Bazilika svatého Marka

Patriarchální katedrální bazilika svatého Marka (italsky Basilica Cattedrale Patriarcale di San Marco), krátce bazilika svatého Marka (italsky Basilica di San Marco; benátsky Baxéłega de San Marco), je katedrálním chrámem Benátského patriarchátu; stala se jím v roce 1807, kdy nahradila dřívější katedrálu San Pietro di Castello. Uchovává relikvie svatého Marka Evangelisty, patrona města, jemuž je také zasvěcena. Kostel se nachází na východní straně náměstí Svatého Marka, politického a náboženského centra bývalé Benátské republiky, a přiléhá k Dóžecímu paláci. Před pádem republiky v roce 1797 byl kaplí dóžete a podléhal jeho jurisdikci s přispěním prokurátorů svatého Marka pro administrativní a finanční záležitosti. Současná stavba je třetím kostelem na tomto místě. Stavba byla pravděpodobně zahájena v roce 1063, aby vyjádřila rostoucí občanské sebevědomí a hrdost Benátek. Stejně jako u dvou předchozích kostelů byl jejím vzorem Chrám svatých Apoštolů v Konstantinopoli pocházející ze šestého století, i když byly provedeny úpravy, aby se návrh přizpůsobil omezením vyhrazeného místa a plnil zvláštní potřeby benátských státních ceremonií. Jsou zde také patrné vlivy středobyzantské, románské a islámské architektury a později byly začleněny gotické prvky. Aby stavba vyjádřila bohatství a moc republiky, byly původní cihlové fasády a vnitřní stěny postupně zdobeny drahými kameny a vzácnými mramory, především ve třináctém století. Mnoho zdejších sloupů, reliéfů a soch pochází z kořisti, uloupené z kostelů, paláců a pomníků Konstantinopole v důsledku benátské účasti na čtvrté křížové výpravě. Známým příkladem je starověké bronzové čtyřspřeží, jež bylo umístěno na prominentním místě nad vstupem do kostela. Vnitřní strany kopulí, kleneb a horních stěn byly postupně pokryty mozaikami na zlatém podkladu zobrazujícími světce, proroky a biblické scény. Mnoho z těchto mozaik bylo později dotvořeno nebo přepracováno, jak se měnil umělecký vkus a jak musely být nahrazeny poškozené části, takže mozaiky představují osm set let uměleckých stylů. Některé z nich vycházejí z tradičního byzantského malířství a jsou mistrovskými díly středověkého umění; jiné jsou založeny na návrzích významných umělců renesance z Benátek a Florencie, například Paola Veroneseho, Tintoretta, Tiziana, Paola Uccella a Andrey del Castagna. Historie Participaziův chrám (kolem roku 829–976) Několik středověkých kronik líčí translatio, přenesení těla svatého Marka (s výjimkou hlavy) z Alexandrie v Egyptě dvěma benátskými kupci a jeho převoz do Benátek v letech 828/829. Chronicon Venetum dále uvádí, že relikvie svatého Marka byly zpočátku umístěny v rohové věži castra, opevněného sídla dóžete a vlády, které stálo na místě dnešního Dóžecího paláce. Dóže Giustiniano Participazio (ve funkci 827–829) ve své závěti stanovil, že jeho vdova a jeho mladší bratr a nástupce Giovanni (ve funkci 829–832) mají postavit kostel zasvěcený svatému Markovi, v němž budou relikvie uloženy. Giustiniano dále upřesnil, že nový kostel má být postaven mezi castrem a kostelem svatého Theodora na severu. Výstavba nového chrámu možná skutečně probíhala již za života dóžete Giustiniana a byla dokončena do roku 836, kdy sem byly relikvie svatého Marka přeneseny. Ačkoli se dlouho věřilo, že Participaziův chrám byla obdélná stavba s jedinou apsidou, sondy a vykopávky prokázaly, že bazilika svatého Marka byla od počátku křížový kostel s přinejmenším centrální kupolí, pravděpodobně dřevěnou. Není jednoznačně prokázáno, zda mělo každé ze čtyř ramen kostela podobnou kupoli, nebo zda ramena byla místo toho zakončena sedlovými dřevěnými střechami. Prototypem byl Chrám svatých Apoštolů (zbořen 1461) v Konstantinopoli. Tento radikální odklon od místní architektonické tradice obdélného půdorysu ve prospěch centrálně řešeného byzantského modelu odrážel rostoucí obchodní přítomnost benátských kupců v císařském hlavním městě i politické vazby Benátek a Byzance. Ještě důležitější bylo, že architektonický návrh zdůrazňoval, že bazilika svatého Marka nebyla zamýšlena jako církevní budova, ale jako státní svatyně. Pozůstatky Participaziova chrámu pravděpodobně stojí doposud a obecně se má za to, že k nim patří základy a spodní části několika hlavních zdí, zejména západní zdi mezi lodí a nartexem, chrámovou předsíní. Velký vstupní portál může také pocházet z tohoto kostela, stejně jako západní část krypty pod centrální kupolí, která zřejmě sloužila jako základna pro vyvýšené podium, na němž stál původní oltář. Orseolův chrám (976–1063) Participaziův chrám byl vážně poškozen požárem v roce 976 během lidového povstání proti dóžeti Petrovi IV. Candianovi (vládl 959–976), kdy se oheň z castra rozšířil na přilehlý kostel. Ačkoli nebyl zcela zničen, byl narušen do té míry, že koncil, generální shromáždění, musel být výjimečně svolán do katedrály San Pietro di Castello, aby zvolil Candianova nástupce, jímž se stal Petr I. Orseolo (vládl 976–978). Do dvou let byl kostel opraven, a to na náklady rodiny Orseolů, přičemž indicie naznačují, že skutečné škody byly poměrně omezené. Nejpravděpodobněji shořely dřevěné konstrukce, ale zdi a podpory zůstaly do velké míry neporušené. O vzhledu Orseolova chrámu není známo nic jistého. Avšak vzhledem ke krátké době rekonstrukce je pravděpodobné, že práce se omezily na opravu škod a proběhlo jen málo inovací. V této době byl hrob svatého Marka již umístěn v hlavní apsidě a byl překryt cihlovou klenbou, čímž vznikl polozavřený výklenek, který byl později začleněn do krypty, když byla během výstavby třetího chrámu zvýšena podlaha kněžiště. Contariniho chrám (přibližně 1063 – dosud) Následující kostel byl založen za vlády dožete Domenika I. Contariniho (vládl 1043–1071) přibližně roku 1063 a dokončen za vlády jeho nástupce Domenika Selva (vládl 1071–1084). Tento nový chrám, dnes známý jako bazilika svatého Marka a dějepisci označovaný jako Contariniho chrám, byl od počátku koncipován jako monumentální stavba reprezentující bohatství a moc Benátské republiky. Výstavba Městská hrdost vedla mnohá italská města v polovině 11. století k tomu, aby začala stavět velké kostely nebo zvětšovat své katedrály. Benátky měly podobný zájem demonstrovat své rostoucí obchodní bohatství a moc, a pravděpodobně v roce 1063, za dóžete Domenica I. Contariniho, byla bazilika svatého Marka podstatně přestavěna a rozšířena natolik, že výsledek působil jako zcela nová stavba. Severní transept byl prodloužen, pravděpodobně začleněním jižní boční lodi kostela svatého Theodora. Podobně byl rozšířen jižní transept, snad integrací rohové věže castra. Nejdůležitějším zásahem bylo přestavění dřevěných kupolí na cihlové. To vyžadovalo zesílení zdí a pilířů, aby unesly nové těžké valené klenby, které byly zpevněny arkádami podél stran severního, jižního a západního ramene křížení. Klenby východního ramene půdorysného kříže byly podepřeny vložením oblouků, které také sloužily k oddělení