NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Salvatore Quasimodo

Salvatore Quasimodo (n. 20 august 1901, Modica, Sicilia, Regatul Italiei – d. 14 iunie 1968, Napoli, Italia) a fost un poet și traducător italian. Considerat unul dintre cei mai notabili poeți italieni ermetici, a devenit laureat al Premiului Nobel pentru Literatură în 1959, stârnind multiple controverse, mai ales în Italia. Motivația Juriului Nobel "...pentru poezia sa lirică în care cu o clasică înflăcărare înfățișează experiența tragică a vieții timpului nostru . ." Date biografice S-a născut în Sicilia, în 1901, într-o familie de feroviari. Urmează studii de inginerie și desen tehnic, întrerupte în favoarea celor clasice. La terminarea acestora din urmă se stabilește la Florența unde, prin 1927 va începe să colaboreze la revista Solaria care promova reîntoarcerea la realism într-un moment de dominanță a ermetismului. A lucrat mai întâi ca proiectant tehnic și inginer civil. Cele cinci antologii de poezie au apărut între 1930 și 1938, inclusiv Acque e terre (Ape și pământ, 1930). Acestea i-au stabilit reputația de cel mai important poet ermetic italian. Opera sa complexă este inspirată din simboliștii francezi. A avut și o atitudine de opoziție discretă față de regimul fascist al lui Mussolini. A participat la numeroase activități anti-fasciste în timpul celui de-al doilea război mondial, ceea ce a dus la încarcerarea lui. Maturitatea poetică a lui Quasimodo și preocuparea lui pentru dilema omului modern i-au adus premiul Nobel pentru literatură din 1959. Stilul lui este marcat de un grad mai mare de claritate și de sensibilitate. Quasimodo a explicat istoria și destinul omului printr-o lamentație fundamentală pentru înfrângerea omului de către un univers ostil. Printre operele lui se numără Dare e avere (A da și a avea) (1966) și Debit și credit (1972). Opera Acque e terre (Ape și pământuri) (1930) Oboe sommerso (1932) Odore di eucalyptus, ed altri versi (Miros de eucalipt și alte versuri) (1933) Erato e Apòllìon (1935) Poesie (1938) Lirici Greci (1940) Ed è subito sera (Și deodată e seară) (1942) Con il piede straniero sopra il cuore (1946) Giorno dopo giorno (Zi după zi) (1947) La vita non è sogno (Viața nu e vis) (1949) Il falso e vero verde (1954) Il fiore delle "Georgiche" (1957) La terra impareggiabile (Pământul fără seamăn) (1958, reeditat în 1962) Petrarca e il sentimento della solitudine (1959) Tutte le poesie (1960) Il poeta e il politico e altri saggi (1960) Orfeo Anno Domini MCMXLVII (1960) Scritti sul teatro (1961) Nove poesie (1963) L'amore di Galatea. – Palermo (1964) Anita Ekberg, a cura di Sennuccio Benelli (1965) Dare e avere (A da și a avea) (1966) Traduceri Versuri, traducere A.E.Bakonsky, București, Editura Tineretului, 1961; Poesie, traducere A.E.Bakonsky, București, Editura pentru Literatură, 1968. Note Legături externe it Site-ul oficial Salvatore Quasimodo Arhivat în 19 februarie 2003, la Wayback Machine.
Квазимодо, Сальваторе

