Poveglia

Poveglia és una illa de la llacuna veneciana situada al sud, davant de Malamocco, al llarg del canal Orfano, que connecta la bocana del port de Malamocco amb Venècia. La seva superfície és de 7,25 hectàrees, una illa gens petita en el context de la llacuna. Té 18 edificis. Durant més d'un segle (a partir del 1776) va ser un lloc de quarantena per a pacients de pesta o altres malalties, i després es va convertir en un hospital psiquiàtric, tancat el 1968. Història En l'antiguitat s'anomenava Popilia, probablement per la seva vegetació (del llatí populus "àlber") o en relació amb la propera carretera Popilia-Annia, construïda pel cònsol romà Publi Popili Lenas. En mapes antics del segle XVI l'illa també apareix anomenada amb el nom de Poveggia. Després de la invasió llombarda del segle VI i la destrucció de les ciutats de l'interior (especialment Pàdua i Este), es va convertir en un centre de reassentament per a poblacions que fugien a la costa. Havent-se convertit en un poble i en l'emplaçament d'un castell, la ciutat va contribuir eficaçment, entre el 809 i el 810, a la resistència de Metamauco, l'antiga capital del Ducat de Venècia, assetjada pels francs. Els habitants de Popilia, pel seu paper actiu en la defensa contra la invasió franca, van rebre una sèrie de privilegis, com l'exempció d'impostos, el servei militar i el rem en galeres. El 864, les famílies dels 200 servents més fidels de Pietro Tradonico es van establir aquí. Arran de les revoltes sorgides per l'assassinat del dux, havien obtingut del seu successor Orso I Partecipazio la concessió de terres i valls, amb l'obligació d'un cens anual i un acte d'homenatge que s'havia de dur a terme el segon dia de Pasqua, i el dret a tenir un majordom ducal com a governador, recolzat per 27 consellers locals. Poveglia era un centre pròsper, tant des del punt de vista econòmic com demogràfic. Les famílies locals (Musso, Boyso, Barbalongolo, etc...) es dedicaven a la pesca i a la producció de sal, amb interessos també a Chioggia i Pellestrina. A nivell eclesiàstic, estava sota la jurisdicció de la parròquia de San Vitale. La prosperitat del centre també es demostra per l'establiment, durant el dux de Bartolomeo Gradenigo, d'un podestà, la jurisdicció del qual també s'estenia sobre els propers Malamocco i Pellestrina. El declivi de Poveglia va coincidir amb la guerra de Chioggia, quan es va decidir evacuar la seva població a Venècia. Malgrat la construcció d'una fortificació (octògon de Poveglia), l'illa encara estava ocupada per l'almirall genovès Pietro Doria, que des d'aquí va bombardejar el monestir de Santo Spirito. Al final del conflicte, Poveglia va quedar completament devastada i els seus habitants, originalment diversos centenars, es van reduir a unes poques dotzenes. Els povegliotti, però, van mantenir la seva pròpia identitat durant segles, tot i que ara residien a Venècia. Tradicionalment dedicats a la pesca, eren dels pocs que també podien comercialitzar els seus productes exercint la professió de compra i venda de peix. Juntament amb els nicolotti i els arsenalotti, el seu representant tenia el privilegi de seure al Bucintoro al costat del dux durant la festa de l'Ascensió. També tenien la seva pròpia confraria (anomenada, no per casualitat, en honor de Sant Vital) amb seu a l'església de San Trovaso i després a la de Sant'Agnese, a la parròquia de la qual es concentrava la majoria dels povegliotti. La República es va interessar en la recuperació de l'illa diverses vegades, oferint-la primer als camaldulesos (1527), després als mateixos Povegliotti (1661), però sempre en va obtenir residus. Només més tard es va decidir explotar la seva proximitat al port de Malamocco (en aquell moment l'únic accés a la llacuna adequat per a grans vaixells), utilitzant-lo com a estació per a l'emmagatzematge i amarratge de vaixells i per a l'emmagatzematge d'equips a bord. Posteriorment, les seves funcions es van orientar cada cop més cap a finalitats sanitàries: assignada a l'Autoritat Sanitària, a partir de 1782 les seves estructures van servir per al control d'homes i mercaderies i, quan calia, com a llatzeret (les illes del Lazzaretto Vecchio i del Lazzaretto Nuovo s'havien tornat inadequades). En dues ocasions, el 1793 i el 1798, va acollir les tripulacions de dos vaixells que patien la pesta (probablement van ser les últimes manifestacions de la malaltia a Venècia). Una placa de marbre, trobada a la costa oest, porta la següent inscripció: "ne fodias vita functi contagio requescunt MDCCXCIII" (No excaveu. [Aquí] jeuen els morts per contagi. 