NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Enrico Toti (S 506)

Le Enrico Toti (numéro de coque S 506), est un sous-marin de la classe Toti , construit en Italie pour la Marina Militare dans les années 1960. Après un long service dans la marine italienne, il a été désarmé et - après des travaux d'adaptation - vendu au Musée des sciences et des techniques Léonard de Vinci à Milan. Depuis 2005, il est exposé et peut être visité. C'est l'un des trois sous-marins exposés en Italie avec l'Enrico Dandolo (S 513) à Venise (également de la classe Toti) et le Nazario Sauro (S 518) à Gênes (de la classe Sauro). Historique Le Toti a été construit par les chantiers Fincantieri à Monfalcone entre 1965 et 1967, et remis à la marine italienne en 1968. La classe Toti comprenait quatre sous-marins de faible tonnage, utilisés de la fin des années 1960 à la fin des années 1990, ils étaient sensiblement équivalents aux sous-marins français de 400 t de la classe Amazone. Le nom du bateau fait référence à Enrico Toti, un patriote italien ayant servi dans les Bersagliers lors de la Première Guerre mondiale. Ils ont été conçus pour opérer en mer Méditerranée et n'ont jamais eu à faire face à un conflit armé (malgré la guerre froide à laquelle la Marine italienne participait activement). Ils avaient deux tâches principales : patrouiller en mer Méditerranée, particulièrement dans le canal de Sicile pendant la guerre froide. Pour cette raison, leur base principale était l'arsenal militaire d'Augusta (province de Syracuse). participer à des exercices de l'OTAN avec d'autres sous-marins (États-Unis, France, Allemagne, Grèce, Turquie, etc.). Navire musée L'Enrico Toti est arrivé au musée des sciences et des techniques Léonard de Vinci en août 2005 avec un voyage en deux étapes: 2001: de la base navale d'Augusta au port de Crémone, remorqué à travers la mer Adriatique et le Pô (14 jours) 2005: De Crémone à Milan, au moyen d'un convoi routier spécialement construit (4 nuits). En tant que navire musée, la présence d'un sous-marin à Milan est inhabituelle, car cette ville n'a pas d'accès direct à la mer ou à un fleuve important. De plus, le musée se trouve dans la ville intra-muros. Le transport du sous-marin au musée a été effectué pendant la nuit à la mi-août, afin de minimiser les désagréments pour la population. Galerie Notes et références (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Enrico Toti (S 506) » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Musée des sciences et des techniques Léonard de Vinci Navire-école Ebe Croiseur protégé Puglia Liens externes Museo Nazionale della Scienza e della Tecnologia – Milano Portail du monde maritime Portail de l’Italie Portail des musées
Piazza Bra

A Piazza Bra az olaszországi Verona legnagyobb tere. Elnevezése a német breit (széles) szóból ered. A teret számos történelmi épület szegélyezi, északi részén pedig a római kori amfiteátrum áll. A teret határoló házakban éttermek, bárok működnek. A tér déli részénél, az íves Brá-kapunál (Portoni del Brà) látható a régi városfal maradványa. Az épületek közül kiemelkedik két palota, a Palazzo Gran Guardia és a Palazzo Barbieri. Az utóbbiban működik a veronai városháza, amelyet 1840-ben építettek az osztrákok. A teret Valpolicellából származó rózsaszín márvánnyal kövezték ki. A tér közepén II. Viktor Emánuel olasz király szobra áll. Az alkotást 1883. január 9-én leplezték le. A tér parkjában áll az Alpok-szökőkút (Fonatna delle Alpi), más néven a Münchner-Kindlbrunnen. A kút építését Verona testvérvárosa, München finanszírozta. Válaszul az olasz város egy Júlia-szobrot állíttatott a német település régi városházánál. A helyiek a szökőkutat viccesen citromfacsarónak hívják alakja miatt. A téren egy emlékmű emlékeztet a náci koncentrációs táborokba hurcolt olaszokra. Jegyzetek
Пьяцца Бра