Сальвато́ре Квази́модо (итал. Salvatore Quasimodo, 20 августа 1901 — 14 июня 1968) — итальянский писатель, поэт, переводчик. Лауреат Нобелевской премии по литературе 1959 года «За лирическую поэзию, которая с классической живостью выражает трагический опыт нашего времени». Биография Определённая известность к Квазимодо пришла после переводов древнегреческой поэзии, Шекспира, Евангелия от Иоанна, книги, которая используется во время проведения собраний масонских лож. В сочинениях Квазимодо многое связано с мифологическими и спиритуалистическими мотивами В его поэзии всё объединено в единое целое и базируется на прочной социально-этической основе. Будучи по натуре политкорректным и интеллигентным человеком, всегда выступал в защиту преследуемых поэтов и писателей. 31 марта 1922 года был посвящён в масоны в ложе «Арнальдо да Брешиа» в Ликате. В 1945 году вступил в Итальянскую коммунистическую партию, посещал СССР. Осенью 1958 года во время поездки в СССР попал с инфарктом в Боткинскую больницу Москвы. После длительной реабилитации весной 1959 года вернулся в Италию. Произведения Acque e terre (1930) Oboe sommerso (1932) Erato e Apòllìon (1938) Poesie (1938) Ed è subito sera (1942) Con il piede straniero sopra il cuore (1946) Giorno dopo giorno (1947) La vita non è sogno (1949) Il falso e vero verde (1954) La terra impareggiabile (1958) Il poeta e il politico e altri saggi (1960) Dare e avere (1966) Издания на русском языке Квазимодо Сальваторе. Избранная лирика. Серия: Избранная зарубежная лирика. М.: Молодая гвардия, 1967. 48 с. Квазимодо Сальваторе. Моя страна — Италия. М.: Издательство иностранной литературы, 1961. Сальваторе Квазимодо У счастливых причалов Архивная копия от 21 ноября 2015 на Wayback Machine Перевод с итальянского Ярославы Хоменко Примечания Ссылки Квазимодо (Quasimodo), Сальваторе Архивная копия от 13 октября 2006 на Wayback Machine // Сайт электронной библиотеки «Наука и техника»
Salvatore Quasimodo

Salvatore Quasimodo [salvatóre ku̯azímodo/kvazímodo), italijanski lirični pesnik in prevajalec, nobelovec, * 20. avgust 1901, Modica, Sicilija, † 14. junij 1968, Neapelj. Življenjepis Quasimodo je rastel v družini železniškega uradnika. Po končanem šolanju v domačem kraju se je odločil za študij na tehnični šoli v Palermu in ga nadaljeval v Rimu, kjer je postal gradbeni inženir. Obenem je vpisal študij klasičnih jezikov in doktoriral iz italijanske književnosti. Zaposlil se je na milanski glasbeni šoli in sodeloval kot glasbeni kritik pri raznih časopisih. Med 2. svetovno vojno je sodeloval v odporniškem gibanju. Pesniti je začel zelo zgodaj, v zadnjem letu 1. svetovne vojne, vendar je pesmi in prvo pesniško zbirko Vode in zemlja objavil šele leta 1930. Od tedaj je Quasimodo objavil številne pesniške zbirke in vrsto odličnih prevodov. Za oboje je leta 1959 prejel Nobelovo nagrado za književnost. Delo Quasimodo je bil v začetku privrženec tako imenovane poezije hermetizma, namenjene ozkemu krogu poznavalcev moderne lirike, njene metaforike in estetskih učinkov. V tem okviru je opeval spomin na Sicilijo, njeno prirodo in morje, ki jih je doživljal skozi prizmo panteizma, to je filozofskega nauka, ki uči, da je materialni svet le zunanji izraz božanskega bitja. Po letu 1945 se je pod vplivom vojne in naprednih političnih sil usmeril v socialno problematiko. Tudi v obliki se je oddaljil od hermatizma in se naslonil na klasično, zlasti latinsko poezijo. Bibliografija Voda in zemlja (Acque e terre; 1930) In je naenkrat večer (Ed e subito sera; 1942) S sovražnikovo peto na srcu (Col piede nemico sopra il cuore; 1946) Dan za dnen (Giorno dopo giorno; 1947) Življenje ni sen (La vita non e sogno; 1949) Sklici Glej tudi seznam italijanskih pesnikov Viri Kos, Janko, Pregled svetovne književnosti, DZS, Ljubljana1982 Veliki splošni leksikon; knjiga 15, DZS, Ljubljana, 2006 Zunanje povezave
Салваторе Квазимодо

