NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Monasterio de San Juan (Müstair)

El monasterio de San Juan es una antigua abadía benedictina situada en Müstair, Suiza. Está dedicada a san Juan Bautista. Desde 1983 ha sido incluido en la lista de Patrimonio de la Humanidad de la Unesco debido al extraordinario ciclo de frescos de época carolingia (siglo IX) que se conserva en ella.​ La abadía fue fundada hacia el año 780 por el obispo de Coira. En 1167 fue transformada en convento de monjas. Durante las restauraciones que se llevaron a cabo en el siglo XX se encontraron frescos de la época románica, datables hacia el año 1160. Los frescos carolingios Los frescos carolingios se encuentran en la iglesia y representan Historias del Antiguo y del Nuevo Testamento pintadas hacia el año 830. Están muy dañados y se pueden apreciar solo en el conjunto. Una de las escenas más completas es la Curación de la hemorroísa, donde se nota una pincelada rápida, con pocos colores, que sobrepone los fondos y resalta las figuras. La técnica y el estilo recuerdan los frescos de la iglesia de Santa María Foris Portas de Castelseprio, Lombardía, por lo que se piensa que en Müstair trabajó algún maestro lombardo o que tenía conocimiento directo de las técnicas pictóricas de tal sitio. El sendero de las horas En la primavera de 2006 se construyó el sendero de las horas que desde el monasterio llega hasta la Abadía de Monte María, cerca de Malles. Este proyecto costó cerca de 84.000 euros y fue cofinanciado por la Comunidad Europea a través del fondo europeo de desarrollo regional. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Monasterio de San Juan.
Monastero di San Giovanni (Val Müstair)

Il monastero di San Giovanni Battista è un monastero benedettino a Müstair, in Val Monastero nel Cantone dei Grigioni in Svizzera, vicino al confine con la Val Venosta in Italia, nell'Alto Adige. Dal 1983 è stato incluso nella lista dei Patrimoni dell'umanità dell'UNESCO per via dello straordinario ciclo di affreschi di epoca carolingia (IX secolo) e delle sculture romaniche che conserva. Storia Il monastero venne fondato verso il 780 dal vescovo di Coira. Nel 1167 fu trasformato in monastero femminile. Durante i restauri del XX secolo furono rinvenuti alcuni affreschi romanici, databili verso il 1160. Descrizione Gli affreschi carolingi Gli affreschi carolingi si trovano nella chiesa abbaziale e raffigurano Storie dell'Antico e Nuovo Testamento, dipinte verso l'830, molto danneggiate e giudicabili solo nell'insieme. Una delle scene più integre è la Guarigione dell'Emorroissa, dove si nota un tratto rapido, con pochi colori, che sovrappone le campiture ritoccando poi con lumeggiature, le quali oggi sono quasi completamente invisibili. Sulla controfacciata inoltre, si segnala una delle prime rappresentazioni del Giudizio Universale. La tecnica e lo stile rimandano agli affreschi della chiesa di Santa Maria Foris Portas a Castelseprio, in Lombardia, per cui si è pensato che a Müstair avesse lavorato un maestro lombardo o che comunque aveva conoscenza diretta delle esperienze pittoriche in tale regione. Il sentiero delle ore Nella primavera del 2006 è stato costruito il sentiero delle ore che dal monastero arriva fino all'abbazia di Monte Maria, vicino a Malles. Questo progetto è costato quasi 84 000 euro, ed è stato cofinanziato dalla Comunità Europea, tramite il fondo europeo di sviluppo regionale. Galleria d’immagini Bibliografia Iso Müller, Geschichte des Klosters Müstair, 1978. Hans Rudolf Sennhauser, «Kloster Müstair, Gründungszeit und Karlstradition», in König, Kirche, Adel, (a cura di) R. Loose, S. Lorenz, 1999, 125-150. AA.VV., Reallexikon der Germanischen Altertumskunde, 20, 2002, 372-381. AA.VV., Müstair, 2007. AA.VV. I luoghi dell'arte, volume 2, Dall'età longobarda al gotico, Electa-Bruno Mondadori, Milano 2005. Voci correlate Arte carolingia Chiesa di San Benedetto (Malles Venosta) Chiesa_di_San_Procolo_(Naturno) Altri progetti Wikiversità contiene risorse sul monastero di San Giovanni Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul monastero di San Giovanni Collegamenti esterni Monastero di San Giovanni a Müstair, su mustair.ch. I siti dell'Unesco in Svizzera - Dossier speciale swissinfo, su swissinfo.ch. Monastero di Müstair, in Dizionario storico della Svizzera.
Benedictijner abdij Sankt Johann