Пьяцца Бра (итал. Piazza Bra) — крупнейшая площадь Вероны (Италия), коммерческий и общественный центр города. Главный вход на площадь с Корсо Порта Нуова открывают Портони делла Бра — две зубчатых арки, составлявших часть городских стен, построенных в период правления герцога Джана Висконти (конец XIV века). Рядом с арками расположена также сохранившаяся от городских стен пятиугольная башня (итал. Torre Pentagona). Центр площади занимает сад, в котором расположены: фонтан Альп с мемориальными досками от городов-побратимов Вероны; конный памятник Виктору Эммануилу II (1883 год); памятник итальянским партизанам «павшим за свободу», возведённый после Второй мировой войны. На площадь выходят фасады: Палаццо делла Гран-Гуардиа (дворец, построенный Доменико Куртони, строительство было начато в 1610 году, а завершено лишь в 1820 году) Палаццо Барбьери или Палаццо делла гран-Гвардия-Нуова (построен в 1838 году архитектором Дж. Барбьери в неоклассическом стиле, в настоящее время в здании расположен муниципалитет города). На краю площади расположен знаменитый веронский амфитеатр и примыкающая к нему церковь Сан-Николо-алл'Арена (итал. San Nicolò all'Arena). Литература Ренцо Кьярели. Верона. — Флоренция: Bonechi Edizioni, 2006. — С. 12-15. — ISBN 88-7204-523-1.
Трг Бра

Трг Бра (ита. Piazza Bra) или једноставније Бра (топоним изведен од искривљеног израза „braida“, који заузврат потиче од лангобардског „breit”, односно „широко“) је највећи трг у Верони, у Италији. Неки тврде да је највећи у целој земљи. Налази се у историјском центру града, окружен бројним кафићима и ресторанима, као и неколико значајних зграда. Међу значајнијим су Веронска Арена, амфитеатар изграђен пре скоро 2000 година, сада је светски познато музичко место са редовним оперским и савременим музичким наступима, градска скупштина Вероне и палата Барбиери. Архитектура У средишту трга Бра налази се парк са кедровима и боровима, који окружује Фонтану Алпа и бронзану коњичку статуу Виктора Емануела II. Овај споменик првом краљу Италије свечано је отворен 9. јануара 1883. године, пет година након његове смрти. Постоје многе интересантне грађевине на тргу и око њега, изграђене током много векова историје града. Веронска Арена Зграда арене је подигнута у првом веку нове ере на месту које је тада било изван градских зидина. Луди (представе и игре које су се одржавале у корист и забаву римског народа) који су се тамо приређивале биле су толико познате да су гледаоци долазили из многих других места, често удаљених, да им присуствују. Иако сада може да прими до 22.000, оригинални амфитеатар је могао да прими 30.000 гледалаца. Арену су користили многи савремени извођачи, као што су Pink Floyd, Род Стјуарт, Елтон Џон, и Muse. Такође, арена је била домаћин бројних опера, као што је Понкијелијева Ђоконда из 1946. у којој је дебитовала Марија Калас. Палата Гран Гвардиа Палата Гран Гвардиа (Palazzo della Gran Guardia), била је прва зграда подигнута на јужној ивици трга. Првобитно је дизајнирао Доменико Куртони само као кров изграђен уз постојећи зид до неколико стубова. Леонардо Донато, 90. дужд Венеције, затражио је подручје за склониште трупа по лошем времену. Радови су започети 1610. године, али су прекинути када је дошло до мањка расположивих средстава. Скоро 200 година касније, 1808. године, архитекта Ђузепе Барбиери је добио задатак да дизајнира и заврши пројекат, али је прошло још 45 година пре него што је завршен. Зграда се сада користи као место за конференције, састанке и изложбе. Палата Барбиери Палата Барбиери је палата у неокласичном стилу која сада служи као градска кућа. Палата је првобитно носила назив Palazzo della Gran Guardia Nuova. Дизајнирао ју је Ђузепе Барбиери па је касније је преименована у његову част. Изградња је почела 1836. године, а завршена је 1848. године. Референце Спољашње везе
Kostel svaté Anastasie (Verona)

