NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chiesa di Santa Maria del Soccorso (Capri)

La chiesa di Santa Maria del Soccorso è una chiesa ubicata a Capri. Storia La chiesa esisteva probabilmente già nel 1570, in quanto in una mappa redetta da Fabio Giordano veniva descritto un colle dedicato a san Leonardo alla beata Vergine Maria. La struttura è sicuramente documentata in una mappa del 1632, disegnata da Jacques Boucher de Crèvecœur de Perthes, e citata in un libro di Nicolò Squillante, scritto poco dopo, nel quale è descritto come madre Serafina di Dio si recasse nella chiesa a pregare insieme alla madre; diventò quindi luogo di eremetiggio. Nel periodo dell'occupazione inglese, tra il 1806 e i 1808, e nel successivo periodo francese, nel piazzale antistante, vennero posizionati armi di artiglieria. Nel 1888, colpito da un fulmine, venne danneggiato l'altare maggiore, donato pochi anni prima da alcuni capresi emigrati in Argentina, mentre un altro fulmine colpì la cupola nel 1938. Descrizione La chiesa è posta sulla sommità del monte Tiberio, ad un'altezza di 354 metri, nei pressi di villa Jovis; è preceduta da un vestibolo con soffitto a volta, costruito per evitare le infiltrazioni d'acqua e offrire un luogo come confessionale. Internamente si presenta a navata unica con volta a botte, mentre sul fondo è il presbiterio, di forma rettangolare, sormontato da una cupola. Lungo la navata si apre un altare su ogni lato: in quello di sinistra è il quadro Madonna del Soccorso, in quello di destra è Sant'Antonio; sull'altare maggiore è la tela raffigurante Vergine con Bambino e san Giovannino, risalente alla fine del XVIII o all'inizio del XIX secolo. Adiacente è la sagrestia. Nel piazzale antistante la chiesa, che funge anche da belvedere con vista sul golfo di Napoli, è posta una statua della Madonna, donata dal pittore Guido Odierna, alta quasi cinque metri e pesante circa undici quintali: realizzata da Alfiero Nena, venne trasportata sul posto nel 1979 tramite un elicottero della United States Navy, dopo essere stata benedetta da papa Giovanni Paolo II a Roma e andò a sostituire quella precedente, risalente al 1901, danneggiata da un fulmine nel 1977. Note Bibliografia Touring Club Italiano, Guida d'Italia - Napoli e dintorni, Milano, Touring Club Editore, 2008, ISBN 978-88-365-3893-5. Altri progetti Wikiquote contiene citazioni di o su chiesa di Santa Maria del Soccorso Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Maria del Soccorso Collegamenti esterni Chiesa di Santa Maria del Soccorso, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa di Santa Maria del Carmine (Ascoli Piceno)

La chiesa di Santa Maria del Carmine è un luogo di culto cattolico, ubicato nel centro storico di Ascoli Piceno, al termine di Corso Mazzini, antico decumano massimo della città romana, nelle immediate vicinanze di piazza Giacomo Matteotti, del ponte Maggiore e del Forte Malatesta. Storia Intitolata a Santa Maria del Carmine, fu fatta edificare assieme all'annesso convento dei Padri Carmelitani, con progetto dell'ascolano Celso Saccoccia, il quale diede inizio dei lavori nel 1651, completando l'intero complesso nel 1663. La consacrazione avvenne l'8 settembre dello stesso anno. Risale quindi al periodo dell'architettura barocca. Architettura Esterno La facciata, su disegno dell'architetto Carlo Rainaldi, fu costruita da Giuseppe Giosafatti tra il 1687 e 1690. È composta da due corpi posizionati in maniera verticale e sovrapposti e congiunti da pilastri corinzi. Dello stesso Giosafatti sono il portale e la doppia scalinata d'accesso con balaustra, eseguita nel 1704. Interno L'interno è strutturalmente composto da una sola navata, conserva sei altari ed è ricco di dipinti, di decorazioni in stucco nelle colonne, negli archi e nel cornicione. Le opere d'arte sono di artisti quali Nicola Antonio Monti, Francesco Giovani, Carlo Francesco Angeli e Francesco De Lignis. Galleria d'immagini Note Bibliografia Antonio Rodilossi, Ascoli Piceno città d'arte, Modena, "Stampa & Stampa" Gruppo Euroarte Gattei, Grafiche STIG, 1983. Voci correlate Giardini pubblici di corso Vittorio Emanuele II Monumento a Cecco d'Ascoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Maria del Carmine
Porcijunkula

