NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Dante-Grabmal

Das Dante-Grabmal ist eine Gedenkstätte in der architektonischen Gestalt eines Tempelchens, das den Sarkophag mit den Überresten der mutmaßlichen Gebeine des Dichters Dante Alighieri enthält. Es steht an der Außenmauer des Kreuzgangs der ehemaligen Klosterkirche San Francesco in der Stadt Ravenna in Italien. Wenige Jahre vor seinem Tod war Dante nach Ravenna geflohen, wo er von Guido Novello da Polenta aufgenommen worden war. In seinem ravennatischen Asyl vollendete der Dichter seine Göttliche Komödie (ital. Divina Commedia), bevor er dort am 13. September 1321 verstarb. Das Grab erhielt eine Inschrift des Dichters Bernardo Canaccio (1298–ca. 1357) in lateinischen Hexametern: Die Rechte der Monarchie, die Himmel und Wasser des Phlegoton, die ich besuchte, besang ich, bis sich mein irdisches Geschick dem Ende zuneigte. Aber während meine Seele entwich, um bessere Gefilde zu bewohnen, und selig ihren Schöpfer unter den Sternen erreichte, bin ich hier begraben, Dante, den Florenz, eine kärglich liebende Mutter, gebar. Zwischen 1481 und 1483 ließ Bernardo Bembo das Grab restaurieren. Mit Genehmigung des Medici-Papstes Leo X. versuchten 1519 die Stadtväter von Florenz, die sterblichen Überreste Dantes in ihre Stadt umzubetten. Den Zugriff vereitelten die Franziskaner-Mönche, indem sie die sterblichen Überreste vorher heimlich dem Sarkophag entnahmen, um sie in ihrem Kreuzgang beizusetzen. Um die sterblichen Überreste möglichst schnell und unauffällig fortschaffen zu können, gruben die Mönche in einigen Metern Entfernung vom Sarkophag einen kleinen Tunnel unterhalb der Kreuzgangmauer. Die dem Sarkophag entnommenen sterblichen Überreste wurden anschließend innerhalb des Kreuzgangs versteckt. 1677 wurden die Gebeine von Pater Antonius Santi gesammelt und in einer Holzkiste geborgen. Die Holzkiste wurde im Kreuzgang in einem Schrein aufbewahrt. 1780 ließ der Kardinallegat Valenti Gonzaga das leere Grab und den Fries beseitigen und an der alten Stelle den noch heute stehenden Erinnerungstempel errichten. Als der Konvent 1810 aufgelöst wurde, vergruben die abziehenden Mönche die Holzkiste mit den Gebeinen Dantes in ihrem Kreuzgang. Dort wurden die Gebeine 1865 beim Geburtsjubiläum Dantes wieder aufgefunden. 1908 stiftete die italienische Dante-Gesellschaft für das Grabmal eine ewige Lampe. 2015 wurde das Grabmal unter Polizeischutz gestellt. Literatur Giovanni Mesini. Führer von Ravenna. Longo, Ravenna (ohne Jahresangabe, ca. 1975), S. 69–73. Weblinks Einzelnachweise
Гробниця Данте