kněžiště od chórových kaplí v bočních apsidách. Před západním průčelím byl postaven nartex. Aby se přizpůsobil výšce stávající velkého vstupního portálu, musel být klenební systém nového nartexu nad vchodem přerušen, čímž nad ním vznikl prostor, který byl později otevřen do interiéru kostela. Krypta byla také rozšířena na východ a hlavní oltář byl přesunut zpod centrální kupole do kněžiště, které bylo zvýšeno a podepřeno sítí sloupů a kleneb v kryptě pod ním. Do roku 1071 práce pokročily natolik, že intronizace dóžete Domenica Selva mohla proběhnout v nedokončeném kostele. Práce na interiéru začaly za Selva, který pro zkrášlení kostela shromažďoval jemné mramory a kameny a osobně financoval mozaikovou výzdobu, přičemž najal mistra mozaikáře z Konstantinopole. Pala d'Oro (zlatý oltářní obraz), objednaný z Konstantinopole v roce 1102, byl na hlavní oltář umístěn v roce 1105. Pro vysvěcení pod dóžetem Vitalem Falierem Dodonim (vládl 1084–1095) jsou zaznamenány různé datumy, které nejspíše odrážejí řadu posvěcení různých částí. Vysvěcení 8. října 1094 je považováno za den inaugurace celého kostela. Týž den byly také uloženy ostatky svatého Marka do nové krypty. Výzdoba V původním provedení byl Contariniho chrám strohá cihlová stavba. Výzdoba uvnitř se omezovala na sloupy arkád, balustry a parapety galerií a mřížové oltářní přepážky. Stěny byly zdobeny profilovanými oblouky, které se střídaly s přizděnými cihelnými sloupy, dále výklenky a několika římsami. S výjimkou vnější strany apsidy a západního průčelí obráceného k náměstí Svatého Marka byl strohý cihlový exteriér oživen pouze ustupujícími soustřednými oblouky z kontrastních cihel kolem oken. Západní průčelí, srovnatelné se středobyzantskými kostely z 10. a 11. století, se vyznačovalo řadou oblouků umístěných mezi vystupujícími pilíři. Stěny byly prolomeny okny umístěnými ve větších slepých obloucích, zatímco mezilehlé pilíře byly ozdobeny výklenky a kruhovými paterami ze vzácných mramorů a kamenů, které byly obklopeny ozdobnými rámci. Jiné dekorativní detaily, včetně vlysů a konzolových říms, odrážely románské trendy, což bylo známkou vkusu a řemeslného umu italských zedníků. S několika výjimkami, zejména na spoji jižního a západního ramene křížení, byly jak exteriér, tak interiér kostela později obloženy obklady z mramoru a polodrahokamů a obohaceny o sloupy, reliéfy a sochy. Mnohé z těchto ozdobných prvků sem byly přeneseny z jiných starověkých nebo byzantských staveb. Zejména v období Latinského císařství (1204–1261) po čtvrté křížové výpravě Benátčané drancovali kostely, paláce a veřejné památky Konstantinopole a odnášeli z nich polychromované sloupy a kameny. Už v Benátkách byly některé sloupy rozřezány na obklady; jiné kameny byly rozmístěny na průčelí nebo použity jako oltáře. Drancování pokračovalo i v pozdějších stoletích, zejména během benátsko-janovských válek. Benátští sochaři také propojili kořist s místní produkcí, přičemž kopírovali byzantské hlavice a vlysy tak zručně, že některé jejich práce lze jen s obtížemi odlišit od originálů. Pozdější úpravy Kromě šestnácti oken v každé z pěti kupolí byl kostel původně osvětlen třemi nebo sedmi okny v apsidě a pravděpodobně osmi v každé z lunet. Mnoho z těchto oken však bylo později zazděno, aby se vznikl větší plošný prostor pro mozaikovou výzdobu, což mělo za následek, že interiér trpěl nedostatkem slunečního světla, zejména prostory pod galeriemi, jež zůstávaly v relativním šeru. Galerie byly pak zredukovány na úzké chodníky s výjimkou konců severního, jižního a západního ramene křížení, kde zůstaly v původní podobě. Zde se dochovaly původní reliéfní panely galerií na straně obrácené ke střední části kostela. Na protější straně bylo vztyčeno nové zábradlí. Nartex Contariniho kostela byl původně omezen na západní průčelí. Stejně jako u jiných byzantských kostelů se na obou stranách bočně rozšiřoval za fasádu a končil nikami, z nichž severní se dochovala. Jižní zakončení bylo na počátku 12. století odděleno zdí, čímž vznikla vstupní hala, která se otevírala na jižní fasádě směrem k Dóžecímu paláci a nábřeží. Na počátku 13. století byl nartex rozšířen i podél severní a jižní strany a zcela obklopil západní loď. Taktéž v první polovině 13. století byly původní nízké cihlové kupole, typické pro byzantské kostely, opatřeny vyššími vnějšími plášti nesoucími cibulovité lucerny s kříži. Tyto dřevěné konstrukce pokryté olovem poskytovaly skutečným kupolím pod nimi lepší ochranu před povětrnostními vlivy a kostelu vizuálně zvyšovaly. Jako zdroj inspirace a stavebních technik pro zvýšené kupole se zvažovaly různé blízkovýchodní vzory jako mešity al-Aksá a Kubbat aṣ-Ṣakhra v Jeruzalémě i kuželové konstrukce vztyčené nad kupolí Chrámu Božího hrobu na počátku 13. století. Dne 24. června 1968 byla část ostatků svatého Marka jako gesto dobré vůle navrácena koptské církvi v Alexandrii a byla znovu spojena s hlavou. Architektura Exteriér Tři viditelné fasády jsou výsledkem dlouhého a složitého vývoje. Zejména ve 13. století byl vnější vzhled kostela radikálně změněn: pro zvýšení reprezentační funkce kostela byla přidána mramorová inkrustace s ornamenty a množství sloupů s dříky z mramoru cipollino a sochařských prvků. Je pravděpodobné, že byly přidány nebo upraveny také konstrukční prvky fasády. Západní průčelí Exteriér baziliky je rozdělen do dvou pater. Na západním průčelí dominuje spodnímu patru pět hluboko zapuštěných portálů, oddělených mohutnými pilíři. Spodní patro bylo později zcela pokryto dvěma řadami drahocenných sloupů, z velké části pocházejících z kořisti čtvrté křížové výpravy. V souladu s byzantskou tradicí jsou sochařské prvky převážně dekorativní: pouze v obloucích rámujících vchody jsou použity funkčně k vyjádření architektonických linií. Kromě reliéfů ve výplních klenebních polí zahrnuje sochařská výzdoba na spodní úrovni, relativně omezená, úzké románské pásy, sochy a bohatě řezané okraje s listovím smíšené s postavami odvozenými z byzantské a islámské tradice. Východní vliv je nejvýraznější v tympanonech nad nejsevernějším a nejjižnějším portálem. Ikonografický program vyjadřují především mozaiky v lunetách. V dolním patře na bočních portálech vyprávějí o translatio, přenesení ostatků svatého Marka z Alexandrie do Benátek. Zprava doleva ukazují odnesení světcova těla z Egypta, příchod do Benátek, uctívání ostatků dóžetem a jejich uložení v kostele. Tato poslední mozaika je jedinou na průčelí, která se dochovala ze třináctého století; ostatní byly přepracovány v sedmnáctém, osmnáctém a devatenáctém století. Celkový vzhled ztracených kompozic je zaznamenán na obraze Gentila Belliniho Průvod na náměstí svatého Marka (1496), který také dokumentuje dřívější zlacení na průčelí. Horní patro zdobí propracovaná gotická koruna, provedená na přelomu 14. a 15. století. Původní lunety, přeměněné na lomené oblouky, jsou lemovány listovím a zakončeny sochami čtyř vojenských světců nad bočními lunetami a svatého Marka, po jehož stranách stojí andělé, nad střední lunetou, jejíž vrchol obsahuje také okřídleného lva svatého Marka držícího knihu s pozdravem (praedestinatio): Pax tibi Marce evangelista meus, „Pokoj tobě, Marku, můj evangelisto.