Салваторе Квазимодо (итал. Salvatore Quasimodo; Модика, 20. август 1901 — Напуљ, 14. јун 1968) је био италијански песник. 1959. године добио је Нобелову награду за књижевност. Сматра се једним од најзначајнијих италијанских песника 20. века. Биографија Детињство и школовање Салваторе Квазимодо рођен је 20. августа 1901. године од оца Гаетана Квазимода и мајке Клотилде Рагузе у Модици, где му је отац радио као шеф железничке станице. Убрзо након рођења се са мајком и старијим братом Винћенцом (1899) сели у Рокалумеру, код очевих родитеља, где је провео цело детињство и младост. Јануара 1909. године отац добија задужење у реорганизацији железничког саобраћаја на станици у Месини, која је била погођена разарајућим земљотресом. У том периоду живели су у теретном вагону паркираном на једном затвореном перону станице. Овај период живота остаће урезан у песниково сећање, а евоцираће га у песми Моме оцу (Al padre), коју је написао поводом очевог 90ог рођендана и педесетогодишњице земљотреса у Месини. Године 1916. Салваторе у Палерму уписује Техничко Математичко- Физички Институт, да би 1917. године наставио студије у Месини на Институту “А.М. Јаци”, где је 1919. године и дипломирао. У току боравка у Месини упознаје правника Салватореа Пуљатија као и будућег градоначелника Фиренце, Ђорђа Ла Пиру, са којима склапа пријатељство које ће трајати годинама. Заједно су 1917. основали “Нови Књижевни Часопис” (“Nuovo Giornale Letterario”), месечник у ком је објавио своје прве песме. Године 1919. сели се у Рим где је планирао да заврши инжењерске студије, али због неизвесне економске ситуације био је приморан да их напусти и да прихвати неке скромније послове.У међувремену сарађивао је на неколико часописа и почео самостално да учи грчки и латински, посветивши се класицима, који за њега постају велики извор инспирације. Несигурна економска ситуација, која је обележила овај римски период, завршила се 1926. године, када га ангажује Министарство јавних радова и додељује као геометра Градским инжењерима Ређо Калабрије. Овде склапа пријатељство са браћом Енцом и Бруном Мизефари, који су обојица били истакнути припадници антифашистичког покрета у Ређо Калабрији. Исте године жени се са осам година старијом Биче Донати. Године 1948, две године након смрти његове прве супруге, поново се жени балерином Маријом Кумани, са којом ће добити сина Алесандра Квазимода. Референце Спољашње везе Сајт посвећен Салватореу Квазимоду заснован на материјалу који је оставио његов син Алесандро [1] Песничка награда Салваторе Квазимодо [2] Књижевни парк Салваторе Квазимодо [3]
Salvatore Quasimodo

Salvatore Quasimodo, född 20 augusti 1901 i Modica på Sicilien, död 14 juni 1968 i Neapel, var en italiensk författare och översättare. Han var en av de mest framträdande italienska poeterna under 1900-talet och belönades med Nobelpriset i litteratur 1959. Biografi Salvatore Quasimodo föddes 1901 på Sicilien i en liten stad i närheten av Syrakusa. Han studerade först teknik, i Palermo och i Rom, men bestämde sig sedan för att det var litteraturen som han ville ägna sig åt. Han studerade därför klassisk grekisk och latinsk litteratur vid universitetet, men kunde inte fullfölja utbildningen av ekonomiska skäl. Sedan han varit statligt anställd som ingenjör debuterade han som poet 1930, och de närmaste åren utgav han flera alster. Fascismen gjorde ett starkt negativt intryck på honom, men han lämnade inte anställningen vid staten förrän 1938, då han blev redaktör vid Tempo, för att senare, 1943, erhålla professuren i italiensk litteratur vid Giuseppe Verdi-konservatoriet i Milano. 1940 utkom han med översättningar av grekisk litteratur, Lirici Greci, och fortsatte detta värv med nytolkningar av de antika dramatikerna och poeterna, klassiker av Shakespeare och Molière samt modern, utländsk litteratur. Författarskap Salvatore Quasimodo, som räknas till Italiens främsta poeter under 1900-talet, verkade inom den så kallade hermetiska skolan, vilka strävade efter "den rena poesin", med en medvetet sluten framställning som delvis motiverades av att slippa undan censur och politisk förföljelse. Quasimodo var i fler hänseenden lärjunge till Giuseppe Ungaretti, även i fråga om dennes så kallade "blixtpoesi", med hastiga och oväntade scenväxlingar. Påverkan från den klassiska litteraturen märks i dikternas sträven efter mättat bildspråk och strama form. Tematiskt finns en skillnad efter fascismens maktövertagande, varefter Quasimodo fjärmade sig från individualismen, sociala frågor behandlas, och inåtvändheten ökar. Quasimodos tidiga dikter har beskrivits som raffinerade. Svenska översättningar Och plötsligt är det kväll: dikter (översättning Sture Axelson, Bonnier, 1948) Och plötsligt är det afton (i svensk tolkning och med en inledande essay av Arne Lundgren, FIB:s lyrikklubb, 1957) Poesie (i svensk tolkning av Anders Österling, Italica, 1959) Dikter (i svensk tolkning av Sture Axelson, Göran O. Eriksson och Östen Sjöstrand, Bonnier, 1959) Källor Nobelprize.org, Salvatore Quasimodo - Biografi Litteraturhandboken. Författarlexikon och litteraturöversikter, red. B. Dahlström, Stockholm 1984 Litteraturens historia i världen, Olsson/Algulin, Stockholm 1992 Externa länkar Officiell webbplats Nobelprize.org, Nobelpriset i litteratur 1959 Nobelprize.org, Salvatore Quasimodo - Biografi
Església del Redemptor (Venècia)