Гробниця Данте (італ. Tomba di Dante) — пам'ятник в центрі Равенни (Італія), в місті, де поет Данте Аліг'єрі провів останні роки свого життя і помер в 1321 році. Побудований в 1780 році за проектом архітектора Камілло Моріджа. Історія поховання Данте Данте, який помер в 1321 році від малярії в Равенні, був похований біля дороги перед клуатром церкви Сан-Франческо. Покровитель поета Гвідо Новелло да Полента планував побудувати для нього пишну усипальницю, але, втративши владу в місті, свій проект не здійснив. У 1483 році подеста Равенни Бернардо Бембо переніс поховання Данте в західну частину клуатра, також на його замовлення скульптор П'єтро Ломбардо виконав саркофаг і барельєф поета. У 1519 році на прохання Мікеланджело папа Лев X дозволив перенесення праху Данте до Флоренції, проте коли труна була привезена до міста, вона виявилась порожньою. У базиліці Санта-Кроче був влаштований кенотаф, проте пізніше з'ясувалося, що монахи францисканці з Равенни, не бажаючи розлучатися з прахом поета, пробили стіну саркофага і викрали його рештки, які таємно були поховані у францисканському монастирі в Сієнцо. У 1677 році прах поета помістили до дерев'яної раки. Власне Гробницю Данте у Равенні звів у 1780 році італійський архітектор Камілло Моріджа на замовлення папського легата Луїджі Валенті Гонзага, герб якого розміщений над входом. Через секуляризацію церковної власності, проведену Наполеоном, після 1810 року монахи залишили монастир в Сієнцо, а труну з прахом Данте заховали під портиком Браччофорте поруч із Гробницею Данте в Равенні. Її виявили в 1865 році під час ремонту території, прилеглої до церкви Сан-Франческо. Знайдений дерев'яний короб упізнали за епітафією, вирізаною в 1677 році Антоніо Санті. Після цього рештки були перенесені до Гробниці. Під час Другої світової війни, коли місто бомбардували, саркофаг Данте вилучали з Гробниці. Місце, де переховували саркофаг, нині відзначене меморіальною дошкою. Гробниця Данте Гробниця побудована в стилі класицизму. Всередині знаходиться саркофаг і над ним барельєф з портретом Данте, виготовлені ​​в 1483 році скульптором П'єтро Ломбарді за вказівкою Бернардо Бембо. Саркофаг прикрашений латинською епітафією, написаною в 1366 році Бернардо Каначчо. Барельєф був перенесений з поховання Данте у церкві Сан-Франческо. Над ним розташовується позолочений хрест, встановлений в 1965 році до 700-річчя Данте за дорученням папи Павла VI. На підлозі в центрі мавзолею знаходиться бронзовий вінок, покладений в 1921 році від італійської армії. Зі стелі звисає лампада, її заправляють олією з Флоренції, яку привозять до Равенни щорічно у вересні, коли в місті проходить «Місяць Данте». Примітки Література Равенна. Город искусства. — Равенна: EDIZIONI SALBAROLI, 2006. — С. 122–124.
Terrazza a Mare

La Terrazza a Mare è un edificio, nato per scopi turistici e ricreativi, che si affaccia sul mare di Lignano Sabbiadoro. Inaugurata nel 1972, l'edificio in stile neo-espressionista rappresenta un'icona della località balneare friulana. Storia Negli anni 1920 l'architetto Provino Valle realizzò la prima Terrazza a Mare di Lignano, in sostituzione dell'iniziale struttura di inizio Novecento disegnata dal veneziano Giovanni Antonio Vendrasco. A seguito di un concorso d'architettura del 1962, l'attuale Terrazza a Mare venne progettata dagli architetti Marcello D'Olivo e Aldo Bernardis. Architettura La struttura è caratterizzata da un molo con forme scultoree che plasmano una lunga passerella, parzialmente coperta e sospesa su pilotis chiaramente ispirata alla Marin Civic Center di Frank Lloyd Wright, che conduce ad un corpo binato e bianco, che ospita un bar e un ristorante, coperto da grandi volte che richiamano la forma di una conchiglia a ventaglio, ispirata alle architetture di Oscar Niemeyer e all'Opera House di Sydney di Jørn Utzon. Sul lato opposto, vi è un corpo accessorio di stampo surrealista a forma di tegola sovradimensionata, disegnata come un objet trouvé appoggiato sul molo. Il belvedere che si protende ulteriormente verso il Mare Adriatico e in cui è collocato un piccolo faro di segnalazione consente una vista a 360 gradi. Nel maggio 2024 sono iniziati i lavori di messa in sicurezza, riqualificazione antisismica energetica e funzionale della struttura; le opere dovrebbero concludersi entro l'inizio dell'estate del 2026. Nella cultura Nel 1988 è stato emesso un francobollo commemorativo che ritrae la Terrazza a Mare di Lignano Sabbiadoro. Note Bibliografia F. Luppi e P. Nicoloso, Lignano: guida all'architettura, Pordenone, Edizioni Biblioteca dell'Immagine, 2002. Voci correlate Rotonda a Mare Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Terrazza a Mare
Nuraghe Tranesu