De Benedictijner abdij Sankt Johann in Müstair is een abdij van benedictijnen in Müstair in het Zwitserse kanton Graubünden. Het abdijcomplex staat sinds 1983 op de Werelderfgoedlijst van UNESCO. Geschiedenis Volgens een traditie zou Karel de Grote de abdij en de kerk in 780 hebben gesticht, maar waarschijnlijker is het dat de bisschop van Chur als vertrouweling van Karel de Grote was die deze taak heeft waargenomen. Het klooster werd benedictijns in de 9e eeuw. Oorspronkelijk was het een mannenklooster, maar in 1163 werd het een vrouwenklooster. De middeleeuwse abdis Adelheid is de oudst gekende abdis van deze abdij. Erfgoed De kloosterkerk St. Johann of Baselgia San Jon stamt uit de periode van de vroege middeleeuwen. De kerk staat op de werelderfgoedlijst vanwege criterium III, een uniek of exceptioneel overblijfsel van een verloren gegane beschaving, in het bijzonder door de romaanse fresco's die binnen zijn te bezichtigen. Deze zijn pas in 1951 tevoorschijn gekomen, nadat de laag die vroeger was aangebracht, werd verwijderd. De romaanse fresco's stammen uit 1150 tot 1170 en de Karolingische fresco's uit ongeveer 800. Ze zijn daarmee de belangrijkste schilderwerken uit deze tijd. Ze zijn zelfs iets ouder dan de fresco's Castelseprio en San Salvatore in Brescia. Externe links (en) UNESCO informatie over het benedictijnerklooster Sankt Johann (en) Officiële website van Müstair
Klasztor Benedyktyński Świętego Jana

Klasztor Benedyktyński Świętego Jana (niem. Benediktinerinnenkloster St. Johann, wł. Monastero di San Giovanni, retorom. Claustra benedictina da Son Jon) – klasztor położony w Müstair w Gryzonii, w najbardziej wysuniętej na wschód części Szwajcarii. Klasztor powstał w VIII w., prawdopodobnie na polecenie króla Franków Karola Wielkiego i dziś jest jednym z nielicznych zabytków z czasów Karolingów na terenie Szwajcarii. Od 1163 roku służył benedyktynom. Cały kompleks składa się z wielu budynków pogrupowanych wokół kilku dziedzińców, a najcenniejszy jest położony w centrum budynek kościoła-kaplica św. Krzyża i Wieża Planta (Plantaturm) z 960 r. Kościół w dzisiejszym kształcie jest późnogotycką halą z końca XV wieku. Podczas przebudowy nie zniszczono bezcennych fresków z I. połowy IX w. pokrywających boczne korpusy. Ogromne kompozycje przedstawiające sceny z życia Jezusa i wielki Sąd Ostateczny na ścianie zachodniej zostały dopełnione w latach 1150-1170 malowidłami w apsydach prezbiterium przedstawiającymi życie św. Jana. W kościele zachowały się także romańskie freski i sztukaterie oraz rzeźby, w tym figura przedstawiająca Karola Wielkiego z XII w. oraz płaskorzeźba przedstawiająca chrzest Chrystusa z XI w. Przypisy
Convento de São João (Müstair)

O Convento de São João (nome completo: Convento de Saint-Jean-des-Soeurs) é um convento beneditino em Müstair, na Suíça, que está classificado como Património Mundial pela UNESCO desde 1983 por ser um exemplo da arte carolíngia particularmente bem conservado. História Pensa-se que foi fundado em 780 pelo bispo de Coira, possivelmente por ordem de Carlos Magno. Tendo sido fundado como mosteiro de frades, tornou-se um convento de freiras em 1167. Está situado no colo do vale de Müstair, nos Alpes, que tem ligação com a Itália, pelo que foi fortificado para defender a passagem. Pinturas Durante a restauração feita no século XX, foram encontrados frescos de 1160, Os outros datam do reinado de Carlos Magno. A UNESCO reconheceu esta facto declarando estes frescos como: «a maior série de pintura figurativa mural da Suíça, pintada por volta de ano 800, conjuntamente com frescos e estuques da arte românica». Notas e referências
Palmaria (illa)

