Clitumnov tempelj

Tako imenovani Clitumnov tempelj (italijansko Tempietto del Clitunno) je majhna zgodnjesrednjeveška cerkev, ki stoji ob bregovih reke Clitunno v mestu Pissignano blizu Campella sul Clitunno v Umbriji v Italiji. Leta 2011 je postal del skupine sedmih takšnih najdišč, ki označujejo prisotnost Langobardov in so bila uvrščena na seznam Unescove svetovne dediščine pod naslovom Longobardi v Italiji: kraji moči (568–774 n. št.). Čeprav klasična arhitektura in lokacija nakazujeta, da je bil morda tempelj Jupitra Klitumna, ki ga omenja Plinij, so arheologi ugotovili, da je bila zgradba zgrajena pozneje, pred 6. stoletjem, kot cerkev in da je bila zgrajena predvsem iz materiala (spolij), vzetega iz starorimskih struktur v soseščini. Sveto mesto Jupitra Clitumna v antiki Izvir reke Clitunno v Campellu sul Clitunno ob vznožju gora, 1,5 km oddaljen od Clitumnovega templja, je bil v antiki znan kot mesto, posvečeno rečnemu bogu Clitumnu. Plinij ugotavlja, da se tam, ob reki, »dviguje starodaven in častitljiv tempelj, kjer stoji sam Jupiter Clitumn, oblečen v togo«. Plinij poroča, kako »orakljevi odgovori, ki so bili tam podani, dokazujejo, da božanstvo prebiva v njem in napoveduje prihodnost« in dodaja, da večji tempelj spremlja več manjših, vsak s kipom boga, eden od njih pa je morda stal na mestu Clitumnovega templja. Cesar Avgust je oraklju podaril rečno porečje s svetiščem. Svetonij pripoveduje o obisku cesarja Kaligule tam. Zgodovina Renesančni humanisti 16. stoletja so menili, da mora biti templju podobna cerkev, posvečena San Salvatoreju, ki stoji ob Via Flaminia v Pissignanu, tisto, kar je ostalo od templja Jupitra Clitumna iz starega Clitumnovega svetišča ali enega od manjših templjev, ki jih omenja Plinij mlajši kot locus amoenus. Domnevali so, da so zgodnji kristjani pogansko stavbo preuredili za svoje obrede. Šele proti zadnji četrtini 20. stoletja so arheologi ugotovili, da je bil 'tempelj' v Clitunnu zgrajen predvsem iz spolij, torej materialov, vzetih iz številnih različnih starorimskih struktur v soseski. Gradnja jezu na reki Clitunno neposredno pred Tempiettom v visokem srednjem veku je korenito spremenila prvotno lokacijo: jez je zagotavljal vodno energijo za velik mlin za moko, katerega zgodovinski zidovi so še vedno ohranjeni in se globoko zarežejo v teraso, na kateri stojijo tri sprednje verande Tempietta. Stavba je imela dve različni gradbeni fazi. Najprej se je na tem mestu dvignila majhna enoprostorna stavba z banjastim obokom, globoko vrezana v pobočje skalnatega hriba, ki se je dvigal za njo. Nedolgo zatem je bila ta stavba na zadnji strani (na vzhodnem koncu) razširjena z apsido, na sprednji strani (na zahodu) pa z dovršenim sistemom treh vhodnih portikov s stebričastimi pregradami v rimskokorintskem slogu. Stavba se je končala s štirimi impozantnimi zatrepi, pedimentom na vzhodu in tremi polnimi edikularnimi pročelji na severu, jugu in zahodu. Freske Tempietta, ki so navdihnjene z ikonami in krasijo vzhodni konec ladje, najbolje datirajo strukturo druge faze. Ikone Kristusa, Petra, Pavla in angelov so bizantinski izumi iz 6. stoletja. Kristusova ikona je postala pomembna v zgodnjem Bizancu, ko so jo heraklijski cesarji (610–711) dvignili v vojaških procesijah in trdili, da so Kristusovi izbrani predstavniki na zemlji, ki vodijo krščansko ljudstvo v nebesa in trdili, da so Kristusove podobe. Pojav te ikone v Clitunnu kaže, da so graditelji Tempietta poznali te imperialne, bizantinske demonstracije moči. Če stavba druge faze datira v 7. ali začetek 8. stoletja, torej v heraklijsko obdobje v evro-sredozemskem svetu ali celo nekoliko kasneje, so jo morali zgraditi magnati iz bližnjega Spoleta, glavnega mesta vojvodine Spoleto, ki so jo v osrednji Italiji ustanovili longobardski osvajalci od približno leta 590 naprej in je obstajala do karolinške osvojitve severne in osrednje Italije leta 774. Če so magnati iz longobardske vojvodine Spoleto zgradili Tempietto, njihova uporaba bizantinskih ikon razkriva njihovo natančno preučevanje in pripravljenost manipulirati s pomembno, vizualno, evro-sredozemsko, visoko kulturo za lastne cilje. V 1730-ih so edikularne