Il nuraghe Tranesu è ubicato su un altopiano che domina la grande vallata denominata Bonifica Paule in territorio di Siligo. Descrizione Si tratta di un nuraghe monotorre. La torre circolare (dia. m. 13,20 e m. 11,70 allo svettamento), costituito da massi basaltici di grandi dimensioni, accuratamente sbozzati nella facciata esterna mentre quello interno è interrato. Al momento, non essendo il nuraghe stato indagato, non si può individuare la posizione dell'ingresso che, molto probabilmente è interrato, ne si può accedere dalla parte superiore in quanto la copertura della camera a tholos è integra. Note Bibliografia IGM F 460 III - Ploaghe; EEM 1922 LXIX Sassari, p 159 Antonio Taramelli, Edizione archeologica della Carta d'Italia al 100.000, Foglio 193 (Bonorva), Istituto Geografico Militare, 19390, p. 38, n. 36; Firenze E. Melis, Carta dei nuraghi della Sardegna, 1967, p. 189, n. 14; Spoleto Giulio Paulis, I nomi di luogo della Sardegna, Carlo Delfino editore, Sassari, 1987. ISBN 9788820619879
Nuraghe Crastula

Il nuraghe Crastula è ubicato in località Scala Ploaghese in territorio di Siligo. Descrizione I resti del nuraghe si trovano su altopiano e si affaccia su un'ampia vallata, in posizione strategica anche rispetto al complesso nuragico di sa Marghine e s'Iscala 'e sa Chessa. Note Bibliografia E.E.M. LXIX, 1922, p. 159 Antonio Taramelli, Edizione archeologica della Carta d'Italia al 100.000, Foglio 193 (Bonorva), Istituto Geografico Militare, 1940, p. 39, n. 41; Firenze E. Melis, Carta dei nuraghi della Sardegna, 1967, p. 189, n. 4; Spoleto Giulio Paulis, I nomi di luogo della Sardegna, Ed. Delfino, Sassari., p. 331 1987 ISBN 9788820619879 E. Alba, Siligo in età preistorica e protostorica, in Siligo. Storia e società. (a cura di Attilio Mastino), Edizioni EDES, Sassari, 2003
Chiesa di San Michele Arcangelo (Strevi)

La chiesa di San Michele Arcangelo è la parrocchiale di Strevi, in provincia di Alessandria e diocesi di Acqui; fa parte della zona pastorale Acquese-Alessandrina. Storia L'originario luogo di culto di Strevi sorse nel XIII secolo; questo edificio venne interessato da un generale rifacimento nel Quattrocento. Nel XVIII secolo la parrocchiale venne ricostruita ex novo in stile barocco su progetto dell'architetto Giuseppe Caselli, incorporando l'abside e il campanile della precedente chiesa; la consacrazione fu impartita il 24 settembre 1883 dal vescovo di Acqui Giuseppe Maria Sciandra. L'edificio, già restaurato negli anni trenta del Novecento, venne nuovamente ristrutturato all'inizio del XXI secolo. Descrizione Esterno La simmetrica facciata della chiesa, rivolta a nordovest, è suddivisa da una cornice marcapiano in due registri, entrambi scanditi da lesene e composti da un corpo principale più avanzato e da due ali laterali più arretrate; al centro vi sono il portale maggiore lunettato, una finestra oppilata e il frontone triangolare di coronamento, mentre ai fianchi si aprono gli ingressi secondari e sono presenti delle specchiature. Annesso alla parrocchiale è il campanile a base quadrata, la cui cella presenta su ogni lato una monofora a tutto sesto ed è coronata dalla cupoletta poggiante sul tamburo. Interno L'ampio interno dell'edificio è abbellito da lesene, cornici e pilastri; al termine dell'aula si sviluppa il presbiterio, rialzato di alcuni gradini e chiuso dall'abside di forma semicircolare. Qui sono conservate diverse opere di pregio, tra le quali vari affreschi dipinti da Pietro Ivaldi e la pala raffigurante l'Arcangelo Michele, realizzata dalla scuola di Guido Reni. Note Voci correlate Parrocchie della diocesi di Acqui Strevi Diocesi di Acqui Regione ecclesiastica Piemonte Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Michele Arcangelo Collegamenti esterni Parrocchia di SAN MICHELE ARCANGELO, su parrocchiemap.it. URL consultato il 7 ottobre 2021.
Спирито Санто (Равена)