Kostel svaté Anastasie (italsky Basilica di Santa Anastasia) je bazilika v severní části historického centra Verony. Jedná se o největší kostel ve Veroně. Bazilika je postavena v gotickém slohu. Stavba započala roku 1290. Název Kostel nese pojmenování po již neexistujícím ariánském kostelu z doby vlády ostrogótského krále Theodoricha (474–526), který byl zasvěcen Anastázii ze Sirmia. Současná bazilika je oficiálně pojmenována po Petrovi Veronském (1205–1252), kterému je zasvěcena. Běžně se však nepoužívá oficiální název, nýbrž název převzatý z původního ariánského kostela. Historie Původní kostel Na místě současné baziliky stály již v raném středověku dva kostely postavené z příkazu ostrogótského krále Theodoricha (474–526). Jeden byl zasvěcený Svatému Remigiiu a druhý Svaté Anastázii ze Sirmia. Roku 1087 získal zdejší klášter u původního kostela svaté Anastázie značné majetky v okolí Verony. Současný kostel V roce 1220 či 1221 kostelní komplex převzali dominikáni (Řád bratří kazatelů). V roce 1290 začala výstavba gotického kostela. Dne 2. dubna 1292 získali dominikáni darem pozemek, což umožnilo výstavbu velkého kostela. Na stavbu kostela přispěl Guglielmo da Castelbarco. Dne 22. října 1471 baziliku vysvětil veronský biskup Giovanni Michiel. Od té doby je kostel v podstatě nezměněný. Dne 19. března 1807 Napoleon z kostela vyhnal dominikány. Popis Exteriér Hlavní vchod do kostela vede z náměstí Piazza Santa Anastasia. Portál je složen ze dvou dveří, které nad sebou má každý vlastní oblouk, nad nímž se nacházejí mozaiky. Oba vchody jsou obklopeny společným stupňovitým bílo-červeno-modrým portálem. Portál pochází z 15. století a je renesanční s gotickými reminiscencemi. Kostel disponuje 72 metrů vysokou gotickou věží z 15. století. Interiér Interiér kostela je široce umělecky vyzdobený. Kostel je rozdělen do tří lodí krytých křížovou klenbou. Uvnitř kostela se nachází dvě řady nosných sloupů. Řady nosných sloupů oddělují hlavní loď od bočních částí kostela s nižší střechou. V obou řadách se nachází šest nosných sloupů. Střecha je tvořena žebrovou křížovou klenbou a vyzdobena pravidelnými zobrazeními květin a jednotlivé části střechy jsou odděleny pruhovanými červenobílými oblouky. Galerie Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svaté Anastasie na Wikimedia Commons
Церква Святої Анастасії (Верона)

Церква Святої Анастасії (італ. Chiesa di Santa Anastasia) — базиліка у місті Верона на півночі Італії. Це найбільша церква міста. Належить ордену домініканців. Розташована в найдавнішій частині міста біля мосту Понте П'єтра. Названа на честь християнської великомучениці Анастасії Фармаколітрії. Історія Колись тут стояла інша церква, також зведена на честь цієї святої за наказом імператора Теодориха Великого. Будівництво нинішньої базиліки почалося в 1290 році, за проектом домініканських ченців Фра Бенвенуто да Болонья та Фра Нікола да Імола. Спорудження храму було завершене тільки в 1400 році. У 1471 році відбулося освячення нового храму. Насправді він був освячений на честь святого Петра Веронского, проте місцеві жителі з самого початку називали базиліку ім'ям попередньої церкви, і під цим ім'ям вона стала відома і за межами Італії. Опис Центральний фасад церкви з простим вікном-розеткою залишився незавершеним - його верхня частина не облицьована. Головний вхід, декорований барельєфами Риджина ді Енріко, які зображують сцени з Нового заповіту і житія святої Анастасії, має два дверні прорізи. До високої апсиди базиліки прибудована дзвіниця, яку вінчає гостроверхий шпиль. А поруч стоїть саркофаг полководця Гульєльмо ді Кастельбарко, що створений на початку 14 століття і, який, як вважається, послужив зразком для знаменитих арок Скалигерів. Усередині базиліка складається з центрального нефа і двох бічних прибудов, розділених колонадою з 12 мармурових колон. Вони в свою чергу впираються в звід, прикрашений рослинним орнаментом. У лівому бічному приділі встановлена гробниця Кортезі Серего, зроблений в 1432 році, а біля входу стоять водосвятні чаші 16 століття, поруч з якими можна побачити так званих «горбанів святої Анастасії» - гротескні статуї. Над порталом розташовані зображення єпископа, ще веде народ Верони, і святого Петра Веронського з монахами. Центральна колона, що стоїть між дверними отворами, прикрашена барельєфами святого Домініка, святого Петра Веронского і святого Томаса. На підлозі церкви в 1462 році художник П'єтро да Порлецца виклав чудову мозаїку з білого, рожевого і сіро-блакитного місцевого мармуру, яким також частково облицьований вхід в базиліку. Посилання Borelli, G. (1980). Chiese e monasteri di Verona. Verona: Banca popolare di Verona. scuolacampanaria.webnode.it
Aeroporto di Taranto-Grottaglie