“ Mezilehlé edikuly s fiálami ukrývají postavy čtyř evangelistů a na krajích, obrácené k sobě, Pannu Marii a archanděla Gabriela v narážce na legendární založení Benátek 25. března 421, na svátek Zvěstování Panny Marie. Sled mozaik v bočních lunetách horního pásu ukazuje scény Kristova vítězství nad smrtí: zleva doprava Snímání z kříže, Sestoupení do pekel, Vzkříšení a Nanebevstoupení; soubor vrcholí v Posledním soudu nad hlavním portálem. Střední luneta byla původně slepá a mohla být proražena několika menšími okny; současné velké okno bylo vsazeno poté, co požár v roce 1419 zničil dřívější konstrukci. Reliéfy Krista a čtyř evangelistů, nyní vsazené do severního průčelí, také možná pocházejí z původní výzdoby střední lunety. Čtyři pozlacení bronzoví koně patřili mezi kořist přivezenou z Konstantinopole po čtvrté křížové výpravě. Byli součástí kvadrigy zdobící Hippodrom a jsou jediným dochovaným sousoším koňského spřežení z klasického starověku. V polovině 13. století byli umístěni na hlavní průčelí baziliky svatého Marka jako výrazné symboly benátského vojenského triumfu nad Byzancí a nově nabytého imperiálního postavení Benátek jako nástupců Byzantské říše. Od roku 1974 jsou originální čtyři koně vystaveni uvnitř; na balkóně nad středním portálem je nahradily kopie. Severní fasáda Edikuly na severní fasádě obsahují sochy čtyř původních latinských učitelů církve: Jeronýma, Augustina, Ambrože a Řehoře Velikého. Lunety korunují alegorické postavy Moudrosti, Střídmosti, Víry a Lásky. Jižní průčelí Gotické zakončení pokračuje v horním pásu jižního průčelí, kde jsou lunety završeny alegorickými postavami Spravedlnosti a Statečnosti a edikuly obsahují sochy svatého Antonína Poustevníka a svatého Pavla Poustevníka. Jižní průčelí je nejbohatěji vyzdobeno vzácnými mramory, kořistí a trofejemi, včetně takzvaných sloupů z Akkonu, sochy Čtyř tetrarchů vsazené do vnější zdi pokladnice a porfyrové císařské hlavy na jihozápadním rohu balkonu, o níž se tradičně věří, že představuje Justiniána II., a která je lidově považována za bustu kondotiéra Francesca Bussone da Carmagnoly. Poté, co byla mezi lety 1100 a 1150 část nartexu oddělena, aby vznikla vstupní hala, byla odstraněna nika, která dříve označovala jižní konec nartexu, a odpovídající oblouk na jižním průčelí byl otevřen, aby vytvořil druhý vstup. Stejně jako vstup na západním průčelí byl průchod vyznačen vzácnými porfyrovými sloupy. Po obou stranách byli umístěni ležící lvi a gryfové. I jižní vstup byl nejspíš zdoben dvěma vyřezávanými sloupy, o nichž se dlouho věřilo, že byly přivezeny do Benátek z janovské čtvrti v Akkonu jako kořist z první benátsko-janovské války (1256–1270), ale ve skutečnosti jde o kořist ze čtvrté křížové výpravy, vzatou z chrámu svatého Polyeukta v Konstantinopoli. Mezi lety 1503 a 1515 byla vstupní hala přeměněna na pohřební kapli Giovanniho Battisty kardinála Zena, biskupa z Vicenzy, který odkázal velkou část svého majetku Benátské republice a žádal, aby byl pohřben v bazilice svatého Marka. Jižní vstup byl pak uzavřen, zablokován oltářem a oknem nad ním, a ačkoli gryfové zůstali, velká část výzdoby byla přenesena nebo zničena. Sloupy byly posunuty mírně na východ. Vstupní hala (Zenova kaple) Výzdoba jižní vstupní haly do kostela byla ve třináctém století přepracována v souvislosti s pracemi v přilehlém nartexu; o původním vzhledu vstupní haly není nic známo. Současný mozaikový cyklus v klenbě tvoří předehru k mozaikovému cyklu na hlavním průčelí, který vypráví o přenesení (translatio) ostatků svatého Marka z Alexandrie v Egyptě do Benátek. Mezi zobrazené události patří praedestinatio, andělské proroctví, že Marek bude jednoho dne pohřben v Benátkách, což potvrzuje božské právo Benátek vlastnit tyto relikvie. Autorita svatého Marka je demonstrována ve scénách, které ukazují psaní jeho evangelia, jež je poté předáno svatému Petrovi. Zvláštní význam je také přikládán odchodu svatého Marka do Egypta a jeho zázrakům tam, což vytváří kontinuitu s úvodní scénou na průčelí, zobrazující vyzvednutí těla z Alexandrie. Ačkoli byla z velké části přepracována v devatenáctém století, apsida nad vchodem vedoucím do nartexu pravděpodobně zachovává celkový ráz výzdoby z první poloviny dvanáctého století s Pannou Marií doprovázenou po stranách anděly, což je téma běžné ve středně byzantských kostelech. Interiér I když byla bazilika svatého Marka modelována podle Chrámu svatých Apoštolů v Konstantinopoli, ceremoniální potřeby a omezení daná již existujícími zdmi a základy si vynutily úpravu návrhu. Křížový půdorys s pěti kupolemi byl zachován. Kostel Svatých apoštolů byl však pravým centrálním chrámem: ústřední kupole, větší než ostatní, byla jediná prolomena okny a oltář se nacházel pod ní. Mezi čtyřmi rameny kříže nebyl žádný rozdíl: neexistovala apsida a dvojitá patra arkád obklopovala interiér ze všech stran. Naproti tomu v Benátkách byla zdůrazněna podélná osa, aby vytvořila prostor vhodný pro procesí spojená se státními ceremoniály. Centrální i západní kupole jsou větší, čímž se zdůrazňuje postup podél hlavní lodi, a pomocí řady postupně se zmenšujících oblouků se hlavní loď opticky zužuje směrem ke zvýšenému chóru ve východním rameni kříže, kde stojí oltář. Ramena příčné lodi jsou kratší a užší. Opticky je jejich výška a šířka dále redukována vsazením oblouků nesených dvojitými sloupy uvnitř valených kleneb. Kupole příčné lodi a chóru jsou také menší. Stejně jako u Chrámu svatých Apoštolů spočívá každá kupole na čtyřech valených klenbách, přičemž klenby centrální kupole vyrůstají ze čtyřbokých pilířů. Dvojitá patra arkád, která v Chrámu svatých Apoštolů zesilovala klenby, zde byla upravena: V bazilice svatého Marka nejsou žádné horní arkády, a v důsledku toho jsou boční lodě méně odděleny od centrální části kostela. Výsledkem je jednotnější pocit prostoru a otevřenost, která má paralely v jiných byzantských chrámech postavených v jedenáctém století, což je známka toho, že hlavní architekt byl kromě Chrámu sv. Apoštolů ze šestého století ovlivněn také středně byzantskými architektonickými vzory. Presbyterium a chórové kaple Presbyterium je ohrazeno gotickým oltářním lektoriem z roku 1394. Jeho vrchol zdobí bronzový a stříbrný Krucifix, po stranách doprovázený sochami Panny Marie a svatého Marka spolu s dvanácti apoštoly. Vlevo od lektoria se nachází ambon pro čtení z Písma, zatímco vpravo je plošina, z níž byl lidu představován nově zvolený dóže. Za ním mramorové zábradlí vymezuje hranici chóru, který po reorganizaci za dóžete Andrey Grittiho (ve funkci 1523–1538) využíval dóže, městští představitelé a zahraniční vyslanci. Před 16. stoletím se dóžecí trůn nacházel poblíž chórové kaple svatého Klementa