Базиликата „Спирито Санто“ (на италиански: Basilica dello Spirito Santo) е паметник на раннохристиянската архитектура в Равена, Италия. Разположена е в центъра на града, на Piazzetta degli Ariani, в близост до Баптистерия на арианите. История Базиликата е построена през V век. Въпреки че не е възможно да се установи с точност времето на изграждането и, без съмнение сградата е построена през време на управлението на остготския крал Теодорих Велики, т.е през периода 493 – 526 г. Базиликата е първата арианска църква в Равена. Според латински извори първоначално носи името „Свети Атанасий“ или „Възкресение Господне“. През 526 г. е осветена от равенския епископ Анджело в чест на Свети Теодор Тирон (Амасейски) и едва впоследствие е посветена на Светия Дух. През ХVІ век е построено открито преддверие. Базиликата се използва като църква от Гръцката православна католическата църква. Архитектура и интериор Базиликата е изградена от тънки червени тухли, скрепени с бял хоросан. Фасадата е доминирана от открит нартекс оформен от пет арки, пристроен през 1543 г. От това време е и позлатения таван на храма. В архитектурен план сградата е трикорабна базилика с тристенна апсида. Трите кораба (нефа) са разделени от колонади с по седем колони във всяка, увенчани с капители. Базиликата е с размери 26,41 м. дължина и 16,99 м. широчина. Към нея няма изградена кула-камбанария. В базиликата е запазен мраморен амвон от времето на крал Теодорих. В базиликата се съхранява и голяма картина на Ливио Агрести от Форли, изобразяваща епископ Коломбини. Апсидата е била украсена с мозайки с ариански сюжети, но те са били премахнати след смъртта на крал Теодорих. Вподствие са заменени с фрески, които през годините също са унищожени. Литература Gianfranco Bustacchini: Ravenna – Seine Mosaiken, seine Denkmäler, seine Umgebung (aus dem Italienischen übersetzt). Salbaroli, Ravenna 1984, S. 96. Giuseppe Bovini: Ravenna – Kunst und Geschichte (aus dem Italienischen übersetzt). Longo, Ravenna 1991, S. 8. Georg Pfeilschifter: Theoderich der Große. Mainz 1910, S. 70. Theodor Gsell Fels: Oberitalien und Mittelitalien. 8. Auflage, Leipzig und Wien 1907, S. 274. Галерия Външни препратки ((it)) Basilica dello Spirito Santo, Ravenna – Romagna Архив на оригинала от 2010-12-22 в Wayback Machine. ((it)) Chiesa dello Spirito Santo Архив на оригинала от 2011-07-05 в Wayback Machine. ((it)) Chiesa dello Spirito Santo Архив на оригинала от 2011-01-07 в Wayback Machine. ((it)) Basilica dello Spirito Santo
Église du Saint-Esprit de Ravenne

L'église du Saint-Esprit de Ravenne (en italien : chiesa dello Spirito Santo), est une ancienne cathédrale du culte arien construite par Théodoric au début du VIe siècle, à l'origine dédiée à l'Anastasis Hagìa (en grec Αγία Ανάστασις) ou Sainte Résurrection du Seigneur, car les liens entre la Grèce et Ravenne étaient très forts pendant des siècles sous l'Empire byzantin. Quant au Baptistère des Ariens voisin, peu de temps après la mort de Théodoric en 526, il a été reconsacré par l'évêque Agnello pour le culte catholique et dédié à saint Théodore, soldat grec et martyr d'Amasya dans la région du Pont. Bibliographie Ravenne, mosaïques, monuments et environnement : guide historique et artistique de la ville. Articles associés Baptistère des Ariens Liens externes Ressource relative à la religion : Chiese delle diocesi italiane Portail de l’architecture chrétienne Portail du patrimoine mondial Portail de l'Empire byzantin Portail de l'Émilie-Romagne Portail du haut Moyen Âge
Chiesa dello Spirito Santo (Ravenna)

