Monrealei székesegyház

A Monrealei székesegyház (olaszul: Cattedrale di Santa Maria Nuova) a normann építészet egyik legkiemelkedőbb remekműve. A szicíliai Palermo melletti Monreale városában található katolikus templom építését II. Vilmos szicíliai király kezdte meg 1174-ben, és Szűz Mária születésének szentelték. A monumentális épület – amely 102 méteres hosszával és 40 méteres szélességével Szicília egyik legfontosabb látnivalója – ma már olasz nemzeti műemlék. A templomot III. Luciusz pápa 1182-ben emelte metropolita-székesegyházi rangra, majd egy évvel később az érsekség székhelye lett. Kivételes kulturális és történelmi értéke miatt 2015 óta az UNESCO Világörökség részét képezi, „az arab–normann Palermo, valamint Cefalù és Monreale székesegyházai” elnevezésű helyszín tagjaként. Története A legenda szerint II. Vilmos szicíliai király a Monreale melletti erdőben vadászott, amikor egy szentjánoskenyérfa tövében elaludt. Álmában megjelent neki Szűz Mária, és arra kérte, hogy építtessen templomot ezen a helyen. Amikor a telket elkezdték megtisztítani, a fa gyökerei között egy aranyérmékkel teli kincset találtak, amelyet végül az építkezés finanszírozására fordítottak. A valóságban azonban a templom sokkal inkább egy nagyszabású építészeti versengés eredménye lehetett: II. Vilmos feltehetően a palermói püspökkel, Walter Ophamillel rivalizált, aki ekkoriban a monumentális palermói katedrális felhúzásán dolgozott. A monrealei építkezés 1172-ben vette kezdetét, amit III. Sándor pápa 1174. december 30-i bullájával jóvá is hagyott. A munkálatok – a hozzá tartozó apátsággal együtt – egészen 1267-ig húzódtak; a templomot végül IV. Kelemen pápa jelenlétében szentelték fel. Időközben, 1182-ben III. Lucius pápa létrehozta a monrealei érsekséget, és az apátsági templomot székesegyházi rangra emelte. . Az érsekek a szicíliai uralkodóktól számos kiváltságot és hatalmas birtokokat kaptak az egész olasz félszigeten. A katedrális történelmi jelentőségét növeli, hogy 1270-ben itt helyezték örök nyugalomra IX. Lajos francia király szívét (aki I. Károly nápolyi király fivére volt). Az évszázadok során az épület tovább szépült: 1547 és 1569 között az északi oldalon egy elegáns, reneszánsz stílusú portikusz (oszlopcsarnok) épült Giovanni Domenico Gagini és Fazio Gagini tervei alapján. A keresztboltozatos folyosót tizenegy, korinthoszi oszlopokon nyugvó félköríves boltív díszíti. Nem sokkal később, 1559-ben a templom belső padlózatának jelentős részét is elkészítették. A székesegyház mozaikjai Leírás A déli oldalon elterülő érseki palota és a kolostorépületek egykor hatalmas, pompás komplexumot alkottak, amelyet tizenkét toronnyal megerősített, masszív védőfal vett körül. Bár az együttes nagy részét később átépítették, a szerzetesek egykori hálótermének és étkezőjének jelentős része, néhány bástya romja, valamint az 1200 körül befejezett, lenyűgöző kolostorkerengő mára is épségben fennmaradt. Ez utóbbi csodálatos állapotának, méretének és gazdag díszítettségének köszönhetően egész Európa egyik legszebb fennmaradt kolostorudvara. A mintegy 2200 négyzetméteres területet szegélyező csúcsíveket rombuszmintás motívumok díszítik. Az íveket összesen 216 darab, párba rendezett fehér márványoszlop tartja: a váltakozó kialakítású oszlopok között sima felületűeket, illetve függőlegesen vagy spirálisan futó, arany- és színes üvegmozaikokkal kirakott darabokat is találunk. A márvány oszlopfőket dús levélminták, bibliai jelenetek és allegorikus ábrázolások ékesítik – ráadásul nincs közöttük két egyforma. Az udvar egyik sarkában, egy oszlopos, négyzet alakú kiugró részben kapott helyet a szerzetesek márványból készült mosdókútja. A székesegyház