Porcijunkula je povijesna kapela u selu Santa Maria degli Angeli (hrv. Gospa od Anđela) blizu Assisija u Italiji, usko povezana s Franjom Asiškim i franjevačkim redom koji ju je koristio kao početno središte. Povijest Prema legendi iz 1645., kapelu su pod papom Liberijem (352. – 366.) podigli pustinjaci iz doline Jošafat koji su donijeli relikvije s Marijina groba. Kapela je bila poznata kao Gospa od Anđela ili Gospa od doline Jošafat. Nalazila se na malom zemljištu (tal. naziv „Porziuncola” = „malo zemljište”) benediktinaca s Monte Subasija, zapuštena u hrastovoj šumi. Nakon hodočašća u Rim, Franjo je imao mistično viđenje Isusa Krista u kapeli sv. Damjana gdje mu je rečeno: „Franjo, idi i popravi moju kuću koja, kako vidiš, propada”. Franjo je doslovno shvatio poruku i obnovio nekoliko srušenih crkava, uključujući Porcijunkulu. Franjevačko početno središte Franjo je sagradio malu kolibu blizu kapele i osnovao franjevački red oko 1211. godine kada mu je opat dao kapelu pod uvjetom da postane središte njegove redovničke obitelji. Na Cvjetnicu 1211. Franjo je u ovoj crkvi primio Klaru Asišku i osnovao Drugi red Siromašnih Klara. Osjećajući blisku smrt, Franjo je zatražio da ga dovedu u Porcijunkulu u rujnu 1226. Umro je u svojoj sobici, petnaest metara od crkve, 3. listopada 1226. Bazilika U 16. stoljeću, papa Pio V. naredio je rušenje postojećih zgrada i izgradnju velike bazilike Gospe od Anđela u Asizu oko Porcijunkule prema planovima Giacoma Barozzija da Vignole (1569. – '78.). Bazilika je oštećena u potresu 1832., a obnovljena je od 1836. do 1840. Porcijunkulski oprost Franjevci slave blagdan Gospe od Anđela ili Porcijunkulovo 2. kolovoza. Porcijunkulski oprost mogao se prvo dobiti samo u ovoj kapeli između popodneva 1. kolovoza i zalaska sunca 2. kolovoza. Papa Siksto IV. proširio ga je 1480. na sve franjevačke crkve, a papa Grgur XV. 1622. na sve vjernike na te datume. Papa Pavao VI. potvrdio je oprost nakon Drugoga vatikanskog koncila (1967). Vjernici mogu steći potpuni oprost od 1. kolovoza u podne do 2. kolovoza u ponoć ako ispune sljedeće uvjete: posjete bilo koju katoličku crkvu, obave ispovijed (po potrebi), prime svetu pričest na svetoj misi, te izmole Vjerovanje i Oče naš uz bilo koju molitvu za nakane Svetoga Oca. Važno je da vjernik bude oslobođen svake privrženosti grijehu, čak i lakome, kako bi oproštaj bio potpun. Los Angeles Četrdeset četvero španjolskih doseljenika osnovalo je naselje u Gornjoj Kaliforniji 1781. pod nazivom La Reina de los Angeles de Porciuncula (Selo Naše Gospe Kraljice Anđela od Porcijunkule). To je bio početak američkog grada Los Angelesa. Porcijunkulovo Porcijunkulovo ili Gospa od Anđela je katolički spomendan 2. kolovoza. U Hrvatskoj najveća proslava je u Čakovcu. Porcijunkulovo je najznačajnija turistička manifestacija u Međimurju. Održava se od 1964. godine. Izvori
Portiuncula