La chiesa dello Spirito Santo, antica cattedrale del culto ariano fatta erigere ai primi del VI secolo da Teodorico, era originariamente dedicata alla Hagìa Anastasis (in greco Αγία Ανάστασις) ovvero alla Santa risurrezione del Signore. Non stupisce questa dedica poiché occorre ricordare che i legami tra la Grecia e Ravenna furono molto vivi per secoli durante l'Impero Bizantino. Come per l'annesso Battistero degli Ariani, nel IX secolo fu riconsacrata dall'arcivescovo Agnello al culto cattolico e dedicata a san Teodoro, soldato e martire greco di Amasea nel Ponto. Bibliografia RAVENNA, i mosaici, i monumenti e l'ambiente: Guida storico-artistica della città. Voci correlate Battistero degli Ariani Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa dello Spirito Santo Collegamenti esterni Chiesa dello Spirito Santo, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Chiesa dello Spirito Santo, su TourER - portale del patrimonio culturale dell'Emilia-Romagna, Segretariato regionale del Ministero della cultura per l'Emilia-Romagna.
Deposito locomotive di Reggio Emilia

Il deposito locomotive di Reggio Emilia è un impianto di ricovero e manutenzione dei veicoli ferroviari di Trenitalia Tper. Si trova a Reggio Emilia, nel quartiere di Santa Croce, con ingresso su via Talami. È raccordato alla ferrovia Reggio Emilia-Guastalla e dista poche centinaia di metri dalla stazione di Reggio Emilia. Di proprietà della regione Emilia-Romagna, dal 1º gennaio 2020 è messo a disposizione di Trenitalia Tper. Storia Il deposito si trova nell'area delle ex Officine Meccaniche Reggiane, fondate nel 1901. Nel 1910 furono realizzati due edifici con mattoni a vista, tuttora esistenti, come sede della Società Esportazione Agricola, una controllata della Società Anonima per le Ferrovie di Reggio Emilia (SAFRE), che eserciva le ferrovie reggiane. La società si occupava della revisione dei carri merci destinati a trasportare i prodotti vitivinicoli prodotti nei territori della provincia di Reggio Emilia. In seguito la proprietà dell'area passò alla ditta Gallinari, che, fino al 1988 circa, vi effettuava le revisioni dei carri frigoriferi. Al 2022, alcuni fabbricati sono utilizzati come ricovero per i treni storici delle ferrovie locali. Materiale rotabile Oltre a ospitare i veicoli ferroviari (automotrici e rimorchiate) utilizzati quotidianamente nell'esercizio ferroviario sulle ferrovie reggiane, il deposito ospita due capannoni adibiti al rimessaggio di treni storici. Progetti futuri L'associazione Sodalizio Amici Ferrovie Reggio Emilia (SAFRE) ha proposto l'allestimento di un museo ferroviario negli spazi del deposito.. Nel 2022, il deposito ferroviario è parte della campagna I Luoghi del Cuore del Fondo Ambiente Italiano, che ne auspica una riconversione museale. Note Voci correlate Ferrovie Reggiane Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su deposito locomotive di Reggio Emilia
Chiesa dei Santi Quirico e Giulitta (Castelnuovo Bormida)

La chiesa dei Santi Quirico e Giulitta è la parrocchiale di Castelnuovo Bormida, in provincia di Alessandria e diocesi di Acqui; fa parte della zona pastorale Acquese-Alessandrina. Storia La prima citazione dell'ecclesia sancti Quirici de Castronovo risale al 1232 ed è contenuta nei Monumenta Aquensia; essa è nuovamente attestata nel 1273. La chiesa venne ricostruita nel XVI secolo; nel 1726, però, don Francesco Cavallero portò in consiglio comunale la proposta di ingrandita poiché era insufficiente a soddisfare le esigenze dei fedeli, ma venne respinta, per poi essere approvata l'anno successivo grazie all'intervento del vicario diocesano monsignor Beccarla. Una volta eseguiti i lavori di ampliamento e di rifacimento, negli anni settanta di quel secolo fu riedificata la facciata. Descrizione Esterno La facciata a salienti della chiesa, rivolta a ponente, è suddivisa da una cornice marcapiano in due registri, entrambi scanditi da semicolonne e lesene; quello inferiore presenta al centro il portale maggiore e una finestra e ai lati gli ingressi secondari e due finestre ovali, mentre quello superiore, affiancato da volute, è caratterizzato da un affresco con soggetto il Martirio dei Santi Quirico e Giulitta e coronato dal timpano triangolare. Annesso alla parrocchiale è il campanile in mattoni a base quadrata, eretto nel 1751; la cella presenta su ogni lato una monofora affiancata da lesene ed è coperta dal tetto a quattro falde. Interno L'interno dell'edificio si compone di tre navate, separate da pilastri; al termine dell'aula si sviluppa il presbiterio, rialzato di qualche gradino, ospitante l'altare maggiore e chiuso dall'abside quadrata. Qui sono conservate diverse opere di pregio, tra le quali una pala raffigurante San Pio V, eseguita sul finire del XVII secolo, e la ricca decorazione intarsiata della cappella laterale di San Feliciano. Note Voci correlate Castelnuovo Bormida Diocesi di Acqui Parrocchie della diocesi di Acqui Regione ecclesiastica Piemonte Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa dei Santi Quirico e Giulitta Collegamenti esterni Parrocchia dei SANTI QUIRICO E GIULITTA, su parrocchiemap.it. URL consultato il 13 settembre 2022.
Villa Foscari