Palmaria és una illa italiana situada al mar de Ligúria, a l'extrem més occidental del golf de La Spezia. Mesura d'1,6 km², és l'illa més gran d'un arxipèlag de tres illes molt properes entre si que sobresurten al sud del continent a Porto Venere. Les altres illes, Tino, i la petita Tinetto es troben més al sud. Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 1997. Referències Enllaços externs Oficina de promoció turística Arxivat 2007-06-25 a Wayback Machine. Illa de Palmaria Ajuntament de Porto Venere
Palmaria

Palmaria je ostrov v Ligurském moři náležící Itálii. Má rozlohu 1,6 km² a je největším ze souostroví čítající další dva ostrovy, a to Tino a Tinetto. Od roku 1997 jsou všechny tři ostrovy součástí světového dědictví UNESCO. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Palmaria na Wikimedia Commons Encyklopedické heslo Palmaria v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích Oficiální stránky
Palmaria

Palmaria er en italiensk ø i det liguriske hav i den østligste del af Ligurien overfor byen Portovenere. I 1997 blev øen sammen med Cinque Terre, Portovenere og de to naboøer, Tino og Tinetto optaget på UNESCOs verdensarvsliste. Øen har et areal på 6,5 km². Det er muligt at besøge øen med udflugtsbåde fra Portovenere, som den kun er adskilt fra ved et smalt stræde. På øen kan bl.a. ses to gamle militærforte og et forladt fængsel og rester af militærinstallationer fra 2. verdenskrig. Øen blev anvendt ved optagelsen af nogle af scenerne til filmen Navarones Kanoner. Der er desuden tidligere brudt marmor på øen, og de gamle marmorbrud kan fortsat ses. Øen har et rigt plante- og dyreliv, bl.a. findes den europæiske bladfinger, en sjælden art af gekko. Desuden er der grotter, hvor der lever adskillige arter af flagermus.
Palmaria (otok)

Palmaria je talijanski otok u ligurskom moru na najzapadnijem dijelu zaljeva La Spezia. On je najveći otok otočja Spezzina koji čine još dva otoka, Tino na jugu i maleni Tinetto sjevernije, koji čine povezan niz. Otok ima površinu od 1,89 km² i najviši vrh od 190,6 m, a nalazi se u jednoj od najslikovitijih i najpoznatijih mediteranskih priobalnih područja, poznatom po svojoj ljepoti i popularnosti kao turističke destinacije. Obala Cinque Terre sa svojih pet sela i okolna brda Nacionalnog parka Portovenere su zajedno s ova tri otoka od 1997. god. UNESCO-ova svjetska baština. Odlike Otok ima trokutasti oblik i njegove dvije strane, prema luci Venere i zaljevu La Spezia, su gotovo lišene ljudskog utjecaja, sa samo ponekom vilom i travnjacima. One imaju blage litice iznad mora i prekrivene su tipičnom mediteranskom vegetacijom. Zapadna strana prema otvorenom moru ima oštrije litice i mnogo špilja kao što su: Grotta Azzurra, do koje se može doći samo morem, i Grotta dei Colombi, za koju je potrebna planinarska oprema. Grotta dei Colombi je važna i zbog arheoloških nalaza iz pleistocena, tj. kostiju divokoza i snježnih sova uz ljudske grobove iz oko 3000. pr. Kr. Na otoku se nalaze dvije vojne utvrde, Forte Umberto I i Forte Cavour, koje su nepristupačne, ali i zatvor iz 19. stoljeća u zaljevu Punta Scuola, koji je danas muzej. Po otoku su raštrkani i mnogi bunkeri iz Drugog svjetskog rata koji su zarasli u lokalnu vegetaciju, ali i svjetionik blizu utvrda. Na južnom dijelu otoka se nalazi stari kamenolom crnog mramora Nero Portoro od kojega su ostali stari kran, vučni sustav i ruine radničkog naselja. Flora Izvorna šuma Makije i Hrasta crnike je ljudskim djelovanjem promijenjena i danas se na otoku nalaze većinom borovi (Pinus pinaster i Pinus halepensis), hrast medunac (Quercus pubescens), mastika (Pistacia lentiscus), cist (Cistus monspeliensis, Cistus salvifolius i Cistus incanus), drik (Genista), a ljudi su donijeli i platane (Platanus) i palme. Ukupno na Palmariji ima oko 500 vrsta biljaka. Galerija Vanjske poveznice Službena stranica otoka Kamenolom Marmoro Portoro Arhivirana inačica izvorne stranice od 23. travnja 2011. (Wayback Machine)
Palmaria

