NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Гроссето

Гроссе́то (итал. Grosseto) — коммуна в области Тоскана, в 14 км от берега Тирренского моря. Административный центр одноимённой провинции и главный город области Маремма. Когда-то вокруг городка простирались малярийные болота и озёра, затем равнина была осушена. На территории провинции расположены термальные источники Сатурнии. Население коммуны, на 01.01.2023 года, составляло 81 608 человек, плотность населения — 172,34 чел./км². Коммуна Гроссето разделена на фракции: Альберезе, Батиньяно, Бракканьи, Истия д'Омброне, Марина-ди-Гроссето, Монтепескали, Номадельфия, Принчипина-а-Маре, Принчипина-Терра, Риспесия, Баньо-Розелле. Покровителем города почитается святой Лаврентий, празднование 10 августа. История В древности в этих местах жили этруски, основавшие в 5 км от современного города поселение Руселлы, потом им на смену пришли римляне. Гербом города ещё со времен гибеллинов является изображение грифона, что символизирует происхождение города и граждан от этрусков. Первое упоминание о городе датируется 803 годом, когда владения церкви Сан-Джорджо перешли к семье Альдобрандески. Именно этой семье город обязан своим дальнейшим развитием. В 1137—1138 годах жители города выдержали жестокую осаду баварского герцога Салической династии. В это же время сюда из Руселл переезжает епископ, а в 1151 году Гроссето приносит присягу верности Сиене, подписав с ней также договор о торговле солью. В 1204 году город подписывает Carta delle Libertà — документ, регулировавший отношения между гражданами и правителями из семьи Альдобрандески. После прихода к власти Медичи Гроссето переходит из-под власти Сиены к сфере влияния Флоренции. Тогда же здесь выросли крепкие крепостные стены и была построена цитадель. Когда после Венского конгресса Тосканское герцогство перешло к Габсбургам, они разработали план осушения местных болот, вызывавших каждый год эпидемии малярии. Одному из Габсбургов, великому герцогу Леопольдо II, на центральной площади Гроссето установлен памятник. Достопримечательности Свой нынешний вид город получил после 1930 года, когда Муссолини приказал благоустроить Маремму для приёма туристов. Старая часть города окружена шестиугольной стеной, строительство которой начал в XVI веке Франческо Медичи, а продолжили его преемники. Из памятников старины сохранился городской Собор, церковь Сан-Франческо и другие исторические памятники. Местный археологический музей славится древностями римской и этрусской эпох, многие из которых были добыты археологами при раскопках города Руселлы. Города-побратимы Биркиркара, Мальта Димитровград, Болгария Касивара, Япония Котбус, Германия Монтрёй, Франция Нарбон, Франция Сент-Мари-де-ла-Мер, Франция Шымкент, Казахстан Известные личности Лучо Корси (итал. Lucio Corsi) — представитель Италии на конкурсе песни «Евровидение-2025», с песней «Volevo Essere un Duro». Фотогалерея Примечания См. также Гроссето (футбольный клуб)
Гросето

Гросето (итал. Grosseto) град је у средишњој Италији. Гросето је највећи град и средиште округа Гросето у оквиру италијанске покрајине Тоскана. Географија Град Гросето налази се у средишњем делу Италије, 80 км јужно од Фиренце, седишта покрајине. Град је једнино веће и значајније насеље у јужном делу покрајине, у области Марема. Град се налази у долини реке Омброне, која се 14 километара западно улива у оближње Тиренско море. Иако је Гросето смештен у приобалној равници, брдски крајеви пружају се северно и јужно од града. Клима Историја Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 78.630 становника. Гросето данас има око 80.000 становника, махом Италијана. Током протеклих деценија у град се доселило много досељеника из иностранства. Партнерски градови Шимкент Котбус Нарбон Монтреј Saintes-Maries-de-la-Mer Галерија Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Grosseto

Grosseto är en stad, kommun och huvudort i provinsen Grosseto i regionen Toscana i Italien. Staden ligger 14 kilometer från Tyrrenska havet i området Maremma längs floden Ombrone. Kommunen hade 82 253 invånare (2018) och gränsar till kommunerna Campagnatico, Castiglione della Pescaia, Gavorrano, Magliano in Toscana, Roccastrada och Scansano. Referenser Externa länkar Grossetos officiella webbplats Wikimedia Commons har media som rör Grosseto.
Гроссето

Гроссето, Ґроссето (італ. Grosseto) — місто та муніципалітет в Італії, у регіоні Тоскана, столиця провінції Гроссето. Щорічний фестиваль відбувається 10 серпня. Покровитель — святий мученик Лаврентій. Географія Гроссето розташоване на відстані близько 150 кілометрів на північний захід від Рима, 115 кілометрів на південь від Флоренції та за 14 кілометрів від моря, на річці Омброне. Історія У 1137 році місто було обложене німецькими військами на чолі з герцогом Баварським Генріхом X, посланим імператором Лотаром II для відновлення його влади. 1574 році розпочалося будівництво оборонних стін міста, які добре збереглися й донині, а навколишня болотиста рівнина була осушена. У 1943 році місто було сильно бомбардовано під час Другої світової війни. Населення Населення — 81 837 осіб на 2014 рік. Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 7477 іноземців з 106 країн, серед них 2269 громадян країн Євросоюзу та 562 громадяни України. Місті поширений Тосканський діалект. Клімат Гроссето розташований у середземноморському кліматі з дуже м’якою вологою зимою та дуже спекотним сухим літом. В середньому 25 ночей на рік, мають мінімальну температуру, яка досягає або опускається нижче нуля 0 °C, але також 41 день у рік, коли максимальна температура становить або перевищує 30 °C. Персоналії Ельза Мартінеллі (1935—2017) — італійська акторка та модель. Лучіо Корсі (1993) — італійський співак та автор пісень. Міста-побратими Сусідні муніципалітети Кампаньятіко Кастільйоне-делла-Пеская Гаворрано Мальяно-ін-Тоскана Роккастрада Скансано Галерея зображень Див. також Список муніципалітетів провінції Гроссето Примітки
Кладенец Сан Патрицио