L'Església del Redemptor de Venècia (en italià Chiesa del Santissimo Redentore) és un edifici religiós d'Andrea Palladio del segle xvi que es troba a l'illa de Giudecca, a Venècia, Itàlia. Història El 1576 s'acabà la pesta a Venècia, on morí més d'un terç de la població. En agraïment a Déu pel final d'aquell gran mal, s'encarregà el projecte a Andrea Palladio, conegut a la ciutat per les esplèndides mansions que realitzà a l'interior per a famílies benestants. Les obres s'iniciaren el 1577 i acabaren en 1592. Avui dia aquesta església és l'escenari de la gran Festa del Redemptor, que se celebra el tercer diumenge de juliol en memòria del perill passat. Estructura L'edifici té una planta rectangular, amb un simple transsepte constituït en tres absis que comuniquen amb la gran cúpula central. De la intersecció d'aquests absis surten dos subtils campanars cilíndrics, amb sostre en forma de con, semblants a minarets. La façana de marbre blanc és un dels exemples més impressionants d'inspiració neoclàssica que tanta fama donaren a Palladio: quatre timpans triangulars i un de rectangular es creuen entre si, en una contraposició de superfícies llises, de lesenes i de muntants amb estàtues, ostentant estabilitat i rigor clàssic. L'interior es compon d'una nau única, amb imponents i decorades capelles laterals. Gran importància té la llum, com a totes les obres pal·ladianes, protagonista vertadera de l'interior, que ressalta volums i decoració. Enllaços externs La Festa del Redemptor a Venècia.es, la guia turística de la ciutat (en castellà) Info Festa del Redemptor, una festa molt veneciana.
Iglesia del Redentor (Venecia)

La Iglesia del Redentor (su nombre completo es Chiesa del Santissimo Redentore, Iglesia del Santísimo Redentor) es un importante edificio religioso proyectado por Andrea Palladio en el siglo XVI y situado en la isla de la Giudecca, en Venecia (Véneto, Italia). Historia Entre 1575 y 1576 una terrible peste asoló Venecia y llevó a la muerte a más de un tercio de la población. En septiembre de 1576, en pleno estado de emergencia, el Senado decidió erigir una iglesia votiva, al Redentor, si se les librada de la epidemia.​ Se encargó el proyecto a Andrea Palladio, conocido en la ciudad por las espléndidas mansiones que realizó en tierra firme, para familias pudientes. Las obras se iniciaron en mayo de 1577 y terminaron en septiembre de 1592. Palladio no llegó a ver terminada la obra. Han sido necesarias pocas refacciones en los siguientes siglos. Hoy en día es el escenario de la gran "Fiesta del Redentor", que se celebra el tercer domingo de julio, en memoria del peligro pasado, desde 1577. Estructura El edificio tiene planta rectangular o de cruz latina. Se optó por este modelo para acatar las directivas del reciente Concilio de Trento. La fachada de mármol blanco es uno de los más impresionantes ejemplos de inspiración clásica, que tanta fama dieron a Palladio: La estructura de los frontones, dispuestos uno detrás de otro, roza la perfección, en una contraposición de superficies lisas, de lesenas y de montantes con estatuas, ostentando estabilidad y rigor clásico. Su reluciente blancura y sus magníficas proporciones, destacan a la iglesia con una identidad propia, visible desde la Piazzetta. La alta cúpula está integrada visualmente con la fachada, y da sensación de unidad. El punto redondo del portal coincide ópticamente con la cúpula, coronada por la estatua del redentor. A cada lado de esta, dos sutiles campanarios cilíndricos, con techo en forma de cono, similares a minaretes, dan su fisonomía característica a este espléndido templo. El interior es de nave única, con imponentes y decoradas capillas laterales. Tiene un simple transepto constituido de tres ábsides, desde donde se alza la gran cúpula central. Gran importancia tiene la luz, como en todas las obras de Palladio, y es la verdadera protagonista del interior, valorizando los volúmenes y la decoración. Véase también Historia de las cúpulas del período moderno temprano Historia de las cúpulas renacentistas italianas Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia del Redentor. La Fiesta del Redentor en Venecia.es, la guía turística de la ciudad (en español) [1] Info Fiesta del Redentor, una fiesta muy veneziana.
Il Redentore

