Basílica de San Nazaro in Brolo (Milà)

La Basílica de San Nazaro in Brolo —al començament anomenada Basilica Apostolorum— és una de les esglésies més antigues de Milà i la primera de creu llatina de l'Imperi Romà d'Occident. El conjunt d'ara conté la basílica, el posterior Mausoleu de Trivulzio i la capella de Santa Caterina, tots dos renaixentistes. Història La basílica de San Nazaro fou construïda entre els anys 382 i 386, en una època en què Mediolanum —l'actual Milà— era la capital de l'Imperi romà. És una de les quatre basíliques promogudes per Ambròs de Milà, i conegudes com a basíliques ambrosianes. Les quatre estan dedicades a diverses categories de sants, perquè encara no hi havia el costum de nomenar les esglésies amb el nom d'un sol sant. Les altres tres basíliques són: Una basílica per als profetes: la Basílica Prophetarum, més tard rebatejada com a Basílica de San Dionigi, que no ha arribat fins a l'actualitat. Una altra per als màrtirs: la Basílica Martyrum, que després fou la Basílica de Sant Ambròs. Una altra per a les verges: la Basílica Virginum, més tard Basílica de San Simpliciano. La Basílica Apostolorum es va construir fora de les muralles de Milà, adjacent a la Via Porticata, amb la qual estava connectada per un atri. Aquest carrer monumental estava vorejat de pòrtics amb columnes, un dels capitells de les quals, el de Flàvia Serena, esposa d'Estilicó, tutor de l'emperador Flavi Honori —l'únic que es conserva— es va incorporar a la basílica de San Nazaro, juntament amb quatre columnes, que es van posar en la part posterior d'un absis. El 395 o 396 —segons una antiga tradició— sant Ambròs va dur les relíquies de sant Nazari a la basílica. És possible que Ambròs també fos enterrat sota l'altar major, al costat de suposades relíquies d'alguns apòstols. El reliquiari —en argent finament cisellat— se'n troba ara en el Museu Diocesà de Milà. Arquitectura L'edifici actual fa 56 m de longitud per 45,30 m en el transsepte, 14,20 m d'ample i 13,15m d'altura. Segons una inscripció en les parets del cor —atribuïda a Ambròs— la planta és de creu llatina per a celebrar la resurrecció de Jesús. Davant la basílica hi havia un atri porticat. Davall l'altar hi havia les relíquies. El 396, quan es va descobrir el cos de sant Nazari, es creà un nou absis. Com recorda una inscripció, Flàvia Serena va donar els marbres per al sacellum que albergava les relíquies i també va embellir la resta de l'església. L'absis del braç dret tenia un portal amb un fals pòrtic. El 30 de març del 1075, la basílica es va danyar greument per un incendi, i es va reconstruir en estil romànic, tot conservant les parets originàries. El sostre de la nau —que era de fusta— fou canviat per un de voltat, i s'hi afegí una cúpula amb llanterna, un campanar, i grans absis en tots dos braços laterals. L'església ja era coneguda com a Basílica de San Nazaro in Brolo. En el segle XVI es va erigir el Mausoleu de Trivulzio, en estil renaixentista. La basílica va passar per transformacions en el s. XVII i XVIII. El 1567 Carles Borromeo va construir un nou altar major i va demolir el cimbori que era davall la cúpula i el de sant Nazari, que estava recolzat en l'absis. El cardenal Federico Borromeo va manar construir una nova sagristia al braç dret. Entre els anys 1828 i 1830, va haver-hi més modificacions —sobretot a l'interior— en estil neoclàssic. Entre els 1938-1962, i 1967-1986 s'hi feren excavacions, prospeccions arqueològiques i restauracions. Això va permetre reconstruir la planta original de la basílica, la terminació dels braços laterals i la relació de l'edifici amb la Via Porticata. El redescobriment i la restauració de part de les formes paleocristianes i romàniques sota els camuflatges barrocs i neoclàssics donà lloc a la forma actual de la basílica. Es recuperaren importants troballes de l'època romana i paleocristiana i es pot visitar la zona arqueològica subterrània. Mausoleu de Trivulzio La construcció del Mausoleu de Tribulzio començà el 1512, segons un disseny de Bramantino, amb la forma d'un gran paral·lelepípede. Les obres de dins s'acabaren el 1565, però l'exterior —que havia de tenir un pronaos tetràstil— mai no es va finalitzar. Lamentablement, no es va edificar com una capella lateral sinó davant de la seua façana, que per tant restà desfigurada. La façana principal del mausoleu és de maçoneria de rajola vermella a la part inferior, en què hi ha quatre pilastres d'ordre toscà. L'entrada té un frontó triangular i està flanquejada a banda i banda per sengles portes laterals. A dalt, un baix relleu representa tres escuts d'armes, un el de Trivulzio. Al centre de la part superior s'obri una finestra amb mainells, amb una pilastra d'ordre jònic en cada costat, tot i que la de l'esquerra està danyada. Les restauracions del segle XX retornaren l'edifici en gran part al seu aspecte originari, però —lamentablement— van eliminar alguns elements posteriors d'interés. Ara el creuer dret té unes obres d'art importants. Al costat esquerre hi ha un baix relleu de la Crucifixió de Bonino da Campione. Al costat dret hi ha un Últim sopar renaixentista de Bernardino Lanino. Dins la basílica hi ha quatre epígrafs antics. Els de Ambròs i Serena —al presbiteri— testifiquen la fundació de la basílica. El del bisbe Gliceri —al transsepte esquerre— i el del metge Diòscor —en l'altre, on es veu el paviment original en opus sectile— són de naturalesa funerària. Al costat de l'altar modern hi ha les restes de les bases de les columnes de tres atris paleocristians, que conduïen al braç darrere de l'altar i als dos laterals del transsepte. Referències