Portiuncula is een kapel in Assisi, Umbrië waar de heilige Franciscus van Assisi vaak verbleef. Vlak bij deze kapel stierf hij in zijn cel te midden van zijn gezellen op 3 oktober 1226. Aan Franciscus heeft de kapel haar beroemdheid te danken. De kapel bevindt zich in de Basilica di Santa Maria degli Angeli, de basiliek in het dal van Assisi die er tussen 1569 en 1679 overheen werd gebouwd. Portiuncula ligt ongeveer drie kilometer ten westen van Assisi. In 1045 werd de kapel voor het eerst vermeld. Franciscus heeft de vervallen kapel eigenhandig gerestaureerd. De officiële naam ervan is Santa Maria degli Angeli, net als de basiliek, die er vanaf 1569 in opdracht van paus Pius IV overheen gebouwd werd. De basiliek kwam pas ruim honderd jaar later – in 1679 – gereed. Portiuncula is het verkleinwoord van portio, een stuk land. Het woord betekent derhalve een klein stukje land. De kapel wordt voor het eerst in het jaar 1045 in een document vermeld. Het wordt bewaard in de archieven van de kathedraal van Assisi, San Rufino. De kapel zou door eremieten ten tijde van Paus Liberius (325-366) gesticht zijn om er relikwieën van Maria in onder te brengen. Volgens de legende ging het bezit van de kapel in 516 over op Benedictus van Nursia. Ze droeg toen de naam Onze Lieve Vrouw van het dal van Josaphat of van de engelen. De tweede naam verwijst naar de engelen die Maria bij haar tenhemelopneming begeleidden. Het kerkje lag een tijdlang verlaten in het bos. Het is een van de drie kerkjes die Franciscus herstelde, nadat hij in San Damiano door de Gekruisigde daarop was aangesproken. In 1208 wilde de abt van het klooster van de Benedictijnen op de berg Subasio boven Assisi Franciscus dit kerkje schenken op voorwaarde dat het het centrum van de nieuwe gemeenschap zou worden. Franciscus wilde echter niets in eigendom hebben en daarom huurde hij het voor een mandje vis per jaar. Op Palmzondag 18 maart 1212 legde Clara hier haar geloften af in de handen van Franciscus. Een tijdje later stichtte zij in San Damiano de orde van de Clarissen. Bij Portiuncula houden de franciscanen vanaf het eerste begin hun generaal-kapittel, aanvankelijk ieder jaar en later om de drie jaar. Zie ook Pesjoenkelen
Porciúncula (igreja)

Porciúncula (em italiano: Porziuncola) é uma pequena igreja fora de Assis, na fracção comunal de Santa Maria degli Angeli, atualmente contida dentro de uma basílica muito maior, a Basílica de Santa Maria dos Anjos, construída para proteger e venerar a tradição da pequena igreja. É o lugar mais sagrado da Ordem Franciscana. Ali morreu Francisco de Assis. Segundo a tradição, a Porciúncula foi construída no século IV, por eremitas provenientes da Palestina. Em 576, foi assumida por São Bento e seus monges. A Porciúncula foi a terceira igreja restaurada por São Francisco, depois de ter tido um sonho no qual ouviu o chamado de Deus para "reconstruir a sua igreja". Referências Ligações externas
Flughafen Pantelleria

Der Flughafen Pantelleria (IATA-Code: PNL, ICAO-Code: LICG) ist ein italienischer Verkehrsflughafen auf der zwischen Sizilien und Tunesien gelegenen Mittelmeerinsel Pantelleria. Ziviler Teil Der Flughafen verfügt über zwei relativ kurze Start- und Landebahnen sowie über ein kleines Passagierterminal, an dem etwa 170.000 Passagiere jährlich abgefertigt werden. Es bestehen Linienbindungen nach Trapani, Palermo und Catania auf Sizilien sowie nach Rom und Mailand. In den Sommermonaten gibt es verstärkt Charterverkehr aus Norditalien. Daneben wird die Allgemeine Luftfahrt abgefertigt. Der zivile Teil des Flughafens wurde bis März 2022 von der örtlichen Flughafengesellschaft GAP betrieben. An der GAP waren hauptsächlich die venezianische Flughafengesellschaft SAVE und die Gemeinde Pantelleria beteiligt. Seit April 2022 ist der Betreiber die staatliche Gesellschaft ENAC Servizi, ein Unternehmen der italienischen Luftfahrtbehörde ENAC. Militärischer Teil Der Flughafen wurde kurz vor dem Zweiten Weltkrieg als Militärflugplatz angelegt. 1943 vernichteten ihn schwere alliierte Bombardements, doch kurz darauf bauten ihn die Amerikaner wieder auf. Während des Kalten Krieges blieb er als vorgeschobener Stützpunkt unter militärischer Kontrolle, wurde aber auch für den inneritalienischen Zivilverkehr geöffnet. Der Flughafen ging schließlich ganz in zivile Hände über, die italienische Luftwaffe behielt sich jedoch die militärische Nutzung vor. Auf dem militärischen Teil gibt es eine in einen Berg getriebene Flugzeugkaverne sowie unterirdische Treibstoff- und Munitionsdepots. Als vorgeschobener Stützpunkt wird der militärische Teil heute nur noch sporadisch genutzt. 2011 stellte ihn die italienische Regierung für den internationalen Militäreinsatz in Libyen zur Verfügung. Weblinks Internetauftritt des Flughafens Daten der ital. Flugsicherung ENAV (AIP Italia, 20. August 2015)
Pantelleria Airport