I., jejíž vchod vedl na nádvoří Dóžecího paláce. Kaple byla vyhrazena pro soukromé užívání dóžete. Z okna nad ní, které komunikovalo s jeho soukromými apartmány, mohl dóže také sledovat mši v kostele. Tribuny po obou stranách presbyteria jsou obloženy bronzovými reliéfy zobrazujícími události ze života svatého Marka a jeho zázraky. Za zábradlím se nachází presbytář, vyhrazený pro duchovenstvo, s hlavním oltářem, který od roku 1835 obsahuje ostatky svatého Marka, dříve uložené v kryptě. Ciborium nad oltářem podpírají čtyři složité vyřezávané sloupy se scénami ze života Krista a Panny Marie. Stáří a původ sloupů je sporný, návrhy se pohybují od byzantského 6. století po benátské 13. století. Oltářní obraz, původně navržený jako antependium, je Pala d'Oro, mistrovské dílo byzantských emailistů na pozlaceném stříbře. Dvě chórové kaple, umístěné po obou stranách kněžiště, zabírají prostor odpovídající bočním lodím v ostatních ramenech půdorysného kříže. Jsou spojeny s kněžištěm prostřednictvím arkád, které také slouží k zesílení valených kleneb podpírajících kupoli nad nimi. Chórová kaple na severní straně je zasvěcena svatému Petrovi. Historicky to byla oblast chrámu vyhrazená pro duchovenstvo. Mozaiková výzdoba v klenbách nad kaplemi z velké části vypráví život svatého Marka, včetně událostí translatio. Představují nejstarší dochované zobrazení přenesení ostatků svatého Marka do Benátek. Boční oltáře a kaple Boční oltáře v příčné lodi sloužily především věřícím. V severním rameni chrámu byl oltář původně zasvěcen svatému Janu Evangelistovi: mozaiky v kupoli nad ním zobrazují starce svatého Jana, obklopeného pěti scénami z jeho života v Efezu. Kamenný reliéf svatého Jana, umístěný ve 13. století na východní stěně ramene, byl později přemístěn na severní fasádu kostela, pravděpodobně když byl oltář v roce 1617 znovu zasvěcen Panně Marii Vítězné, byzantské ikoně z konce 11. nebo počátku 12. století. Datum a okolnosti příchodu ikony do Benátek nejsou doloženy. S největší pravděpodobností byla jedním z mnoha posvátných obrazů odvezených z Konstantinopole v době Latinského císařství a byla uložena v pokladnici svatého Marka, aniž by jí byla přikládána zvláštní důležitost. Pro Benátčany začala nabývat na významu ve 14. století, kdy byla zasazena do rámu s byzantskými emaily uloupenými z Chrámu Krista Pantokratora v Konstantinopoli. V té době byla možná poprvé nesena ve veřejném procesí, aby vyprosila přímluvu Panny Marie za vysvobození města od černé smrti. Ikoně byla přisouzena politická role jako paládiu Benátek v 16. století, kdy začala být ztotožňována s posvátným obrazem, který do bitev nosili různí byzantští císařové. V roce 1589 byla ikona přenesena do malé Kaple svatého Isidora, kde byla zpřístupněna veřejnosti, a později byla umístěna na boční oltář v severním rameni. Jako Vítězná (Nikopoia, z řeckého Nikopoios, Přinášející vítězství) byla poprvé označena v roce 1645. Oltář v jižním rameni byl původně zasvěcen svatému Linhartovi, franskému světci ze 6. století, který se v době křížových výprav stal velmi populárním, protože věřící prosili o jeho přímluvu za osvobození zajatců z rukou muslimů. Je zobrazen v kupoli nad oltářem spolu s dalšími světci zvláště uctívanými v Benátkách: Blažejem, Mikulášem a Klementem I. Oltář byl v roce 1617 znovu zasvěcen Svatému Kříži a od roku 1810 je to Oltář Nejsvětější svátosti. Dlouho opomíjené ostatky svatého Isidora z Chiu, které do Benátek v roce 1125 přivezl dóže Domenico Michiel (vládl 1117–1130) po návratu ze své vojenské výpravy v Egejském moři, byly znovu objeveny v polovině 14. století. Na podnět dóžete Andrey Dandola (ve funkci 1343–1354) byla mezi lety 1348 a 1355 pro jejich uložení postavena kaple svatého Isidora. V benátském liturgickém kalendáři byla také zavedena každoroční slavnost (16. dubna). Kaple Mascoliů, kterou po roce 1618 využívalo stejnojmenné bratrstvo, byla vyzdobena za dóžete Francesca Foscariho (ve funkci 1423–1457) a zasvěcena v roce 1430. K pilířům, které podpírají centrální kupoli, na obou stranách kněžiště, nechal dóže Cristoforo Moro (ve funkci 1462–1471) postavit na vlastní náklady dva oltáře zasvěcené svatému Pavlovi a svatému Jakubovi. Za pilířem za oltářem svatého Jakuba se podle tradice v roce 1094 znovu našly ostatky svatého Marka: tento zázračný příběh je zobrazen v mozaikách na protější straně ramene. Křtitelnice Datum výstavby křtitelnice není známo, ale pravděpodobně vznikla za dóžete Giovanniho Soranza (vládl 1312–1328), jehož hrobka se v křtitelnici nachází, což naznačuje, že byl zodpovědný za architektonickou úpravu. Podobně je v křtitelnici pohřben dóže Andrea Dandolo, který na vlastní náklady provedl dekorativní program. Mozaiky na stěnách zobrazují scény ze života svatého Jana Křtitele a v předsíni křtitelnice dětství Krista. Přímo nad bronzovou křtitelnicí, navrženou Sansovinem, obsahuje kupole Rozeslání apoštolů, přičemž každý je zobrazen při křtu osoby jiné národnosti v odkazu na Kristův příkaz hlásat evangelium všem lidem. Druhá kupole, nad oltářem, představuje Krista ve slávě obklopeného devíti andělskými sbory. Oltář je velký žulový balvan, který byl podle tradice přivezen do Benátek z Týru po benátském dobytí tohoto města. Říká se, že je to skála, na které Kristus stál, když kázal lidu Týru. Sakristie V roce 1486 navrhl Giorgio Spavento jako proto (konzultant-architekt a správce budov) novou sakristii, spojenou s presbytářem i s chórovou kaplí svatého Petra; poloha původní sakristie není známa. Byl to Spaventův první projekt a jediný, na který dohlížel až do dokončení. Výzdoba začala v roce 1493. Skříně, sloužící k uložení relikviářů, monstrancí, liturgických oděvů a liturgických předmětů a knih, vykládali Antonio della Mola a jeho bratr Paolo; zobrazují scény ze života svatého Marka. Mozaikovou výzdobu klenby, zobrazující starozákonní proroky, navrhl Tizian a byla provedena mezi lety 1524 a 1530. Za sakristií se nachází kaple, rovněž od Spaventa, zasvěcená svatému Theodoru, prvnímu patronovi Benátek. Postavena byla v letech 1486 až 1493 ve strohém renesančním stylu a sloužila jako soukromá kaple pro kanovníky baziliky a později jako sídlo benátské inkvizice. Vliv Jakožto státní kostel byla bazilika svatého Marka vzorem pro benátské architekty. Její vliv během období gotiky se zdá být omezen na dekorativní vzory a detaily, jako je portál a malovaná výzdoba stěn v kostele Santo Stefano a portál kostela Madonna dell'Orto, který se skládá z lomeného oblouku s plamenným reliéfním dekorem připomínajícím kraby na bazilice svatého Marka. V rané renesanci, navzdory zavedení klasických prvků do benátské architektury lombardskými kameníky, zůstala věrnost místním stavebním tradicím silná. Na fasádách Ca' Dario a kostela Santa Maria dei Miracoli je hlavní charakteristikou povrchová dekorace napodobující baziliku svatého Marka a celkový dojem vychází z bohaté inkrustace třpytivých barevných mramorů a kruhových vzorů odvozených