fasade severnega in južnega portika razstavili, stebre pa prodali. Med letoma 1890 in 1895 so skrbniki stavbe tla ladje zamenjali s terakotnimi ploščicami, v severovzhodnem in severozahodnem vogalu ladje postavili kamnite klopi, v apsido postavili oltarno mizo in na severu, ob ostanke severnega vhodnega portika, zgradili široko stopnišče. Nekje med letoma 1930 in 1933 je restavrator nerodno prebarval freske v apsidi Tempietta. To je bilo kmalu zatem popravljeno, leta 1985 pa so bile freske ponovno temeljito očiščene. Leta 2018 je bila celotna notranjost ladje očiščena in ohranjena. V 1950-ih se je lokacija ponovno močno spremenila zaradi gradnje ceste, ki poteka neposredno za stavbo (cesta 3; Via Flaminia): velik del hriba, ki se dviga za Tempiettom, je bil odrezan za cesto. Opis Cerkev Tempietto del Clitunno je dolga le 11 m. V apsidi na vzhodnem koncu majhne ladje najdemo obsežne ostanke nekaterih zgodnjesrednjeveških fresk, ki prikazujejo Odrešenika ter sv. Petra in Pavla, nato pa zgoraj, na apsidalni steni, slike dveh angelov v medaljonih in na sredini medaljon s križem Crux Gemmata. Spodaj, na steni na obeh straneh apside, so se nekoč pojavljale rodne palme. Ti okraski so pripadali cerkvi druge faze: plast ometa, na kateri ležijo slike, je bila prva, ki je bila nanesena za skrivanje in okrasitev grobega ruševinastega zidu apsidalne stene, dodanega v drugi fazi gradnje. Slika Odrešenika je zelo podobna slavni ikoni Pantokratorja iz zbirke bizantinskega samostana sv. Katarine na Sinaju. Tudi portret Petra je podoben zgodnjesrednjeveški ikoni istega apostola na Sinaju. Tovrstne ikone so bile naslikane v Rimu v zgodnjem srednjem veku, na primer v Santa Maria Antiqua, znamenitem svetišču od 6. do 9. stoletja na Rimskem forumu. Graditelji so tudi sami izdelovali dele, ko jih ni bilo mogoče najti pripravljenih za ponovno uporabo, med njimi so reliefi timpanona (za štiri pedimente), od katerih je vsak prikazoval osrednji krščanski križni monogram, prekrit z listi, obdan z bogatimi zvitki akantove vinske trte. Graditelji Tempietta so v starorimskih velikih tiskanih črkah izrezali tudi krščanske latinske napise, ki jih vidimo v frizah zatrepov portikov: +SCS DEVS ANGELORVM QVI FECIT RESVRECTIONEM+ z glavne zahodne fasade, še vedno ohranjen +SCS DEVS APOSTOLORVM QVI FECIT REMISSIONEM+ z južnega portika, izgubljen +SCS DEVS PROFETARVM QVI FECIT REDEMPTIONEM+ s severnega portika, izgubljen Velika škatla iz marmornih plošč, vdelanih v zadnjo apsidno steno Tempietta, ki je bila prvotno del druge faze gradnje, je morda služila kot tabernakelj za shranjevanje posvečene evharistije ali pa kot grobnica ali memoria (relikviarij) svetnika. Škatla je imela edikularno sprednjo stran (katere pediment se je ohranil iz druge faze, ne pa kolonat, ki so bile postavljene leta 1849). Takšni tabernaklji ali relikviariji so pogosti v visokosrednjeveških kontekstih, vendar redki v zgodnjem srednjem veku. Nedolgo nazaj je Valentino Pace predlagal, da je zadevna skrinjica v središču kiparske in fresko dekoracije Tempietta in da bi lahko vsebovala relikvijo križa. Sklici Viri Pliny the Younger, Letters, VIII, 8 Virgil, Georgics, [1] Emerick, Judson (1998). __The Tempietto del Clitunno near Spoleto__ (University Park, PA: Penn State Press). Jaggi, Carola (1998). __San Salvatore in Spoleto__ (Wiesbaden: Reichert), especially pp. 149 ff. Pace, Valentino (2003). "Immanenza dell'antico, congiunzioni romane e traiettorie Europee: Aspetti dell'arte longobarda in Umbria e in Campania," in Atti del XVI Congresso, Centro Italiano di Studi sull'Alto Medioevo: __I longobardi dei ducati di Spoleto e Benevento__ (Spoleto), pp. 1125–48. Emerick, Judson (2014). "The Tempietto del Clitunno and San Salvatore near Spoleto: Ancient Roman Imperial Columnar Display in Medieval Contexts" in __Tributes to Pierre du Prey, Architecture and the Classical Tradition, from Pliny to Posterity__, ed. M. Reeve (London and Turnhout: Brepols/Harvey Miller), chap. 3, pp. 41–71. Zunanje povezave Uradna spletna stran C. Pietrangeli, CLITUNNO, Tempietto del, in Enciclopedia dell'Arte Antica, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1959