Pantelleria Airport (IATA: PNL, ICAO: LICG) is a regional airport on the Italian island of Pantelleria. It is located 5 kilometres (3.1 mi) from the town centre and features both regular and charter flights from and to Sicily and mainland Italy. It was a military airport until 2016, when it became a state owned civilian airport, although an Air Force detachment remained operational. There is an underground hangar, 340 m long and 26 m wide, which was completed in 1939 and called Nervi. Airlines and destinations The following airlines operate from/to the airport: Statistics In the media The airport's terminal interior and apron can be seen in the 2016 movie A Bigger Splash starring Tilda Swinton. References External links Media related to Pantelleria airport at Wikimedia Commons Official website Accident history for PNL at Aviation Safety Network "Airport information for LICG" – via Great Circle Mapper. "Current weather for LICG". NOAA/NWS.
Aeropuerto de Pantelleria

El Aeropuerto de Pantelleria (IATA: PNL, OACI: LICG) es un aeropuerto en Pantelaria, Italia. Se encuentra a 5 km del centro de la ciudad​ y efectúa vuelos regulares y charters con Sicilia y la península itálica. Aerolíneas y destinos Estadísticas Ver fuente y consulta Wikidata. Véase también Anexo:Aeropuertos de Italia Referencias Enlaces externos Aeropuerto de Pantelleria
Aérodrome de Pantelleria

L'aérodrome de Pantelleria (code IATA : PNL • code OACI : LICG) est un aéroport italien situé au nord-ouest de l'île de Pantelleria. Histoire L'aérodrome a ouvert en 1938, fut détruit durant la Seconde guerre mondiale, puis reconstruit par les Américains. La dernière modernisation date d'août 2012. Situation Trafic passagers En graphique Voir la requête brute et les sources sur Wikidata. En tableau Compagnies aériennes et destinations Actualisé le 05/01/2023 Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des aéroports les plus fréquentés en Italie Liens externes (it + en) Site de l'aéroport Portail des transports Portail de l’aéronautique Portail de la Sicile
Port lotniczy Pantelleria

Port lotniczy Pantelleria – jedyny port lotniczy na wyspie Pantellerii, obsługuje głównie ruch turystyczny pomiędzy Sycylią a wyspą. Położony jest na południowy wschód od Sycylii. Modernizacje przeprowadzone w latach 2007–2009 pozwalają na obsługę maksymalnie 2600 pasażerów dziennie, co pozwala na płynne działanie lotniska po 2015 roku, na kiedy przewidziano wzrost pasażerów do 300 tys. rocznie. Historia W 1976 rozpoczęto prace nad budową pierwszego portu lotniczego-cywilnego, zastąpionego obecną konstrukcją z roku 1989. Między 1976 i 1982 prowadzono prace przedłużenia drogi startowej, które pozwoliły na przyjmowanie większych maszyn lotniczych niż do tej pory, takich jak np. DC9/30. Meridiana obsługuje tu dwa połączenia dziennie z Palermo. Wprowadzenie regularnych połączeń pomiędzy największymi miastami wschodniej Sycylii jest ważnym czynnikiem stymulującym wzrost gospodarczy wyspy. Linie lotnicze i połączenia Zobacz też porty lotnicze we Włoszech Przypisy
Aeroportul Pantelleria

Aeroportul Pantelleria (IATA: PNL, ICAO: LICG) este un aeroport din Pantelleria, libero consorzio comunale di Trapani⁠(d), Sicilia, Italia ce deservește zona Pantelleria. Aeroportul a fost tranzitat în 2021 de 169.015 pasageri. A fost deschis în 1938 și numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 194 m, aeroportul dispune de 2 piste. Infrastructură Piste Aeroportul dispune de 2 piste. Pista 03/21 are suprafața de asfalt și dimensiunile 1.220 m × 30 m. Pista 08/26 are suprafața de asfalt și dimensiunile 1.675 m × 45 m. Terminale Note Vezi și
Collegiata di San Pietro (Rocca di Cambio)