1793). Va mantenir la seva funció com a estació de quarantena marítima durant tot el segle XIX i fins a la postguerra. En l'últim període els edificis es van utilitzar en part com a residència geriàtrica, però a partir del 1968 aquest ús també es va abandonar i l'illa va ser cedida a l'Agència Estatal de la Propietat. Durant un període les seves terres van ser assignades a un pagès, mentre que els edificis van anar quedant gradualment en ruïna. Des de llavors, l'illa ha estat objecte de diversos projectes de recuperació, que però mai s'han implementat. El 1997, el Centre Turístic d'Estudiants i Joves va presentar un pla per a la construcció d'un alberg juvenil; en conseqüència, el 1999, el Tresor va excloure Poveglia dels actius que es vendrien a particulars i el va retornar a l'estat per ser cedit al CTS, però la iniciativa no va arribar a bon port. Des del 2003, l'illa ha estat gestionada, com d'altres, per l'Arsenale di Venezia spa, propietat conjunta del municipi de Venècia i l'Agència Estatal de la Propietat. El 2013, juntament amb San Giacomo in Paludo, Poveglia va ser posada a la venda per ser recuperada amb finalitats turístiques. El 6 de març de 2014, l'Agència Estatal de la Propietat va incloure l'illa en una llista d'actius en una "invitació pública a ofertar", és a dir, mitjançant una subhasta amb la reserva d'avaluació de la conveniència econòmica de la venda per una Comissió creada a aquest efecte; l'abril de 2014 va néixer una associació sense ànim de lucre, "Poveglia per a tots", amb l'objectiu de participar en la licitació de l'Agència Estatal de la Propietat per obtenir la possessió de l'illa durant 99 anys i permetre'n l'ús públic. El 13 de maig de 2014, dia del rellançament de la invitació pública a ofertar per Poveglia del Demanio, Luigi Brugnaro, propietari d'Umana, va fer la millor oferta de 513 000 euros. Tanmateix, la Comissió Estatal de la Propietat va considerar l'oferta incongruent i l'empresari, en conseqüència, es va oposar a aquesta decisió anunciant el seu recurs al TAR. El 2022, l'Agència Estatal de la Propietat va publicar un avís per a qualsevol persona interessada en comprar o obtenir una concessió a l'illa. Monuments i llocs d'interès De l'antiga església parroquial de San Vitale només en queda el campanar, que s'ha salvat de les supressions napoleòniques perquè es va utilitzar com a far. El rellotge de la torre, que data del 1745 i avui sense les agulles, és obra de Bartolomeo Ferracina. L'església de Poveglia era un lloc de culte d'una certa importància, ja que s'hi conservava un crucifix de guix i estuc del segle XV, que es creu que era miraculós; ara es troba a l'església parroquial de Malamocco. Tanmateix, s'han perdut les pintures que representen Crist conduït al Calvari, de Giulia Lama, i el Miracle del Crucifix, de Giovanni Battista Piazzetta. Diverses fonts indiquen Poveglia com el lloc on, el 1510, va ser enterrat el famós pintor Giorgione, però no hi ha cap certesa; una altra font indica, per exemple, l'illa de Lazzaretto Nuovo com el seu lloc d'enterrament. Referències Bibliografia Diehl, Charles. La Repubblica di Venezia (en italià). Newton Compton, 2004. ISBN 88-541-0022-6. Romanin, Samuele. Storia documentata di Venezia (en italià). tipografia Pietro Naratovich, 1861. Bronchi, Alessandro; Biaggiotti, Susy. Poveglia tra Storia, Verità e Leggenda (en italià). AppuntiDalConfine, 2017. ISBN 978-8826000329.