Basílica de San Martino (Martina Franca)

L'Església Mare i Basílica Menor de Sant Martí de Tours és l'església principal del Vicariat/Àrea Pastoral de Martina Franca, a la província i arxidiòcesi de Tàrent. El 22 d'abril de 1998, el papa Joan Pau II la va elevar a la dignitat de basílica menor pontifícia. Des del 27 de setembre de 2002 ha estat declarada per la UNESCO "monument missatger d'una cultura de pau". Història Una tradició historiogràfica local sosté que, fins i tot abans de l'establiment de la Universitas de Martina (12 d'agost de 1310), al lloc de l'actual església de San Martino ja existia al segle X una capella dedicada al sant de Tours, erigida per refugiats que van escapar dels atacs i saquejos duts a terme pels sarraïns a Tàrent. La nova església rococó El 21 de setembre de 1745, el Capítol va decidir reconstruir l'església parroquial, invocant l'ajuda de la Universitat per cobrir els enormes costos. El clergat de Martina Franca, el Capítol i la Universitat van iniciar aquesta grandiosa empresa sense l'ajuda de les autoritats públiques, però sota la direcció enèrgica de l'arxipreste Isidoro Chirulli, devot del sant de Tours. Després d'aprovar el projecte, concebut per Giovanni Mariani, un enginyer originari de Bèrgam però ciutadà naturalitzat de Martina Franca, el Capítol va ordenar la demolició de la meitat frontal de l'església, reservant l'altra meitat per als serveis sagrats. Tan bon punt es van traçar les línies de fonamentació, la cerimònia de col·locació de la primera pedra es va celebrar el 5 de maig de 1747, fosa per Francesco II Caracciolo, duc de Martina, i beneïda per monsenyor Giovanni Rossi, arquebisbe de Tàrent. En la primera fase de les obres, van prestar els seus serveis artesans qualificats com Giuseppe Morgese de Bari i els seus fills Francesco i Gaetano, tots escultors i dissenyadors. El primer va assumir el contracte per a la construcció de l'església, traslladant-se per a aquest propòsit des d'⁣Ostuni a Martina. Malgrat la mort de l'enginyer Mariani el 22 d'octubre de 1747, els Morgese van continuar treballant principalment a la façana, esculpint els ornaments, l'alt relleu central i les estàtues; alhora, van crear els ornaments arquitectònics interiors, ajudats pel mestre paleta Carmelio del Vecchio, originari de Lecce i resident de Martina des de feia temps. Després de la mort prematura de Giuseppe Morgese el 10 de novembre de 1750, els seus fills Francesco i Gaetano van tornar a Ostuni al final del seu encàrrec, que havia durat aproximadament sis anys. El 1752, la façana, els murs perimetrals laterals i la contrafaçana s'havien completat. Amb la volta de canó i la lluneta, construïdes el 1753, totes les estructures essencials de la primera meitat de l'església estaven acabades. La segona fase de construcció va començar immediatament després, que va durar una dècada, ja que es va planejar la construcció de dues grans capelles als braços de la creu. Només el 18 de setembre de 1761, el Capítol va decidir traslladar les celebracions a la propera església del Monte Purgatorio, ja que la demolició de la meitat posterior de l'antiga església era imminent. El 1763, les estructures essencials de la segona meitat de l'església estaven acabades, així que el 10 de novembre, la vigília de la festa del sant patró, l'arxipreste Chirulli va beneir l'edifici. Les obres restants, com l'absis, els altars i el terra, es van construir entre el 1764 i el 1775. Un dels primers altars erigits va ser el de la Capella de la Nativitat el 1764; el mateix any, es va instal·lar el nou orgue a la galeria del presbiteri. La consagració de la nova església al seu sant patró va ser oficiada el 22 d'octubre de 1775 pel bisbe de Venafro, Monsenyor Francesco Saverio Stabile, conciutadà i antic canonge de la mateixa col·legiata. En memòria perenne de l'esdeveniment, es va col·locar una placa commemorativa al pilar de la nau situat després de la porta més petita de l'esquerra. Els priors eclesiàstics de l'Orde del Santíssim Sagrament volien erigir un altre edifici gran, independent i majestuós amb les seves pròpies despeses. La Capella del Santíssim Sagrament, construïda entre 1776 i 1785, amb una entrada monumental des del presbiteri, també estava equipada amb diverses estances laterals. L'any 1781, el Capítol va decidir reordenar l'antic cementiri adjacent a la col·legiata, la superfície del qual havia estat notablement reduïda amb la construcció de la nova església. L'àrea cementirial va ser novament tancada i dotada de dues escalinates, una de les quals en el lloc on, al segle XVI, se situava la frontera entre els territoris de Monopoli i de Tarent. Fins i tot després de la prohibició borbònica d'enterrar dins les esglésies urbanes, el cementiri de Sant Martí va romandre actiu durant molts anys, fins que una llei del 1872 va impedir l'existència de cementiris eclesiàstics urbans i extraurbans. Aquell mateix any, el territori del cementiri va ser expropiat per l'Ajuntament i convertit en sòl públic. Referències