La chiesa e collegiata di San Pietro a Rocca di Cambio è un edificio religioso che si trova sul punto più alto del paese, accanto alla torre del castello. Storia Risale al X secolo, ma oggi mostra più stili, mostrando restauri apportati nell'ampliamento del XIV secolo e nel XVIII, dopo il 1703. La chiesa ha pianta rettangolare con robusti contrafforti e una semplice facciata a capanna, con il semplice portale romanico sovrastato da una piccola finestra a ventaglio. Originalmente doveva avere tre navate, ridotte a una dopo il grande terremoto del 1703, dato che la pianta è irregolare, lasciando a sinistra una porzione della seconda navata, oggi usata come sacrestia. Presso l'abside semicircolare, la chiesa ingloba il torrione del castello a scarpa, originalmente dotato di cuspide quadrata, poi crollata negli anni '40, insieme al campanile, oggi ricostruito. L'interno ha nove altari, in stile sobrio, con verniciature in bianco di stile neoclassico e soffitto a capriate, con un prezioso affresco medievale rinvenuto il 13 luglio 1822, raffigurante la Madonna del Rosario. Sulla destra si trova anche un prezioso ambone romanico della scuola di Nicodemo da Guardiagrele, in parte rimontato. Cinema La chiesa compare nel film Il ritorno di don Camillo del 1953. In ricordo dell'episodio, nel 2007 è stata posta una targa commemorativa sulla scalinata che conduce alla Collegiata di San Pietro, uno dei luoghi principali delle riprese. La targa è stata inaugurata dal sindaco di Rocca di Cambio e dal vicesindaco di Brescello - set "naturale" di tutti i film di Don Camillo - in segno dell'amicizia tra i due paesi. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Collegiata di San Pietro Collegamenti esterni La Collegiata di San Pietro, su roccadicambio.it. URL consultato il 29 marzo 2018 (archiviato dall'url originale il 30 marzo 2018).
Piazza del Duomo (Milán)

Piazza del Duomo ("Dómové náměstí") je hlavní piazza (městské náměstí) v italském Miláně. Svůj název získal po své dominantě, katedrále Narození Panny Marie (italsky Duomo). Poloha Náměstí se nachází v samém středu města, a to jak ve smyslu geografickém, tak svým uměleckým, kulturním a společenským významem. Má tvar pravidelného obdélníku o celkové rozloze 17 000 m2, který se rozkládá od západu k východu. Na náměstí se nachází několik významných milánských budov (významných pro celou Itálii), stejně jako nejprestižnější obchodní instituce. Dějiny Náměstí původně vzniklo ve 14. století, od té doby postupně prošlo mnoha stavebními úpravami (podobně jako katedrála, jejíž výstavba od položení základního kamene po dokončení trvala asi 600 let), ovšem celkový koncept ve své současné podobě je dílem architekta Giuseppe Mengoniho z druhé poloviny 19. století. Monumentální stavby, které ohraničují náměstí (s výjimkou katedrály a královského paláce) byly navrženy Mengonim. Zřejmě nejzajímavějším Mengoniho příspěvkem na náměstí je oblouk do Galerie Viktora Emanuela II. Původ Piazza del Duomo je možné vysledovat v době Azzone Viscontiho (milánského z let 1329 až 1339). Roku 1330, Azzone nařídil demolici hostinců, které obklopovaly dva tehdejší hlavní chrámy v Miláně, Basilica di Santa Maria Maggiore a Basilica di Santa Tecla, a vytvořil tak náměstí s tržištěm, zvané Piazza dell'Arengo, které předznamenalo podobu dnešního Piazza del Duomo. Náměstí dostalo svůj tehdejší název podle arengaria (známého též jako "broletto"), tj., sídla místní správy. Z původního náměstí Piazza dell'Arengario se však žádná ze staveb nedochovala. Azzonův nástupce Gian Galeazzo Visconti náměstí dále rozšířil, když nařídil demolici biskupského domu (roku 1385) a baptistery San Giovanni alle Fonti (roku 1387). V následujících dekádách se náměstí příliš nerozvíjelo, avšak jedna ze dvou bazilik – Santa Maria Maggiore – byla zbourána poté, co započaly práce na výstavbě katedrály. Roku 1458, papež Pius II. udělil Francescu Sforzovi a společnosti odpovědnou za stavbu katedrály Veneranda fabbrica del Duomo di Milano souhlas k demolici baziliky Svaté Tekly, z důvodu vytvoření prostoru, který by odpovídal velkoleposti dómu. Poněkud nesmyslně byla v následujících letech bazilika částečně renovována, aby byla poté v polovině 16. století definitivně zbourána. Další velká změna námějstí proběhla ve druhé polovině 18. století, kdy architekt Giuseppe Piermarini zcela přepracoval někdejší arengario na moderní královský palác (Palazzo Reale di Milano). Vedlejším efektem Piermariniho návrhu byl vznik nového menšího náměstíčka přiléhajícího k Piazza del Duomo, čímž rozšířil otevřený prostor náměstí. Významné objekty na náměstí Katedrála Narození Panny Marie se zbytky baziliky sv. Tekly Královský palác Palazzo Carminati Palazzo dell'Arengario Galerie Viktora Emanuela II. Socha Viktora Emanuela II. (Milán) Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Piazza del Duomo, Milan na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Piazza del Duomo na Wikimedia Commons
Piazza del Duomo (Milano)

