Església de San Domenico (Modica)

L'església de San Domenico —també coneguda com l'església de Santa Maria del Rosario— amb el convent adjacent de l'Ordre dels Predicadors- és un temple de culte situat al centre històric de la ciutat de Modica, al Consorci Municipal de Ragusa; el complex monumental està inclòs a la llista del Patrimoni Mundial de la UNESCO. L'edifici actual es va aixecar sobre un temple anterior medieval i es va desenvolupar principalment durant el segle XVIII, integrant-se en el procés de renovació arquitectònica de Modica després del desastre sísmic. L’església està vinculada al convent dominicà adjacent, que va tenir un paper important en la vida religiosa i cultural de la ciutat. El conjunt conventual conserva elements arquitectònics originals que testimonien la vida monàstica dominicana, tot i les modificacions posteriors produïdes després de la supressió dels ordes religiosos al segle XIX. Aquestes transformacions van comportar canvis en l’ús dels espais, però sense alterar substancialment la configuració estructural del complex. En conjunt, l’església reflecteix l’adaptació del llenguatge barroc a les necessitats dels ordes religiosos del segle XVIII a la Sicília, integrant funcionalitat, teatralitat i expressivitat ornamental. Història L'església i el convent adjacent van ser fundats el 1461 per allotjar els frares predicadors que s'havien establert recentment a la ciutat, segons el testimoni del dominic Tommaso Fazello i documents del canonge Rocco Pirri. El lloc de culte original va ser destruït pel terratrèmol de 1613 i reconstruït el 1678, mentre que va resistir el terrible terratrèmol de 1693. La façana original conserva l'estil auster del segle XVII. El convent va esdevenir més tard la seu del Tribunal de la Inquisició. Amb la supressió de les ordres i congregacions religioses a partir de 1869 és la seu del Palau Municipal. Actualment, l'església de San Domenico és un dels exemples destacats del barroc religiós a Modica i forma part del patrimoni històric de la ciutat. Arquitectura La façana de l'església està dividida en dos nivells. El primer, que data d'abans del terratrèmol, porta la data de 1678, mentre que el segon forma part de la renovació posterior al terratrèmol del segle XVIII. La façana, d’estil barroc madur sicilià, es caracteritza per una composició vertical equilibrada i per l’ús de pilastres i elements decoratius que estructuren el frontis en diversos nivells. La portalada principal és emmarcada per elements escultòrics i coronada per una finestra obertura que il·lumina l’interior, reforçant l’efecte escenogràfic propi del barroc. Té un portal d'arc de mig punt sobre el qual destaca un gran escut dominicà i té quatre fornícules que allotgen quatre estàtues de pedra, distingides per timpans triangulars. A la part inferior esquerra, acompanyat d'un gosset que sosté una torxa, s'identifica amb Sant Domènec de Guzmán, a la dreta amb la palma del martiri a la mà, probablement Sant Pere de Verona . Distingit per timpans d'arc trencat, a la part superior esquerra amb el sol amb raigs reproduïts al pit hi ha Sant Tomàs d'Aquino, a la dreta amb les flames al cap Sant Vicent Ferrer . Al portal, el gran fris coronat, del 1678, presenta sis volutes amb la inscripció " Ordo regalis fulgens doctrinis sactis &, dignitatib ". En l'ordre dos querubins alats sostenen una creu amb un lliri a l'extrem que porta un escut d'armes central, i als costats exteriors hi ha dos estendards amb rosaris que representen respectivament: un canelobre de dos braços i un ostensori a l'esquerra, i el monograma "IHS" a la dreta. Els pals de la bandera estan plantats en pinyes col·locades sobre les volutes arrissades que descansen sobre l'arc del portal. Un bust amb trets femenins serveix de clau de volta. L'escut central representa símbols dominicans: un gos que sosté una torxa, coronat per una espasa, una palma, un crucifix i una estrella de vuit puntes. Una finestra emmarcada completa la secció central del segon ordre, la perspectiva està tancada pel frontó amb una creu apical de ferro forjat. Interior L'interior, d'una sola nau i coberta de volta de canó, presenta una decoració rica en estucs barrocs de Giuseppe Gianforma amb altars laterals dedicats a diverses advocacions. L’altar major constitueix el punt focal de l’espai litúrgic, destacant per la seva ornamentació i per la integració de materials nobles. L'altar major de marbre rococó és obra de Privitera de Catània. L'edicle alberga un grup escultòric que representa la Mare de Déu del Rosari, flanquejada per dos àngels de marbre i diversos panells representen episodis de la vida de Sant Domènec. Obres Segle XVI, Mare de Déu del Rosari envoltada de querubins i àngels donant corones a Sant Domènec de Guzmán, Sant Tomàs d'Aquino, Santa Àgata i Santa Llúcia, gran retaule de fusta similar a l'estil de Vincenzo degli Azani . 1640c, Aparició de Sant Domènec a un frare de Soriano, oli sobre tela, obra de Matteo Reati . Les parets estan encara més enriquides amb altres pintures que representen: Ànimes al Purgatori, pintura atribuïda al canonge Orazio Spadaro . Sant Josep, pintura atribuïda al canonge Orazio Spadaro . El matrimoni de Santa Caterina Sant Joan Bosco . Les noces de l'Anyell, pintura de Rodolfo Cristina. Crucifixió, pintura de Rodolfo Cristina. Crist Pantocràtor pintat per Rodolfo Cristina. Cripta Des de l'atri es pot visitar una interessant cripta subterrània descoberta per Giovanni Modica Scala a mitjans del segle XX. Les habitacions, amb restes de frescos i cranis adornats amb símbols de poder temporal, contenen 22 nínxols funeraris, probablement destinats als enterraments del mateix clergat. Una habitació adjacent alberga un ossari, probablement destinat als membres d'una confraria situada dins del perímetre del convent. Convent El convent va ser la seu del Tribunal de la Inquisició, o Sant Ofici, de la diòcesi de Siracusa. Des del 1869 ha estat la seu de l'Ajuntament, tot i que els documents d'arxiu mostren que l'assemblea de jurats s'hi reunia des del 1626. Claustre L'estructura del convent està adossada al mur sud del temple, documentada amb 18 pilars, té una planta rectangular amb major desenvolupament en l'eix NE - SW. Referències Bibliografia Carrafa, Placido. Prospetto corografico istorico di Modica di Placido Carrafa. Volume I. Tipografia di Mario La Porta, 1869. Vegeu també Modica Ciutats del barroc tardà de la Vall de Noto Barroc sicilià Terratrèmol de Sicília de 1693