Luchthaven Florence-Peretola (Italiaans: Aeroporto di Taranto-Grottaglie "Marcello Arlotta") (IATA: TAR, ICAO: LIBG) is een luchthaven nabij de Italiaanse steden Taranto en Grottaglie. Spaceport In July 2018 werd aangekondigd dat de luchthaven ook zou opereren als commerciële ruimtehaven. In december 2024 tekende Virgin Galactic een overeenkomst met de Italiaanse luchtvaartregulator Ente Nazionale per l’Aviazione Civile (ENAC) om een haalbaarheidsstudie te maken voor het gebruik van de luchthaven Taranto-Grottaglie voor Virgin Galactics Delta-class ruimtevliegtuig. De Italiaanse overheid en de overheid van Puglia hebben anno 2024 een budget van 70 miljoen euro uitgetrokken voor extra infrastructuur om de luchthaven uit te bouwen tot ruimtehaven.
Aeroportul Taranto–Grottaglie

Aeroportul Taranto-Grottaglie (IATA: TAR, ICAO: LIBG) este un aeroport din Grottaglie, Provincia Taranto, Apulia, Italia ce deservește zona Taranto. Aeroportul a fost tranzitat în 2023 de 1.080 de pasageri. A fost deschis în 1916 și numit după zona deservită. Situat la o altitudine de 66 m, aeroportul dispune de 1 pistă. Este operat de Aeroporti di Puglia⁠(d). Infrastructură Piste Aeroportul dispune de o singură pistă. Pista are orientarea 17/35. Terminale Note Vezi și
Chiesa di San Ruperto (Rio di Pusteria)

La chiesa di San Ruperto (in tedesco Pfarrkirche zum Hl. Rupert) è la parrocchiale di Spinga, frazione di Rio di Pusteria, in provincia autonoma di Bolzano. Appartiene al decanato di Bressanone-Rodengo della diocesi di Bolzano-Bressanone. Descrizione Esterno La chiesa è in stile tardogotico, si trova nel centro dell'abitato di Spinga all'interno dell'area cimiteriale della comunità. Accanto vi sorge la seicentesca cappella del Santo Sepolcro. Il suo orientamento è verso est. La torre campanaria è in pietra a vista, è dotata di orologi sulle sue facciate e la cella campanaria si apre con quattro finestre a bifora. Le coperture della torre e della chiesa sono ad angolo acuto, tipico delle architetture gotiche. Interno Anche l'interno dell'edificio è in stile barocco. Le vetrate policrome descrivono la resistenza della leggendaria Katharina Lanz che, nel 1797, si oppose all'invasione francese di Spinga con un forcone. Cappella del Santo Sepolcro La cappella del Santo Sepolcro che si trova accanto alla parrocchiale è una copia del Santo Sepolcro che si trova a Gerusalemme. L'esterno è caratterizzato dalla presenza, sul tetto, delle statue marmoree di dieci angeli. Risale al XVII secolo ed al suo interno ospita una seconda cappella che, a sua volta, contiene la grotta. Note Bibliografia (DE) Margareth Lanzinger, Eine Löwin im Kampf gegen Napoleon? Die Konstruktion der Heldin Katharina Lanz, traduzione di Raffaella Sarti, Wien, Böhlau Wien, 2018, ISBN 9783205206613, OCLC 1033912175. Voci correlate Rio di Pusteria Spinga Scontro di Spinga Katharina Lanz Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Ruperto Collegamenti esterni Chiesa di San Ruperto, su Le chiese delle diocesi italiane, Conferenza Episcopale Italiana. URL consultato il 25 febbraio 2021. Parrocchia Spinga, su comune.riodipusteria.bz.it. URL consultato il 24 febbraio 2021. Spinga, su suedtirolerland.it. URL consultato il 24 febbraio 2021.
Chiesa di San Cassiano e Ippolito (Varese)