Piazza del Duomo ("Dompladsen") er den vigtigste piazza (plads) i Milano, Italien. Den har navn efter og domineres af domkkirken Duomo di Milano. Piazzaen markerer byens centrum – både geografisk og på grund af dens betydning ud fra et kunstnerisk, kulturelt og socialt synspunkt. Den er rektangulær af form med et samlet areal på 17.000 m2 og rummer nogle af de vigtigste bygninger i Milano (og i Italien generelt) samt nogle af de mest prestigefyldte forretninger. Den er desuden langt den største turistattraktion i byen. Selvom pladsen oprindeligt blev anlagt i 1300-tallet og siden gradvist har udviklet sig (sammen med domkirken, som tog omkring seks århundreder at færdiggøre), skyldes dens nuværende helhedsplan hovedsageligt arkitekten Giuseppe Mengoni og dateres til anden halvdel af 1800-tallet. De monumentale bygninger, der markerer pladsens sider – med undtagelse af selve domkirken og Det Kongelige Palads – blev opført efter Mengonis design; den mest bemærkelsesværdige af hans tilføjelser til piazzaen er Galleria Vittorio Emanuele II-arkaden. Bygninger og monumenter på pladsen Duomo di Milano (Milano Domkirke) Galleria Vittorio Emanuele II Palazzo dell'Arengario Palazzo Carminati Palazzo dei Portici Settentrionali Palazzo dei Portici Meridionali Kongepaladset i Milano Monument for kong Victor Emanuel 2. af Italien Referencer Eksterne henvisninger
Piazza del Duomo (Milan)

La piazza del Duomo (« place de la Cathédrale ») est la place principale de Milan, chef-lieu de la Lombardie en Italie. Elle constitue le véritable cœur urbain et commercial de la ville depuis plus de sept siècles, où les Milanais se retrouvent pour célébrer les événements importants. Description La place a la forme d'un vaste rectangle avec de nombreux monuments qui mettent en valeur la cathédrale (en italien : il Duomo) qui en ferme le côté est. La place est dominée par l'imposante façade gothique du Duomo et ornée en son centre par une statue équestre de Victor-Emmanuel II. Autour de la place, se trouvent de nombreux monuments d'architectures et d'époques variées : Le Palazzo Carminati se situe face à la cathédrale. Il a été surtout célèbre pour accueillir pendant de longues années d'imposantes enseignes publicitaires lumineuses. Les dernières ont été retirées en 1999. Les deux faces nord et sud de la place ont été composées de façon symétrique en s'organisant chacune autour des Porches méridionaux et septentrionaux. Les Porches septentrionaux marquent l'accès de la Galleria Vittorio Emanuele II. Monuments de la place Duomo di Milano Galleria Vittorio Emanuele II Palazzo dell'Arengario qui abrite le museo del Novecento Palazzo Carminati Palazzo dei Portici Settentrionali (Porches septentrionaux) Palazzo dei Portici Meridionali (Porches méridionaux) Palazzo Reale Monumento a Vittorio Emanuele II Galerie photographique Bibliographie (it) "Sul progetto d'una Piazza pel Duomo di Milano", Il Politecnico fasc. III, vol 1 (1839), pp. 237-253 (it) "Sulla Piazza del Duomo di Milano. Osservazioni ad un Articolo inserito nel fascicolo d'Ottobre degli Annali di Statistica", Il Politecnico fasc. X, vol. 2 (1840), pp. 343-356 (it) "Alcune altre parole sulla parte anteriore della piazza del Duomo di Milano", Il Politecnico fasc. XXIII, vol. 4 (1841), pp. 441-448 (it) Histoire de la Piazza del Duomo sur Storiadimilano.it Notes et références (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Piazza del Duomo (Milano) » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Milan