od baziliky. Podobně Foscariho oblouk v nádvoří Dóžecího paláce je založen na starověkých vítězných obloucích, ale jeho detaily jsou poplatné bazilice: superponované sloupy seskupené dohromady, gotické fiály a sochařská výzdoba horní části stavby. Na Scuola Grande di San Marco je odkaz na baziliku svatého Marka vidět na sérii lunet v linii střechy, která připomíná profil baziliky. Mozaiky Interiér Umístění hlavního oltáře v apsidě nutně ovlivnilo výzdobný program. Kristus Pantokrator, obvykle umístěný v centrální kupoli nad oltářem, byl umístěn v polokupoli apsidy. Pod ním, proložené třemi okny, jsou mozaiky z konce 11. a počátku 12. století, které zobrazují svatého Mikuláše z Myry, svatého Petra, svatého Marka a svatého Hermagora z Aquileje jako ochránce a patrony státu, přičemž svatý Mikuláš je konkrétně ochráncem námořníků. Nad hlavním oltářem ve východním rameni kříže je kupole zvaná Immanuel (Bůh s námi). Uprostřed je mozaika mladého Krista obklopeného hvězdami. Radiálně uspořádané pod ním jsou stojící postavy Panny Marie a starozákonních proroků, kteří drží svitky s pasážemi, jež se z velké části vztahují k Vtělení. Místo serafů, jak bylo zvykem ve středobyzantských kostelech, zobrazují pendantivy kupole symboly čtyř evangelistů. Rozsáhlý cyklus vyprávějící o životě Krista pokrývá velkou část interiéru, přičemž hlavní události jsou umístěny na podélné ose chrámu. Východní klenba mezi centrální kupolí a kněžištěm obsahuje hlavní události z dětství (Zvěstování, Klanění tří králů, Uvedení do chrámu) spolu se křtem Krista a Proměněním Páně. Západní klenba zobrazuje na jedné straně události pašijí (Jidášův polibek, Pilátův soud a Ukřižování) a na druhé straně Vzkříšení (Sestoupení do pekel a Zjevení po vzkříšení). Vedlejší série ilustrující Kristovy zázraky se nachází v příčných lodích. Vychází zřejmě z iluminací některého byzantského evangeliáře z 11. století. Příčné lodi také obsahují podrobný cyklus Života Panny Marie: tyto scény byly pravděpodobně odvozeny z iluminovaného rukopisu Protoevangelia Jakubova z 11. století z Konstantinopole. Jako předehra byl na koncovou stěnu severního ramene mezi lety 1542 a 1551 přidán Strom Jesse zobrazující předky Krista. V různých narativních cyklech jsou starozákonní proroci zobrazeni držící texty, které se vztahují k blízkým novozákonním scénám. Kupole Nanebevstoupení zaujímá centrální pozici, zatímco v kostele Svatých apoštolů se nacházela nad jižním ramenem chrámu. Kupole, provedená na konci 12. století, vychází ze středobyzantských vzorů z Konstantinopole. V jejím středu Kristus stoupá vzhůru, doprovázen čtyřmi anděly a obklopen stojícími postavami Panny Marie, dvou andělů a dvanácti apoštolů. Podle zvyklostí platných pro centrální kupole středobyzantských kostelů obsahují pendentivy čtyři evangelisty, každého s jeho evangeliem. Stejně jako v kostele Svatých apoštolů se Kupole Letnic nachází nad západním ramenem kříže. Ve středu je hetoimasia, prázdný trůn s knihou a holubicí. Směrem ven vyzařují stříbrné paprsky, které dopadají na hlavy apoštolů sedících kolem vnějšího okraje kupole, každý s plamenem na hlavě. Protože Letnice jsou dnem vzniku církve, boční klenby a stěny západního ramene kříže z velké části zobrazují následující misijní aktivity apoštolů a jejich smrt jako mučedníků. Konkrétní události v životech jednotlivých apoštolů a způsob jejich smrti se drží západních tradic, jak je vyprávějí latinská martyrologia, která částečně vycházejí ze Skutků apoštolů, ale ve větší míře z apokryfních zdrojů. Jednotlivá vyobrazení a celkový koncept prezentace životů svatých v kompozici, která spojuje několik událostí dohromady v jedné scéně, však mají své paralely v řeckých rukopisných ilustracích středobyzantského období. Západní klenba zobrazuje vizi svatého Jana o Apokalypse a Posledním soudu. Na stěně pod ní je Deisis ze 13. století s Kristem na trůnu mezi Pannou Marií a svatým Markem. Nartex Dekorativní program západního a severního křídla nartexu byl zřejmě celkově naplánován ve třináctém století, kdy byl nartex z jedenáctého století rozšířen po severní a jižní straně západního ramene. Avšak stylová změna v mozaikách je patrná v severním křídle, což naznačuje, že realizace programu byla přerušena, pravděpodobně kvůli dokončení systému klenby. Na rozdíl od středně byzantských kostelů, kde je téma Posledního soudu často zastoupeno v nartexu, benátský dekorativní program vypráví příběhy knih Genesis a Exodus: hlavními náměty jsou Stvoření a Babylonská věž spolu s životy Noema, Abraháma, Josefa a Mojžíše. Zvláštní důraz je kladen na příběhy obětování Ábela a pohostinnosti Abraháma, které jsou nápadně umístěny v lunetách na obou stranách vstupu do kostela jakožto analogie s Kristovou smrtí a eucharistickým pokrmem. Již dlouho je známo, že jednotlivé scény jsou velmi blízké scénám Cottonovy Genesis, významného řeckého iluminovaného rukopisu ze čtvrtého nebo pátého století obsahujícího Knihu Genesis: bylo použito asi sto ze 359 iluminací rukopisu. Rukopis, původem z Egypta, se možná dostal do Benátek jako výsledek obchodních vztahů Benátčanů ve východním Středomoří nebo jako kořist čtvrté křížové výpravy. Vídeňská Genesis ze šestého století byla na počátku třináctého století také v Benátkách a mohla ovlivnit umělecké zpracování mozaikové výzdoby. V případě Kupole Mojžíše scény nejvíce připomínají paleologovské umění, což naznačuje, že ikonografickým zdrojem byl neznámý rukopis ze třetí čtvrtiny třináctého století. Ačkoli byzantské zpracování starozákonních příběhů v iluminovaných rukopisech poskytlo vhodné vzory, byzantské kostely samy obecně nedávaly ve své výzdobě důraz na Starý zákon, protože Byzantinci považovali jeho příběhy za pouhé předobrazy dějin spásy, podřadné vůči skutečnostem Nového zákona. Že si Benátčané vybrali jako téma nartexu Starý zákon, vycházelo ze Západu a odráželo zájem o Starý zákon, který se rozvinul v Římě počínaje koncem jedenáctého století. Vyprávění začíná u bývalého jižního vstupu do kostela Kupolí Stvoření, která začíná Duchem Božím vznášejícím se nad vodami a končí vyhnáním Adama a Evy ze Zahrady Eden. Stejně jako v Cottonově Genesis je Kristus zobrazen jako činitel stvoření. Pendantivy obsahují cheruby, strážce Edenu, a lunety ilustrují příběh Kaina a Ábela. Příběhy Noema a Babylonské věže se zmatením jazyků a rozptýlením národů zaujímají klenby po obou stranách vstupu do kostela. Příběh Abraháma, od povolání patriarchy až po obřízku Izáka, je zobrazen v jedné kupoli a dvou lunetách pod ní, zatímco příběh Josefa, nejrozsáhlejší ze všech, zaujímá další tři kupole. Příběh Mojžíše až do přechodu přes Rudé moře se omezuje na poslední klenební pole. Styl Nejstarší mozaiky v bazilice svatého Marka, umístěné v nikách vstupního portiku v nartexu, mohou pocházet již z roku 1070. Jsou v byzantském stylu, ale poněkud zastaralé ve srovnání s tehdy současnými trendy v Byzanci. S největší pravděpodobností je provedli mozaikáři, kteří opustili