La chiesa di San Cassiano e Ippolito è una chiesa di Varese, edificata nella frazione di Velate. Storia Una delle più antiche chiese del comune di Varese, venne eretta prima dell'anno mille, e successivamente intonacata. Costruita in stile romanico è situata sull'antica strada di collegamento tra il capoluogo lombardo e il Lago Maggiore, di cui negli anni fu punto di sosta. Citata in un documento del 1115, era originariamente costituita da una singola aula terminante con un'abside a forma semicircolare. Ampliata nei secoli seguenti, venne sopraelevata l'aula, abbattuta l'abside e murate le monofore originali, creando l'annessa sagrestia. Il presbiterio venne ampliato nel 1944, e una successiva opera di restauro nel 1987 riportò alla luce le monofore precedentemente ricoperte. All'interno è conservata una statua di Madonna col Bambino proveniente da Assisi e citata da Goffredo da Bussero nel Liber Notitiae Sanctorum Mediolani. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa dei Santi Ippolito e Cassiano Collegamenti esterni Chiesa di San Cassiano e Ippolito, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Librairie Acqua Alta de Venise

La librairie Acqua Alta de Venise est une librairie de livres anciens et d'occasion, de Venise en Italie qui subit régulièrement les inondations (acqua alta). Histoire Cette librairie vénitienne est fondée en 2002 par le libraire-bouquiniste italien Luigi Frizzo, à proximité de la place Campo Santa Maria Formosa, entre les canaux rio Tetta et rio de San Giovanni Laterano du quartier Castello de Venise, à quelques minutes à pied de la place Saint-Marc. Victime des fréquentes crues et inondations régulières (acqua alta) causées par les marées de la lagune de Venise, entre l'automne et le début du printemps, cette librairie (une des plus basses de Venise) est organisée dans un décor théâtral vénitien atypique, hétéroclite, surréaliste, insolite, original, humoristique et poétique de piles de près de 400 000 livres anciens, d'occasion (ou abimés), de revues, photos, cartes postales, gravures, bibelots et souvenirs de brocante et de marché aux puces, de gondole, barque, canoë, baignoire, d'escalier‑bibliothèque débordant de livres, et de chats errants, pour une expérience littéraire immersive dans l'histoire de Venise. Cette librairie est reconnue parmi les plus originales du monde, avec entre autres les Librairie Albertine de Manhattan à New York, The Last Bookstore (en) de Los Angeles, Shakespeare and Company et bouquinistes des quais de Seine de Paris, Word on the Water, Daunt Books (en) et Flourish & Blotts de Londres, maison du Livre de Saint-Pétersbourg, Librairie Lello de Porto, ou encore El Ateneo de Buenos Aires… Notes et références Voir aussi Acqua alta Tourisme en Italie Histoire de Venise Librairie de livres anciens et d'occasion Marché du livre ancien et d'occasion Bibliothèque Liens externes (it) Site officiel [vidéo] « Venise - Libreria Acqua Alta », sur YouTube [vidéo] « Visites guidées de la librairie Acqua Alta de Venise », sur YouTube [vidéo] « Inondation dans la librairie - Venise (2013) », sur YouTube Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du commerce Portail de la littérature Portail de l’édition Portail de l’eau Portail de l’humour Portail du tourisme Portail de Venise
Fontana del dialogo