Il Redentore, voluit Chiesa del Santissimo Redentore (Kerk van de meest Heilige Verlosser), is een kerk op het eiland Giudecca in het stadsdeel Dorsoduro in het zuiden van Venetië. Il Redentore werd ontworpen door Andrea Palladio in 1575/76 als dankbetuiging voor het spoedige einde van de pestepidemie van 1575-1577. De kerk was gereed in 1592. Het gebouw is gelegen aan het Canale della Giudecca. Tijdens de Festa del Redentore ligt er een ponton in het water waar boten aanleggen die van Zattere naar Giudecca varen om bezoekers bij deze kerk te brengen. De kerk heeft een hoge koepel. Er staan beelden boven de ingang. In de kerk zijn zuilen van de Korinthische orde. In Il Redentore zijn schilderijen van onder meer Francesco Bassano, Lazzaro Bastiani, Carlo Saraceni, Leandro Bassano, Palma de Jongere, Jacopo Bassano, Francesco Bissolo, Rocco Marconi, Paolo Veronese, Alvise Vivarini en Tintoretto. Externe link Il Redentore
Igreja do Redentor (Veneza)

A Igreja do Redentor (o seu nome completo é Chiesa del Santissimo Redentore, Igreja do Santíssimo Redentor) é um importante edifício religioso projetado por Andrea Palladio no século XVI e situado na ilha da Giudecca, em Veneza. História Em 1576 terminou uma terrível peste em Veneza, que levou à morte mais de um terço da população. Houve quem sentisse a necessidade de agradecer a Deus a redenção do mal com a construção de uma igreja. Foi encarregado da obra Andrea Palladio, conhecido na cidade pelas explêndidas mansões que realizara no interior para famílias de posses. As obras começaram em 1577 e terminaram em 1592. Houve poucas remodelações nos séculos seguintes. Hoje em dia é o cenário da grande "Festa del Redentore" (Festa do Redentor), que se celebra no terceiro domingo de julho em memória do perigo passado. Estrutura O edifício tem planta retangular, com um simples mas esplêndido transepto constituído de três absides que comunicam com a grande cúpula central. Da interseção destes partem dois subtis campanários cilíndricos, com teto em forma de cone, similares a minaretes. A fachada de mármore branco é um dos mais impressionantes exemplos de inspiração neoclássica que tanta fama deram a Palladio: quatro tímpanos triangulares e um retangular cruzam-se entre si, numa contraposição de superfícies lisas, de lesenas e de montantes com estátuas, ostentando estabilidade e rigor clássicos. O interior é composto por uma nave única, com imponentes e decoradas capelas laterais. A luz tem grande importância, como em todas as obras palladianas, verdadeira protagonista do interior, que valoriza volumes e decorações. Ligações externas «Festa do Redentor em Venecia.es, guia turístico da cidade» (em espanhol)
Il Redentore