Konstantinopol v polovině 11. století, aby pracovali na katedrále v Torcellu, a poté zůstali v Itálii. Modernější, ale stále archaického stylu, jsou postavy v hlavní apsidě, které byly provedeny na konci 11. a na počátku 12. století. Nejdůležitějším obdobím výzdoby bylo 12. století, kdy se vztahy Benátek s Byzancí střídaly mezi politickým napětím, jež omezovalo umělecký vliv z východu, a okamžiky intenzivního obchodu a spolupráce, které podporovaly povědomí Benátčanů o východních vzorech i příliv byzantských mozaikářů a materiálů. Tři postavy v kupoli Immanuel, datované do první čtvrtiny století (Jeremjáš, Ozeáš a Abakuk), jsou dílem vysoce kvalifikovaných umělců, pravděpodobně řecky školených. V drsnějších a lomených liniích projevují větší klasicismus a realismus středobyzantského malířství v Konstantinopoli, ale také místní trendy. V následujících fázích prací na chórových kaplích a transeptu byly byzantské miniatury více či méně věrně kopírovány v mozaikách, ale čerstvý východní vliv, který by mohl odrážet nejnovější umělecký vývoj v Konstantinopoli, není příliš patrný. Nové a přímé povědomí o uměleckém vývoji v Konstantinopoli je patrné v kupoli Letnic, provedené někdy v první polovině 12. století. V poslední třetině 12. století musela být velká část mozaik v kupoli Immanuela a celá kupole Nanebevstoupení a několik kleneb v západním rameni kříže zcela přepracována v důsledku katastrofické události, jejíž povaha a datum nejsou známy. Je patrný místní vliv. Avšak energičtější pózy, rozvířené drapérie, výraznost a zvýšený kontrast ukazují částečné přejímání rozvíjejícího se dynamického stylu v Konstantinopoli. Mozaiky v kupoli Nanebevstoupení a ty zobrazující Pašije v nedaleké klenbě představují vrchol benátské mozaikářské školy a jsou jedním z velkých úspěchů středověkého umění. Po odstranění galerií byla mozaiková výzdoba počínaje 13. stoletím rozšířena i na spodní stěny. První mozaika, zobrazující Krista v Getsemanské zahradě, představuje syntézu různých tradic, východních i západních. Zůstávají stopy složitých vzorů pozdního komnénovského období. Avšak sochařská kvalita postav, které jsou také zaoblenější, odráží současný vývoj byzantského umění, jaký lze vidět v klášteře Studenica. Současně se objevuje elegance spojená se západní gotikou a splývá s byzantskými tradicemi. Gotický vliv se stává výraznějším v pozdějších mozaikách tohoto období se vzory pozadí, které vycházejí z vitrážových oken ve francouzských kostelech. Vnitřní mozaiky byly zjevně dokončeny do 70. let 13. století; práce na nartexu pokračovaly do 90. let. Nějaká činnost však musela probíhat ještě v roce 1308, kdy Velká rada povolila sklářské peci na Muranu vyrábět během léta materiál na mozaiky pro svatého Marka. K roku 1419 však tu nezůstal již žádný kompetentní mozaikář, který by opravil rozsáhlé škody na hlavní apsidě a západní kupoli způsobené požárem toho roku. Benátská vláda musela proto požádat o pomoc Florentskou Signorii, která poslala Paola Uccella. Další florentští umělci, včetně Andrey del Castagna, byli také aktivní v bazilice svatého Marka v polovině 15. století a zaváděli smysl pro perspektivu, z velké části dosahovanou architektonickými kulisami. Ve stejném období vytvářel mozaiky Michele Giambono. Když v roce 1439 nový požár opět vynutil opravy, bylo vyškoleno několik benátských mozaikářů. Některé z náhradních mozaik, které vytvořili, vykazují florentský vliv; jiné v detailech a modelaci postav odrážejí renesanční vývoj. Celkově však náhradní mozaiky v tomto období těsně napodobovaly design poškozených děl a měly vypadat středověce. Snahy o zachování stylové integrity středověkých děl, kdykoli byly nutné opravy a restaurování, byly z velké části opuštěny v 16. století. Často bez jakékoli potřeby restaurovat mozaiky, ale pod pouhou záminkou nahrazení starých mozaik renesančními a manýristickými, si renomovaní umělci jako Tizian, Tintoretto, Paolo Veronese, Giuseppe Salviati a Palma Giovane stále více konkurovali o práci v kostele, připravovali předběžné skici pro „moderní“ mozaiky, považované za umělecky nadřazené, bez velké snahy stylově začlenit nové postavy a scény do starších kompozic. Kromě škod způsobených požáry a zemětřesením, jakož i vibrací vznikajících při každém výstřelu z děl na pozdrav z lodí v laguně, nutil k opakovaným opravám mozaik běžný rozklad podkladového zdiva. V roce 1716 byl opravou a údržbou mozaik v bazilice svatého Marka pověřen Leopoldo dal Pozzo, mozaikář z Říma, protože místní řemeslníci opět z velké části vymřeli. Dal Pozzo také vytvořil několik nových mozaik na základě návrhů Giovanniho Battisty Piazzetty a Sebastiana Ricciho. Exkluzivní smlouva na restaurování pak byla uzavřena v roce 1867 s mozaikářskou dílnou vedenou sklářskou firmou Salviati, jejíž silně kritizovaná restaurátorská práce často zahrnovala odstranění a nové osazení mozaik, obvykle doprovázené výraznou ztrátou kvality. Ačkoli původní ikonografický program byl navzdory staletím restaurování a obnovy z velké části zachován a zhruba tři čtvrtiny mozaik si uchovávají své dřívější kompozice a styly, za původní lze považovat pouze asi třetinu z nich. Podlahové mozaiky Podlaha, provedená převážně technikou opus sectile a v menší míře opus tessellatum, pochází buď z konce 11. století, nebo z první poloviny 12. století. Skládá se z geometrických vzorů a zvířecích motivů vytvořených z široké škály barevných vápenců a mramorů. Zobrazená zvířata, včetně lvů, orlů, gryfů, jelenů, psů, pávů a dalších, z velké části vycházejí ze středověkých bestiářů a mají symbolické významy. Ačkoli nese podobnost s románskými podlahami, zařazení velkých mramorových desek obklopených dekorativními vzory také naznačuje vliv východních vzorů. Časté použití propletených kruhů navíc připomíná středověké italské kosmateskní podlahy. Správa Za Benátské republiky byla bazilika svatého Marka soukromou kaplí dóžete. Primicerius, odpovědný za náboženské funkce, byl jmenován dóžetem osobně, a přes několik pokusů biskupa z Olivola/Castella (po roce 1451 patriarchy benátského) uplatnit nad bazilikou svatého Marka jurisdikci, zůstal primicerius podřízen pouze dóžeti. Počínaje 9. stoletím dóže také jmenoval prokurátora operis ecclesiae Sancti Marci, odpovědného za finanční správu kostela, jeho údržbu a výzdobu. Do poloviny 13. století byli správou kostela pověřeni dva prokurátoři, označovaní jako de supra (Ecclesiam sancti Marci). Voleni Velkou radou, dohlíželi na kostel in temporalibus, čímž omezovali autoritu dóžete. V roce 1442 tu byli již tři prokurátoři de supra, kteří spravovali kostel a jeho poklad. Prokurátoři také najímali a platili prota, přímo odpovědného za dohled nad stavbou, údržbou a obnovou. Bazilika svatého Marka přestala být soukromou kaplí dóžete v důsledku pádu Benátské republiky následkem invaze Francouzů v roce 1797 a od primiceria byl požadován slib věrnosti prozatímní městské vládě. V té době začaly plány na přenesení sídla benátského