Palmaria egy Olaszországhoz tartozó sziget a Ligur-tengerben, a La Spezia-öböl nyugati részéhez közel. A sziget egy hármas szigetcsoport egyik tagja, amely Porto Venerétől délre emelkedik ki a tengerből (a másik két sziget Tino és Tinetto). A sziget háromszög alakú, s a Porto Venere valamint a La Spezia-öböl felé néző oldalai lakottak. Néhány ház, vendéglátóipari egység található rajta valamint az Olasz Haditengerészet építményei (a Conte di Cavour erőd, az Umberto I. őrtorony, stb.). Nyugati oldalán található a nehezen megközelíthető Grotta Azzura (Kék-barlang) valamint a Grotta dei Colombi barlang, amelyben számos pleisztocénből származó ősmaradványt találtak. A régészeti leletek alapján (csontok, eszközök) a kutatók arra a következtetésre jutottak, hogy a sziget legalább öt ezer éve lakott. A sziget déli oldalán valaha portor (helyi márványféle) fejtő működött. 1997-ben a szigetet Porto Venerével és Cinque Terrével együtt az UNESCO a Világörökség részének nyilvánította. A bizottság indoklása szerint a kelet-liguri riviéra, Cinque Terre és Porto Venere között egy kiemelkedő értékű kulturális helyszín, egy rendkívül festői táj, amely az ember és természet harmonikus kölcsönhatásának révén jött létre és amely évezredek óta jól szemlélteti az a hagyományos életformát, ami napjainkban is meghatározza az itt élő közösségek társadalmi és gazdasági életét. Hivatkozások Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Palmaria (island) című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Mariotti, Mauro. Cinque Terre (olasz nyelven) (2008 ed.). Genova: Edizioni Servizi Editoriali s.a.s. ISBN 978-88-89384-35-0.
Palmaria

Het eiland Palmaria (Italiaans: Isola Palmaria) ligt voor de westelijke Italiaanse kust in de Ligurische Zee bij de ingang van de Golf van La Spezia, ten zuiden van Porto Venere. Het vormt een archipel met de eilanden Tino en Tinetto. In 1997 werd deze eilandengroep met de Cinque Terre en Porto Venere toegevoegd aan de UNESCO-werelderfgoedlijst.
Palmaria

Palmaria – włoska wyspa leżąca na Morzu Liguryjskim. Jej powierzchnia to 1,6 km² i jest największą wyspą archipelagu 3 blisko położonych siebie wysp (pozostałe to Tino i Tinetto) leżących blisko na południe od stałego lądu, niedaleko Portovenere. Od 1997 roku archipelag wraz z miejscowością Portovenere i Cinque Terre został wpisany na listę światowego dziedzictwa UNESCO.
Пальмария

Пальмария (итал. Palmaria) — итальянский остров в Лигурийском море. Узким проливом отделяется от мыса Порто-Венере, вместе с которым внесён в число памятников Всемирного наследия. Территориально является частью коммуны Портовенере в провинции Специя региона Лигурия. Площадь — 1,53 км²; ломки мрамора и известняка, виноделие и масличные плантации. Форт, с сигнальной башней и электрическим освещением, входит в систему укреплений военной гавани Специи. Литература Пальмария // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907.
Palmaria

Palmaria är en italiensk ö i Liguriska havet i västligaste delen av La Speziabukten. Med sina 1,6 km² är ön den största i arkipelagen, som består av tre närliggande öar utanför fastlandsstaden Porto Venere. De andra öarna, Tino, och den minsta Tinetto, ligger längre söderut. 1997 blev arkipelagen tillsammans med Porto Venere och Cinque Terre ett världsarv. Portoromarmor På Palmaria finns ett övergivet marmorbrott där man en gång i tiden bröt en värdefull svart marmor med stråk av guld. Denna marmor kallas portoro. I marmorbrottet finns fortfarande rester av lyftkranar som har använts för att flytta block samt murar av de hus som arbetarna bodde i. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version.
Пальмарія

Пальмарія (італ. Palmaria) — італійський острів у Лігурійському морі. Вузькою протокою відокремлений від мису Порто-Венере, разом з яким внесений до числа пам'яток Світової спадщини. Площа — 1,53 км². Розвинуто видобуток мармуру й вапняку, виноробство й оливні плантації. На острові розміщується форт із сигнальною вежею та електричним освітленням, що входить до системи укріплень військової гавані Спеції. Примітки Джерела Энциклопедический словарь : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб. : Ф. А. Брокгауз, И. А. Ефрон, 1890—1907. (рос.)
Chiesa di Santa Caterina (Poggio Renatico)

