říma tradičně začínaly slavnostní pochody vítězného velitele při triumfu. Dal jej vystavět římský senát po vítězství císaře Konstantina nad Maxentiem v bitvě u Milvijského mostu v roce 312 n. l. Jedná se o stavbu z bílého mramoru s třemi průchody. Na jeho architektonickou výzdobu byly použity prvky ze starších památek – např. z vítězného oblouku císaře Tita. Oblouk je 21 m vysoký, 25,9 m široký a 7,4 m hluboký. Prostřední ze tří oblouků je vysoký 11,5 m a široký 6,5 m, každý z postranních je 7,4 m vysoký a 3,4 m široký. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Konštantínov oblúk na slovenské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Konstantinův oblouk na Wikimedia Commons Galerie Konstantinův oblouk na Wikimedia Commons Konstantinův vítězný oblouk - www.earthinpictures.com Archivováno 9. 1. 2010 na Wayback Machine. The Arch of Constantine (anglicky)
Konstantinbuen

Konstantinbuen (italiensk: Arco di Costantino) er en triumfbue i Rom dedikeret til kejser Konstantin den Store (r. 306–337). Triumfbuen blev bestilt af det romerske Senat for at fejre Konstantins sejr over Maxentius i Slaget ved Den Milviske Bro i 312 e.Kr. Beliggende mellem Colosseum og Palatinerhøjen spænder buen over Via Triumphalis – ruten taget af sejrrige militærledere, da de kom ind i byen i et triumftog. Den blev indviet i 315 e.Kr. og er den største romerske triumfbue med overordnede dimensioner på 21 meter høj, 25,9 meter bred og 7,4 meter dyb. Den har tre bugter; den centrale er 11,5 meter høj og 6,5 meter bred og lateralerne 7,4 meter gange 3,4 meter hver. Buen er konstrueret af murstensbeton beklædt med marmor. Designet med tre bugter med fritliggende søjler blev først brugt til Septimius Severus-buen i Forum Romanum (som står for enden af triumfruten) og gentaget i flere andre buer, der nu er gået tabt. Selvom den er dedikeret til Konstantin, består meget af den skulpturelle udsmykning af relieffer og statuer fjernet fra tidligere triumfmonumenter dedikeret til Trajan (r. 98–117), Hadrian (r. 117–138) og Marcus Aurelius (r. 161–180), med portræthovederne erstattet med sin egen. Historie Triumfbuen, som blev bygget mellem 312 og 315, blev dedikeret af Senatet til at fejre ti år (a decennia ) af Konstantins regeringstid (r. 306–337) og hans sejr over den daværende regerende kejser Maxentius (r. 306–312) ved Slaget ved Milvian Bridge den 28. oktober 312, som beskrevet på dens triumfbuens loftsindskrift. Triumfbuen åbnede officielt den 25. juli 315. Ikke alene gav det romerske Senat buen for Konstantins sejr, de fejrede også decennalia: en række lege, der fandt sted hvert årti under Romerriget. Ved disse lejligheder bad de også mange bønner og fornyede både åndelige og verdslige løfter. Konstantin var dog gået ind i Rom den 29. oktober 312, under stor jubel, og Senatet havde herefter bestilt monumentet. Konstantin havde imidlertid forladt Rom inden for to måneder og vendte først tilbage i 326. Placeringen, mellem Palatinerhøjen og Caelian Hill, strakte sig over den gamle rute for romerske triumfer (Via triumphalis) ved sin opførelse, hvor den afveg fra Via sacra. Denne rute var den, som kejserne tog, da de kom ind i byen med triumf. Denne rute startede ved Campus Martius, førte gennem Circus Maximus og rundt om Palatinerhøjen; umiddelbart efter Konstantinbuen, ville processionen dreje til venstre ved Meta Sudanerne og marchere langs Via sacra til Forum Romanum og videre til Capitoline Hill, der passerede gennem både Titus-buerne og Septimius Severus . I løbet af Middelalderen blev Konstantinbuen inkorporeret i en af familiefæstninger i det antikke Rom, som det fremgår af maleriet af Herman van Swanevelt (se billede under afsnittet Galleri). Restaureringsarbejder blev først udført i det 18. århundrede, de sidste udgravninger har fundet sted i slutningen af 1990'erne, lige før det store jubilæum i 2000. Buen tjente som målstregen for maraton-atletikbegivenheden til sommer-OL 1960. Galleri Noter Referencer Litteratur