patriarchy ze San Pietro di Castello do baziliky svatého Marka. K žádnému kroku však nedošlo předtím, než Benátky v roce 1798 přešly pod rakouskou vládu. Během prvního období rakouské správy (1798–1805) se alternativně navrhovalo přesunout biskupské sídlo do kostela San Salvatore, ale opět k ničemu nedošlo až do roku 1807, kdy se bazilika svatého Marka stala patriarchální katedrálou během druhého období francouzské nadvlády (1805–1814). Nový status potvrdil císař František I. Rakouský v roce 1816 během druhého období rakouské vlády (1814–1866) a papež Pius VII. v roce 1821. Hudba Výdajový záznam o opravách z roku 1316 naznačuje, že bazilika svatého Marka již tehdy vlastnila více než jedny varhany, pravděpodobně dvoje umístěné v galeriích po obou stranách kněžiště. Postupem času byly opakovaně obnovovány a nahrazovány. Z varhan přestavěných v roce 1766 Gaetanem Callidem zůstaly „malé varhany“ (latinsky: organum parvum) v jižní galerii, zatímco „velké varhany“ (latinsky: organum magnum) v severní galerii byly znovu přestavěny v roce 1893 s použitím součástí z Callidova nástroje. Menší třetí varhany pro koncerty se po roce 1588 nacházely na úrovni podlahy. Dokumenty rovněž zaznamenávají použití dalších nástrojů pro liturgické slavnosti, včetně houslí, viol, viol da braccio, violonů, theorb, cinků, barokních pozounů, fagotů a později fléten, trubek a hobojů. Počet nástrojů byl v roce 1685 stanoven na třicet čtyři a v roce 1786 upraven na třicet pět. Varhaníci, zpěváci a instrumentalisté byli vybíráni na základě přísné zkoušky prokurátory svatého Marka. Mnoho z prvních instrumentalistů a zpěváků byli členové duchovenstva, ale od poloviny 17. století dodávaly nejlepší hudebníky sirotčince při čtyřech státních hospicích. Pro zvláštní příležitosti byli zváni také renomovaní hudebníci. Od roku 1491 jmenovali prokurátoři také kapelníka (italsky: maestro di cappella), který dohlížel na všechna provedení a řídil je. Pomáhali mu zástupce (vice-maestro di cappella) a ředitelé obou sborů (s titulem maestro di concerti). Další sbormistr maestro di coro, zřízený v roce 1514, dohlížel na chorální zpěv, který zpívalo duchovenstvo. Všichni hudebníci a zpěváci byli povinni být přítomni, kdykoli se při slavnostních příležitostech účastnil mše dóže. Byli umístěni na tribunách po obou stranách kněžiště nebo na pulpitum magnum cantorum, velké vyvýšené plošině před oltářní přepážkou vpravo. Pro složitější skladby s více sbory v sedmnáctém století mohli být zpěváci a hudebníci umístěni také v horních galeriích. Toto rozdělení sboru na části a jejich fyzické oddělení, italsky: coro spezzato, bylo nedílnou součástí benátského vícehlasého stylu, jehož rozvoj podporovaly zvláštní akustické vlastnosti baziliky svatého Marka. Styl se vyznačoval dvěma skupinami, z nichž každá měla soběstačný čtyřhlasý harmonický doprovod bez disonancí, jež zpívaly střídavě nebo i současně, zejména na konci skladby. Styl vznikl na počátku šestnáctého století v několika městech benátské pevniny (Terraferma), zejména v Padově, Bergamu a Trevisu, a do baziliky svatého Marka jej zavedl Adrian Willaert, který byl jmenován kapelníkem v roce 1527 na příkaz dóžete Andrey Grittiho. Styl se dále rozvíjel a byl popularizován po celé Evropě prostřednictvím skladeb různých kapelníků, včetně Cipriana de Rore, Gioseffa Zarlina, Giovanniho Croceho a Claudia Monteverdiho, stejně jako varhaníků, jako byli Claudio Merulo, Andrea Gabrieli a jeho synovec Giovanni Gabrieli. Ačkoli se chorální zpěv a falsobordone nadále používaly, žalmy zpívané s coro spezzato byly běžné při nešporách a výslovně se vyžadovaly pro všechny hlavní svátky. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku St Mark's Basilica na anglické Wikipedii. Poznámky Literatura ADAMI, Andrea, a další. Image-based Techniques for the Survey of Mosaics in the St Mark's Basilica in Venice. S. 1–20. Virtual Archaeology Review [online]. 2018. Roč. 9, čís. 19, s. 1–20. Dostupné online. ISSN 1989-9947. AGAZZI, Michela. Platea Sancti Marci: i luoghi marciani dall'11. al 13. secolo e la formazione della piazza. Venezia: Comune di Venezia, Assessorato agli affari istituzionali, Assessorato alla cultura and Università degli studi, Dipartimento di storia e critica delle arti, 1991. OCLC 889434590 AGAZZI, Michela. Le cripte di Venezia: Gli ambienti di culto sommersi della cristianità medievale. In: Treviso: Chartesia, 2018. ISBN 9788899786151. Kapitola San Marco: Da cappella palatina a cripta contariana, s. 26–51. BARRAL I ALTET, Xavier. Storia dell'arte marciana: i mosaici. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831768328. Kapitola Genesi, evoluzione e diffusione dei pavimenti romanici, s. 46–55. BELTING, Hans. Likeness and presence: a history of the image before the era of art. Překlad Edmund Jephcott. Chicago: The University of Chicago Press, 1994. Dostupné online. ISBN 9780226042145. BERGAMO, Maria. Codussi, Spavento & co.: building the Sacristy of St Mark's Basilica in Venice. San Rocco Collaborations. 2013, roč. 6, s. 86–96. ISSN 2038-4912. BERNABEI, Franco. Storia dell'arte marciana: l'architettura. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831766457. Kapitola Grottesco magnifico: fortuna critica di san Marco, s. 207–234. BETTO, Bianca. Patriarcato di Venezia. In: Padova: Gregoriana Libreria, 1991. ISBN 9788877060938. Kapitola La chiesa ducale, s. 333–366. BOURAS, Charalambos. Storia dell'arte marciana: l'architettura. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831766457. Kapitola Il tipo architettonico di san Marco, s. 164–175. COZZI, Gaetano. San Marco: aspetti storici e agiografici. In: Venezia: Marsilio, 1996. ISBN 8831763695. Kapitola Il giuspatronato del doge su san Marco, s. 727–742. D'ANTIGA, Renato. Origini del culto marciano e traslazione delle reliquie a Venezia. Antichità Altoadriatiche. 2013, roč. LXXV, s. 221–241. ISSN 1972-9758. DEMUS, Otto. The Church of San Marco in Venice: History, Architecture, Sculpture. Washington: Dumbarton Oaks Research Library and Collection, 1960. Dostupné online. OCLC 848981462 DEMUS, Otto. The Mosaic Decoration of San Marco Venice. Chicago: University of Chicago Press, 1988. Dostupné online. ISBN 0226142922. DODWELL, Charles R. The Pictorial arts of the West, 800–1200. New Haven: Yale University Press, 1993. Dostupné online. ISBN 0300064934. DORIGO, Wladimiro. Storia dell'arte marciana: l'architettura. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831766457. Kapitola Fabbriche antiche del quartiere marciano, s. 39–66. DORIGO, Wladimiro. Venezia romanica: la formazione della città medioevale fino all'età gotica. Venezia: Istituto veneto di scienze, lettere ed arti, 2003. ISBN 9788883142031. DRAGHICI-VASILESCU, Elena Ene. The Church of San Marco in the [Byzantine] eleventh century. S. 695–740. Mirabilia [online]. 2020. Roč. 31, čís. 2, s. 695–740. Dostupné online. FARIOLI CAMPANATA, Raffaela. Storia dell'arte marciana: i mosaici. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831768328. Kapitola Il pavimento di san Marco a Venezia e i suoi rapporti con l'Oriente, s. 11–19. FEDALTO, Giorgio. San Marco: aspetti storici e agiografici. In: Venezia: Marsilio, 1996. ISBN 8831763695. Kapitola San Marco tra Babilonia, Roma e Aquileia: nuove ipotesi e ricerche, s. 35–50. FLORENT-GOUDOUNEIX, Yvette. Storia dell'arte marciana: i mosaici. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831768328. Kapitola I pavimenti in «opus sectile» nelle chiese di Venezia e della laguna, s. 20–29. GEARY, Patrick J. Furta Sacra: Thefts of Relics in the Central Middle Ages. Princeton: Princeton University Press, 1978. Dostupné online. ISBN 9780691052618. HOPKINS, Andrew. Architecture and Infirmitas: Doge Andrea Gritti and the Chancel of San Marco. Journal of the Society of Architectural Historians. 1998, roč. 57, čís. 2, s. 182–197. Dostupné online. ISSN 0037-9808. HOWARD, Deborah. The Architectural History of Venice. London: B. T. Batsford, 1980. Dostupné online. ISBN 9780300090291. HOWARD, Deborah. Jacopo Sansovino: architecture and patronage in Renaissance Venice. New Haven: Yale University Press, 1975. Dostupné online. ISBN 9780300018912. HOWARD, Deborah, Laura Moretti. Sound and Space in Renaissance Venice: architecture, music, acoustics. New Haven: Yale University Press, 2009. ISBN 9780300148749. JACOFF, Michael. Storia dell'arte marciana: l'architettura. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831766457. Kapitola L'unità delle facciate di san Marco del XIII secolo, s. 77–87. KLEIN, Holger A. San Marco, Byzantium, and the Myths of Venice. In: Washington: Dumbarton Oaks Research Library, 2010. Dostupné online. ISBN 9780884023609. Kapitola Refashioning Byzantium in Venice, ca. 1200–1400, s. 193–226. LAZZARINI, Lorenzo. Storia dell'arte marciana: l'architettura. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831766457. Kapitola Le pietre e i marmi colorati della basilica di San Marco a Venezia, s. 309–328. LORENZETTI, Giulio. Venezia e il suo estuario: guida storico-artistico. Venezia: Bestetti & Tumminelli, 1926. OCLC 878738785 Repr. Trieste: Lint, 1974-1994. MORELLI, Arnaldo. La cappella musicale di San Marco nell'età moderna. In: Venezia: Edizioni Fondazione Levi, 1998. ISBN 9788875520182. Kapitola Concorsi organistici a san Marco e in area veneta nel Cinquecento, s. 259–278. MORETTI, Laura. Architectural Spaces for Music: Jacopo Sansovino and Adrian Willaert at St Mark's. Early Music History. 2004, roč. 23, s. 153–184. ISSN 0261-1279. MUIR, Edward. Civic Ritual in Renaissance Venice. Princeton: Princeton University Press, 1981. Dostupné online. ISBN 0691102007. NELSON, Robert S. Byzantine Art in the Aftermath of the Fourth Crusade: the Fourth Crusade and Its Consequences. In: Athens: Academy of Athens, Research Centre for Byzantine and Post-Byzantine Art, 2007. Dostupné online. ISBN 9789604041114. Kapitola High Justice: Venice, San Marco, and the Spoils of 1204, s. 143–151. NICOL, Donald M. Byzantium and Venice: a study in diplomatic and cultural relations. Cambridge: Cambridge University Press, 1988. ISBN 0521341574. PARROT, Dial. The Genius of Venice: Piazza San Marco and the Making of the Republic. New York: Rizzoli, 2013. ISBN 9780847840533. PERRY, Marilyn. Saint Mark's Trophies: Legend, Superstition, and Archaeology in Renaissance Venice. Journal of the Warburg and Courtauld Institutes. 1977, roč. 40, s. 27–49. ISSN 0075-4390. PIANA, Mario. San Marco, la Basilica di Venezia: arte, storia, conservazione. In: Venezia: Marsilio, 2019. Svazek 1. Kapitola Le sovracupole lignee di San Marco, s. 189–200. PINCUS, Debra. San Marco: aspetti storici e agiografici. In: Venezia: Marsilio, 1996. ISBN 8831763695. Kapitola Geografia e politica nel battistero di san Marco: la cupola degli apostoli, s. 459–473. RENDINA, Claudio. I dogi: storia e segreti. Roma: Newton, 1984. ISBN 9788854108172. ROSAND, David. Myths of Venice: the Figuration of a State. Chapel Hill: University of North Carolina Press, 2001. Dostupné online. ISBN 0807826413. SAMERSKI, Stefan. La Nikopeia: immagine di culto, Palladio, mito veneziano. Roma: Viella, 2012. ISBN 9788883347016. SCARABELLO, Giovanni. San Marco: aspetti storici e agiografici. In: Venezia: Marsilio, 1996. ISBN 8831763695. Kapitola Il primiceriato di San Marco tra la fine della Repubblica e la soppressione, s. 152–160. SCARABELLO, Giovanni, Paolo Morachiello. Guida alla civiltà di Venezia. Milano: Mondadori, 1987. ISBN 9788804302018. SCARPA, Giulia Rossi. Storia dell'arte marciana: i mosaici. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831768328. Kapitola La cappella dei Mascoli: il trionfo dell'architettura, s. 222–234. SCHMIDT ARCANGELI, Catarina. San Marco: aspetti storici e agiografici. In: Venezia: Marsilio, 1996. ISBN 8831763695. Kapitola L'iconografia marciana nella sagrestia della Basilica di san Marco, s. 223–239. TOMASI, Michele. La cappella di Sant'Isidoro. In: Venezia: Procuratoria di san Marco, 2008. Kapitola Prima, dopo, attorno la cappella: il culto di Sant'Isidoro a Venezia. Venezia. 3. vyd. Milano: Touring Club Italiano, 1985. Dostupné online. ISBN 9788836500062. TRAMONTIN, Silvio. Culto dei Santi a Venezia. In: Venezia: Studium Cattolico Veneziano, 1965. Kapitola I santi dei mosaici marciani, s. 133–154. TRAMONTIN, Silvio. Culto dei Santi a Venezia. In: Venezia: Studium Cattolico Veneziano, 1965. Kapitola San Marco, s. 41–74. VELUDO, Giovanni. La Pala d'oro della Basilica di San Marco in Venezia. Venezia: F. Ongania, 1887. Dostupné online. VIANELLO, Sabina. Le chiese di Venezia. Milano: Electa, 1993. ISBN 9788843540488. VIO, Ettore. Lo splendore di san Marco. Rimini: Idea, 2001. ISBN 9788870827279. VLAD BORRELLI, Licia. Storia dell'arte marciana: sculture, tesoro, arazzi. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831768522. Kapitola Ipotesi di datazione per i cavalli di San Marco, s. 34–49. WARREN, John. Storia dell'arte marciana: l'architettura. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831766457. Kapitola La prima chiesa di san Marco Evangelista a Venezia, s. 184–200. WEIGEL, Thomas. Le colonne del ciborio dell'altare maggiore di san Marco a Venezia: nuovi argomenti a favore di una datazione in epoca protobizantina. Venezia: Centro tedesco di studi veneziani, 2000. ISBN 9783799547543. WOLTERS, Wolfgang. Storia dell'arte marciana: l'architettura. In: Venezia: Marsilio, 1997. ISBN 8831766457. Kapitola San Marco e l'architettura del Rinascimento veneziano, s. 248–254. ZATTA, Antonio. Basilica di San Marco. [s.l.]: Gregg Press, 1964. Reprint původního vydání z roku 1761. Související články Benátská škola (hudba) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bazilika svatého Marka na Wikimedia Commons Galerie Bazilika svatého Marka na Wikimedia Commons (anglicky) Oficiální stránky VIDEO: Vnitřek Baziliky sv. Marka Letecký pohled na Google maps