Il Redentore är en kyrkobyggnad i Venedig, helgad åt Frälsaren. Kyrkan, som är belägen på ön Giudecca, är ritad av Andrea Palladio. Il Redentore uppfördes på uppdrag av senaten som votivkyrka efter den pest som härjat Venedig mellan 1575 och 1576. Palladio använder sig i fasaden av ett triumfbågemotiv, vilket han även gjorde i San Francesco della Vigna. Interiören hyser verk av bland andra Tintoretto, Paolo Veronese, Francesco Bassano och Alvise Vivarini. Bilder Referenser Noter Tryckta källor Avery, Harold (February 1966). ”Plague Churches, Monuments and Memorials” (på engelska). Proceedings of the Royal Society of Medicine (London: Royal Society of Medicine) 59 (2): sid. 110–116. ISSN 0035-9157. https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC1900794/pdf/procrsmed00186-0033.pdf. Läst 17 juni 2018. Norberg, Carin; Tham, Carl (2018). Venedig: en vägvisare i tid och rum. Lund: Karavan förlag. sid. 292–293. Libris 21750150. ISBN 978-91-88709-07-3 Pevsner, Nikolaus (1974) (på engelska). An Outline of European Architecture. Pelican Books (7). Harmondsworth. ISBN 0-14-020109-2 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Il Redentore.
Церква Іль-Реденторе

Церква Іль Реденторе або Церква Спасителя (італ. Il Redentore) — церква у Венеції на набережній острова Джудекка. Будівництво було схвалене дожем Себастьяно Вен'єром і Великою Радою і доручене Андреа Палладіо. У травні 1577 року церква була закладена на честь подяки богові за позбавлення міста від епідемії чуми, яка вибухнула у Венеції в 1575—1576 роках і знищила до третини населення міста, або 46 000 мешканців. У 1592 році будівля була побудована і освячена. Церква була віддана ордену Капуцинів. На знак позбавлення від чуми з XVI століття у Венеції святкують свято Феста дель Реденторе. Щороку в третю неділю липня, дож відвідував церкву по понтонному мосту, який споруджували від Палацу дожів до церкви. Там він служив месу. У церкві знаходяться шедеври Франческо Бассано, Ладзаро Бастіані, Карло Сарачені, Леандро Бассано, Якопо Пальма старший, Якопо Бассано, Франческо Біссоло, Рокко Марконі, Паоло Веронезе, Альвізе Віваріні, Тінторетто. Примітки Джерела Constant, Caroline (1993), Palladio Guide, New York: Princeton Architectural Press, ISBN 1-878271-85-7 Weissmüller, Alberto (2007), Palladio in Venice, Grafiche Vianello Srl, ISBN 978-88-7200-174-5
Mausoleo de Santa Constanza

El mausoleo de Constantina, conocido con el nombre de iglesia de Santa Costanza, es un antiguo mausoleo romano que se encuentra en la ciudad de Roma (Italia) y forma parte del inventario de edificaciones religiosas paleocristianas. Concretamente se trata de un martyrium, un templo dedicado a albergar los restos de un santo cristiano. Fue construido en el segundo cuarto del siglo IV para la hija del emperador Constantino junto a la antigua basílica de Sant'Agnese fuori le Mura (basílica de Santa Inés) pues estas edificaciones siempre estaban unidas a alguna basílica de tipo ordinario. Arquitectura Es un edificio de planta central, común en los mausoleos paleocristianos. Está constituido por círculos concéntricos; un peristilo que hoy en día no se conserva, un espacio central circular cubierto con una cúpula sobre tambor, sobre el cual se abren ventanas y no se aprecia la cúpula al exterior porque está cubierta por un tejado, y el núcleo central está rodeado por un deambulatorio anular con bóveda de cañón, el deambulatorio se dispone para hacer más fácil el acceso al sepulcro. En el muro del deambulatorio, se abren nichos de base rectangular o semicircular, es un muro muy grueso para soportar todo el peso. El cuerpo está sostenido por columnas dobles dispuestas de forma radial, Y tiene un nártex de acceso que termina en dos exedras semicirculares. Decoración La decoración en el exterior es muy pobre y en el interior estaba cubierta de mosaicos, que le daban una gran luminosidad al mausoleo. Hoy en día solo se conservan los mosaicos de la bóveda de cañón y los de las exedras. Esta decoración se hacía así para diferenciar el exterior (el mundo terrenal) del interior (el mundo celestial). La disposición de las columnas y la luz hacen que sea un espacio dotado de cierto dinamismo. La bóveda de cañón del corredor anular conserva los mosaicos originales del siglo IV, polícromos, entre los que figuran los motivos típicos de vides y zarcillos. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Mausoleo de Santa Constanza.