Villa Foscari is een villa gelegen in de frazione Malcontenta di in de gemeente Mira langs het Brenta kanaal. Het is een van Palladio's villa's die voor publiek toegankelijk zijn, en het is de enige villa van Andrea Palladio aan de Brenta. Andere villa's zijn: Villa Pisani te Stra, Villa Zen, Villa Barbaro te Maser, Villa Cornaro te Piombino Dese en Villa Emo te Fanzolo di Vedelago. De villa Foscari is een beroemde schepping van Andrea Palladio en is beter bekend als La Malcontenta. Het huis heeft volgens de legende zijn bijnaam te danken aan het verhaal dat een echtgenote van een van de Foscari’s hier zou zijn opgesloten omdat ze de huwelijkstrouw niet erg hoog had gehouden. De opdracht tot de bouw werd gegeven door Alvise en Nicolò Foscari, leden van een Venetiaans geslacht dat enige dogen had geleverd. Tussen 1550 en 1560 werkte Palladio aan het huis. De villa ligt op een massief voetstuk, wat kenmerkend is voor de villabouw van deze architect. Het voetstuk was ook bedoeld om het woongedeelte ("piano nobile") droog te houden bij overstromingen van de Brenta. De Villa Foscari werd als onderdeel van Vicenza en de Palladiaanse villa's in Veneto door de commissie voor het Werelderfgoed erkend als UNESCO werelderfgoed. Vicenza en drie villa's werden in 1994 tijdens de 18e sessie van de Commissie voor het Werelderfgoed bijgeschreven op de werelderfgoedlijst. 22 bijkomende villa's, waaronder de Villa Foscari werden tijdens de 20e sessie in 1996 erkend. Externe links Villa Foscari "La Malcontenta" CISA Centro Internazionale di Studi di Architettura Andrea Palladio
Villa Foscari

Villa Foscari – renesansowa willa w Mira w pobliżu Wenecji zaprojektowana przez Andreę Palladia na zamówienie braci Nicola i Luigiego Foscari. Znana jest również jako La Malcontenta. Historia Willa została zamówiona przez braci Foscari ok. roku 1558 i była budowana do 1560. Nadal stanowi własność tej samej rodziny, jednak część jej pomieszczeń jest obecnie udostępniania turystom. W 1973 willa przeszła generalny remont. Jest zabytkiem wpisanym na listę Światowego Dziedzictwa UNESCO. Architektura Ze względu na położenie nad kanałem Brenta willa jest wzniesiona na charakterystycznym, jedenastometrowym podwyższeniu, największym tego typu w willach palladiańskich. Willa wyróżnia się na tle innych budynków Palladia brakiem związanych z nią budynków gospodarskich. W związku z tym pełniła kilkakrotnie rolę miejsca przyjęć ważnych gości. W 1574 gościł w niej król Francji Henryk III. Centrum fasady willi stanowi fronton i loggia z sześcioma kolumnami jońskimi oraz tympanonem. Wejście na loggię prowadzi przez schody z obydwu stron obiektu. Na fasadzie położone są cztery prostokątne okna rozmieszczone symetrycznie po obydwu stronach frontonu. Wnętrze budynku jest bogato dekorowane freskami wykonanymi przez Battistę Franco oraz Giovanni Battistę Zelottiego, w tematyce których dominują motywy mitologiczne, inspirowane twórczością Owidiusza. Ze względu na wilgotne powietrze okolic kanału stan malowideł ulegał w ciągu wieków systematycznemu pogorszeniu. Bibliografia Centro Internazionale di Studi di Architettura Andrea Palladio