La chiesa di Santa Caterina è la parrocchiale di Gallo, frazione di Poggio Renatico in provincia di Ferrara. Appartiene all'arcidiocesi di Bologna e risale al XVIII secolo. Storia La contessa bolognese Elisabetta Maria Pepoli Marescalchi, che nel territorio di Gallo, al confine tra Ferrara e Bologna, aveva vaste proprietà, fece edificare un oratorio intitolato a Santa Maria nel 1712. Circa trenta anni dopo la piccola chiesa venne dedicata a Santa Caterina de' Vigri, quando venne elevata a dignità di parrocchia, e in tale occasione venne notevolmente ampliata. Nel XIX secolo la chiesa e la sua canonica vennero restaurati ed ampliati grazie al contributo del conte Carlo Marescalchi. Nella sala in quel periodo erano presenti tre cappelle. A partire dalla metà del XX secolo venne ancora restaurata per riparare i danni subiti con un'alluvione nel 1951 e per ulteriori miglioramenti, come la costruzione davanti alla facciata di un piccolo porticato. Dal momento del sisma del 2012 che ha colpito l'Emilia la chiesa è stata inagibile ed è stata sottoposta ad interventi di recupero e messa in sicurezza per essere riaperta al culto nel 2019. Descrizione L'edificio religioso si trova a breve distanza dal fiume Reno, nella frazione di Gallo. Fa parte di un complesso di edifici che comprende, oltre al luogo di culto ed alla sua torre campanaria, anche la canonica e l'asilo. Il prospetto principale, a capanna, ha due ali che ne allargano la struttura e corrispondono alle navate interne ed è preceduto da un ampio portico retto da pilaztri in muratura e coperto da tegole. L'interno è suddiviso in tre navate con volta a botte. Note Voci correlate Poggio Renatico Provincia di Ferrara Parrocchie dell'arcidiocesi di Bologna Arcidiocesi di Bologna Collegamenti esterni Chiesa di Santa Caterina di Gallo Ferrarese - Poggio Renatico, su BeWeB - Beni Ecclesiastici in web. URL consultato il 19 agosto 2020.
Estadi Renato Dall'Ara

L'estadi Renato Dall'Ara és un estadi de futbol, situat a la ciutat de Bolonya, capital de la regió d'Emília-Romanya, a Itàlia. És la seu habitual del Bologna Football Club. Es va inaugurar el 1927. Va ser una de les seus de les Copes del Món de 1934 i 1990. Té capacitat per 38.279 espectadors. Referències Enllaços externs Pàgina oficial del Bologna FC (italià)
Stadio Renato Dall'Ara

Stadio Renato Dall'Ara er den største sportsfacilitet i den italienske by Bologna. Det er opkaldt efter Renato Dall'Ara, præsidenten i Bolognas fodboldklub, der døde tre dage før den den afgørende playoff-kamp om mesterskabet i 1963-1964 mod Inter. Stadionet lægger i dag græs til Bolognas hjemmekampe i Serie A. Noter
Stadio Renato Dall'Ara

Stadio Renato Dall'Ara is a multi-purpose stadium in Bologna, Italy. It is currently used mostly for football matches and the home of Bologna FC. The stadium was designed by Giulio Ulisse Arata and inaugurated in 1927 as Stadio Littoriale. It was one of the first stadiums to incorporate the stands into the architecture, an innovation which later became the model for stadiums around the world. The large arch contained an equestrian statue of the dictator Benito Mussolini, which was destroyed during the city's liberation in 1943. The stadium replaced the Stadio Sterlino and is named after Renato Dall'Ara (1892–1964), a former president of Bologna for thirty years. The stadium hosted matches in both the 1934 FIFA World Cup and the 1990 FIFA World Cup. The last match of the tournament played there was the England vs Belgium match in the Round of 16 which ended 1–0 courtesy of an extra-time goal scored by David Platt in the 119th minute. Located in the Saragozza district, about 3.5 km from the center of the city, it regularly hosts Bologna's home matches. The stadium has around 36,000 seats and its capacity can be increased up to 55,000 for concerts. International fixtures The 17 November 1993 qualifier between San Marino and England finished with England winning 7–1, but only after the hosts scored in the opening seconds of the match. It was the quickest goal ever scored, by Davide Gualtieri of San Marino, taking 8.3 seconds to put his team ahead against England. The stadium also hosted three international rugby union test match in 1995, Italy vs. All Blacks (the All Blacks won the game 70–6), in 1997 Italy vs. Springboks (the Springboks won the game) and Italy vs. Ireland (Italy won the game). The stadium features as the lead song on the Los Campesinos! album 'Sick Scenes'. 1934 FIFA World Cup The stadium was used for two matches during the 1934 FIFA World Cup. 1990 FIFA World Cup The stadium was one of the venues of the 1990 FIFA World Cup. It hosted the following matches: References External links World Stadiums Article Stadium Guide Article Stadium Journey Article
Stade Renato-Dall'Ara