alaprajza az észak-franciaországi Cluny építészeti mintáit követi. A Cefalù-i dómhoz hasonlóan a főhomlokzatot itt is két monumentális torony szegélyezi, míg a nagyméretű, három apszissal (félköríves záródással) végződő kórus a legkorábbi ilyen jellegű templomépítészeti megoldások közé tartozik. A tágas főhajót keskenyebb melléhajók kísérik. A belső térben kétoldalt szürke keleti gránitoszlopok – egy kivételével, amely cipollino márványból készült – tartanak nyolc, erősen megemelt csúcsívet. Az oszlopfők többsége korinthoszi stílusú, és közvetlenül az ókorból származik. Bár klasszikus árkádsor (trifórium) nem tagolja a falat, a magasban húzódó gádorfal (clerestorium) tágas, ikerablakai bőséges féénnyel árasztják el a belső teret; ezek az egyszerű, áttört díszítések a templom többi ablakán is visszaköszönnek. A templom keleti része – amely földrajzi elhelyezkedése és liturgikus szerepe miatt is keleti – szélesebb és magasabb, mint a főhajó. Ez a terület szintén egy központi térre és két melléhajóra oszlik, amelyek keleten egy-egy apszisban végződnek. A templomot alacsony dőlésszögű, nyitott fafödém fedi: a szerkezetileg egyszerű tetőzetet rendkívül gazdag, színes festéssel díszítették, amelyet mára szinte teljesen restauráltak. A főhajó nyugati végében két kiugró torony magasodik, amelyek között egy narthex (előcsarnok) vezet be a templomba. Az itt elterülő egykori nagy, nyitott átrium (belső udvar) mára teljesen megsemmisült; helyére a 16. század közepén Giovanni Domenico és Fazio Gagini reneszánsz stílusú oszlopcsarnokát építették. A belső tér legfőbb látványosságát kétségkívül a hatalmas, mintegy 6500 négyzetmétert borító, bizánci stílusú üvegmozaikok jelentik, amelyeket a 12. század vége és a 13. század közepe között helyi és velencei mesterek közösen készítettek. Az alapító apja, I. Vilmos szicíliai király márványbaldachin alatt nyugvó porfír szarkofágja, valamint fia, II. Vilmos 1575-ben emelt síremléke súlyosan megsérült egy 1811-es tűzvészben. A kórusban pusztító lángok a mozaikok egy részét is megrongálták, és teljesen megsemmisítették a tér gyönyörű diófa berendezését, az orgonákat, valamint a tetőszerkezet jelentős részét. A sírokat és a templom sérült részeit néhány évvel a tragédia után teljes mértékben helyreállították. A székesegyház monumentális orgonáját legutóbb 1967-ben a Ruffatti cég újította fel, a hangszer ma hat manuállal és 102 regiszterrel büszkélkedhet. A kórus északi oldalán található I. Vilmos feleségének, Navarrai Margitnak, valamint két fiának, Rogernek és Henriknek a sírja. Emellett egy külön urna őrzi az 1270-ben elhunyt francia király, Szent Lajos belső szerveit is. A szentély pompás mozaikpadlója – bár az idők során jelentős restauráláson esett át – az opus alexandrinum technika mesterműve, amelynek geometriai vonalvezetése erős arab hatást tükröz. A főhajó porfír- és gránitkorongokból álló, márványcsíkokkal átszőtt mozaikpadlózatát végül a 16. században fejezték be. A katedrálishoz a 17. és 18. században két barokk kápolnát is építettek, amelyek építészetileg elkülönülnek a templom többi részétől. A bal oldali, szintén mozaikokkal díszített kapu lenyűgöző bronzajtói a híres mester, Barisano da Trani munkáját dicsérik 1179-ből. Galéria Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Monreale Cathedral című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Kitzinger, Ernst (1991). I mosaici di Monreale. Palermo: Flaccovio Editore. ISBN 88-7804-065-7. AA. VV. (2004). Il duomo di Monreale - architettura di luce e icona. Abadir. Millunzi, Gaetano (1986). Il Duomo di Monreale. Rome: Vivere In. Kapcsolódó szócikkek Az arab–normann Palermo, valamint Cefalù és Monreale székesegyházai