La Fontana del dialogo è al centro della piazza Garibaldi a La Spezia. Realizzata in marmo di Carrara dallo scultore Viliano Tarabella è stata inaugurata nel 2002. La scelta progettuale degli architetti Antonio Leone e Cesarina Zanetti ha proposto un monumento inteso come luogo di sosta, di seduta e d’interazione tra i passanti, all'inizio della storica via Prione. A questo scopo l’intero anello della balaustra della vasca, volutamente liscio, è reso disponibile come seduta in prossimità dell’acqua stessa la cui limpidezza è esaltata dal colore chiaro del fondo della vasca. Al centro della vasca è collocata la scultura di Tarabella: un corpo cavo che risolve, in forme astratte, il tema di due grandi vele che si compenetrano e convergono verso l'alto, dove è il getto dell’acqua. L’illuminazione notturna conferisce uno speciale effetto di riflessi al monumento. Note Bibliografia M.Bertozzi, Viliano Tarabella. Genesi: uno scultore versiliese, un artista parigino, Monte Altissimo, Pietrasanta, 2009
Chiesa di Santa Maria del Ponte

La chiesa di Santa Maria del Ponte è un luogo di culto cattolico, si trova a Romano di Lombardia, ed è sussidiaria della parrocchiale di Santa Maria Assunta e San Giacomo. Storia La chiesa fu edificata e dedicata alla Maternità divina nel 1627 dai frati agostiniani, presenti sul territorio fino dal XV secolo nel monastero fondato da Giovanni da Romano, che desideravano un tempio accessibile durante le ore che la loro chiesa conventuale doveva rimanere chiusa. Il progetto per la nuova costruzione fu commissionato all'architetto Gio' Antonio Rossi di Polissena. Come risulta dal verbale del consiglio della congregazione pia della Misericordia, alla costruzione contribuì anche la comunità di Romano di Lombardia. L'edificio fu costruito in prossimità della seriola detta dei Mulini, anticamente posta sopra la roggia, appariva come sospesa sopra una volta in muratura che ricordava un ponte, da qui il nome che la identifica. La volta è parzialmente visibile anche se la seriola è stata deviata e riempita di terra. Nei primi anni del Novecento la chiesa è stata oggetto di restauro con la posa della nuova pavimentazione in marmo e successivamente la posa dell'altare comunitario in ottemperanza delle indicazioni del concilio Vaticano II. Descrizione Esterno Il piccolo edificio di culto, con fronte principale rivolto a sud, si trova molto isolato rispetto alla località di Romano, anticipato da un piccolo sagrato con pavimentazione in ciottolato, delimitato da un muretto a vista e da paracarri uniti da catene che lo dividono dalla viabile urbana. La facciata è delimitata da due lesene con capitello a volute che reggono il timpano triangolare. Il portale centrale con paraste e architrave e gocciolatoio è affiancato da due aperture con inferriate con contorni in pietra. L'interno a pianta rettangolare, è di piccolissime dimensioni, con volta a crociera con costoni ed è illuminata dalle due finestre poste sulla controfacciata. L'aula è stata restaurata nel 1945 e si presenta nel caratteristico stile della famiglia Polissena. Sopra il semplice altare vi è l'affresco con la Natività di Giuseppe Poloni di Martinengo. Note Bibliografia B. Cassinelli, A. Maltempi, M. Pozzoni, ...a una chiesa catedral granda sopra la plaza..., Romano di Lombardia, Comunità parrocchiale, 1975. Silvia Carminati, Bello e ameno borgo, BCC, 2016. Collegamenti esterni Chiesa di Santa Maria del Ponte <Romano di Lombardia>, su Le chiese delle diocesi italiane, Conferenza Episcopale Italiana. URL consultato il 2 marzo 2021.