Le stade Renato-Dall'Ara (en italien Stadio Renato Dall'Ara) est un stade de football basé à Bologne en Italie. C'est le stade du Bologne FC. Sa capacité est de 38 279 places. Histoire La construction débuta en 1925 et fut achevée en 1927. Le stade fut inauguré le 29 mai 1927 par un match entre l'équipe d'Italie et l'équipe d'Espagne (2-0 pour l'Italie). Portant d'abord le nom de Stadio Littoriale, il fut rebaptisé Stadio Communale après la chute du régime fasciste. En 1983, le stade changea à nouveau de nom. Il fut baptisé Stadio Renato Dall'Ara en hommage à celui qui fut pendant près de trente ans le président de Bologne. En 1989, le stade fut rénové en vue d'accueillir la Coupe du monde de football 1990. Le 28 octobre 1995, le stade a accueilli un match de rugby entre l'Italie et les All Blacks de Nouvelle-Zélande (6 – 70). Événements Demi-finale aller de la Coupe d'Europe centrale, 10 juillet 1932 Coupe du monde de football 1934 Finale retour de la Coupe d'Europe centrale, 9 septembre 1934 Finale retour de la Coupe Mitropa, 4 avril 1962 Finale de la Coupe d'Italie de football, 10 juin 1970 Finale aller de la Coupe de la ligue anglo-italienne, 2 septembre 1970 Superbowl italiano VI, 5 juillet 1986 Coupe du monde de football 1990 Golden Gala, 18 juillet 1990 Finale aller de la Coupe Intertoto 1998, 11 août 1998 Concerts de Vasco Rossi (Vasco.08 Live), 19 et 20 septembre 2008 Notes et références Articles connexes Bologne FC 1909 Liens externes (it) Site officiel Ressource relative à l'architecture : Structurae Ressource relative à la musique : MusicBrainz Ressource relative au sport : StadiumDB (it) Le Stadio Renato Dall'Ara sur le site officiel du Bologne FC 1909 Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail de l’athlétisme Portail de Bologne
Renato Dall’Ara Stadion

A Renato Dall'Ara Stadion (olaszul: Stadio Renato Dall'Ara) egy többfunkciós olasz labdarúgó-stadion Bolognában. Régebben Stadio Littoriale volt a neve. 1990-ben felújításon ment keresztül a létesítmény, az 1990-es labdarúgó-világbajnokságra. A Bologna FC hazai mérkőzéseit itt játssza. Fontosabb események Az 1934-es labdarúgó-világbajnokság során 1934 május 31. -én itt a magyar labdarúgó-válogatott Ausztria legjobbjaival játszott és 25 000 néző előtt kikapott 2-1-re. Itt tartottak az 1990-es labdarúgó világbajnokság torna mérkőzéseiből négyet: Egyesült Arab Emírségek - Kolumbia (D csoport) Jugoszlávia - Kolumbia (D csoport) Jugoszlávia - Egyesült Arab Emírségek (D csoport) Anglia - Belgium (Nyolcaddöntő) A stadionban rendezték azt a San Marino - Anglia világbajnoki-selejtező mérkőzést, melyen Davide Gualtieri 8,3 másodperccel megszerezte a selejtezők leggyorsabb gólját. A mérkőzés végül 7–1-es brit győzelemmel ért véget. 1995-ben rögbi mérkőzés is látható volt a stadionban. Az Olaszország - Új-Zéland mérkőzés 6–70-re végződött. Lásd még Bologna Bologna FC 1909 Jegyzetek További információk "Stadio Renato Dall'Ara - Bologna" (olasz nyelven). ilcalcio.net. Hozzáférés: 2011. február 26.. "Stadio Renato Dall'Ara – Bologna a Sportmapworld weboldalon". sportmapworld.com. Hozzáférés: 2011. február 26..