42.722, 12.121 Кладенецът „Сан Патрицио“ (на италиански: Pozzo di San Patrizio – Кладенец на свети Патрик) е исторически кладенец в град Орвието, регион Умбрия, Италия. Построен е от архитекта Антонио да Сангало Млади в периода 1527 – 1537 г. по поръчение на папа Климент VII. Папата, избягал в Орвието след разграбването на Рим през 1527 г., се опасява, че наличните източници на вода няма да са достатъчни при дълготрайна обсада на града. Завършен е при папа Павел III. Дълбочината на кладенеца е 53 метра, а диаметърът при основата е 13,4 м. Наименованието е вдъхновено от навлизането в дълбочина към чистота във вярването, че пещерата на свети Патрик (известна като „Чистилище на свети Патрик“) в Ирландия (графство Донигал), посочена му от Христос, е дала достъп до Чистилището. За слизане до водата в кладенеца са построени едно срещу друго 2 независими спираловидни стълбища, изсечени в скалата по стените му, за да не се пресичат пътищата на слизащите и качващите се. Стълбищата се състоят от 248 стъпала всяко, осветени са от естествена светлина чрез 70 прозореца към цилиндричния отвор. Надписът на кладенеца е на италиански: QUOD NATURA MUNIMENTO INVIDERAT INDUSTRIA ADIECIT (Което природата не предоставя, го дава индустрията). Източници Външни препратки В Общомедия има медийни файлове относно Кладенец Сан Патрицио
Pozzo di San Patrizio

The Pozzo di San Patrizio (English: "Well of St. Patrick") is a historic well in Orvieto, Umbria, central Italy. The city is high on the flat summit of a large butte of volcanic tuff that was fortified with defensive walls. The well was built between 1527 and 1537 by the architect-engineer Antonio da Sangallo the Younger of Florence, at the behest of Pope Clement VII who had taken refuge at Orvieto during the sack of Rome in 1527 by the Holy Roman Emperor Charles V. The city proved to be an excellent refuge except that Clement feared that the natural water supply for Orvieto would be insufficient in the event of a protracted siege. The well was completed in 1537 during the papacy of Pope Paul III. The name was inspired by medieval legends that St. Patrick's Purgatory in Ireland gave access down to Purgatory, indicating something very deep. The architect-engineer Antonio da Sangallo the Younger surrounded the central well shaft with two helical ramps in a double helix, accessed by two separate doors that allowed teams of donkeys to carry empty water vessels downward and full water vessels upward without having to cross paths by using the same staircase, and creating a continuous flow of their progress. The cylindrical well is 53.15 metres (174.4 ft) deep with a base diameter of 13 metres (43 ft). There are 248 steps and 70 windows provide illumination. A Latin inscription on the well states QUOD NATURA MUNIMENTO INVIDERAT INDUSTRIA ADIECIT 'what nature has begrudged, industry has supplied'. Notes References Review of Pozzo di San Patrizio (St. Patrick's Well) at Frommers (tourism site)
Bunar svetog Patrika

Bunar svetog Patrika (tal. Pozzo di San Patrizio) povijesni je bunar u Orvietu u središnjoj Italiji. Grad se nalazi visoko na ravnom vrhu velikog brežuljka vulkanskog tufa koji je bio utvrđen obrambenim zidinama. Bunar je između 1527. i 1537. izgradio arhitekt-inženjer Antonio da Sangallo Mlađi iz Firence na zahtjev pape Klementa VII., koji se sklonio u Orvieto 1527. dok je svetorimski car Karlo V. pljačkao Rim. Grad se pokazao kao izvrsno utočište, ali se Klement bojao da prirodna opskrba vodom neće dostajati Orvietu dođe li do dugotrajne opsade. Bunar je dovršen 1537., za vrijeme pape Pavla III. Ime zdenca nadahnula je srednjovjekovna legenda o tome da je čistilište svetog Patrika u Irskoj omogućavalo pristup čistilištu, što ukazuje na nešto vrlo duboko. Arhitekt-inženjer Antonio da Sangallo Mlađi okružio je središnje okno bunara dvjema spiralnim rampama u dvostrukoj spirali, a njima se pristupalo kroz dvoja odvojena vrata koja su omogućavala parovima magaraca da nose prazne posude za vodu prema dolje, a pune posude za vodu prema gore bez potrebe za križanjem puteva uporabom istog stubišta, čime je omogućen kontinuiran tok kretanja. Cilindrični bunar dubok je 53,15 metara, a promjer baze iznosi mu 13 metara. Ima 248 stepenica, a 70 prozora osigurava osvjetljenje. Na bunaru je latinski natpis koji glasi QUOD NATURA MUNIMENTO INVIDERAT INDUSTRIA ADIECIT – »što je priroda zamjerila, industrija je dala«. Galerija Izvori Vanjske poveznice Recenzija Pozzo di San Patrizio (bunara sv. Patrika) u Frommersu (turistička lokacija)
Studnia św. Patryka w Orvieto

Studnia św. Patryka (wł. Pozzo di San Patrizio) - zabytkowa studnia zlokalizowana w Orvieto (Włochy). Obiekt powstał w 1537 i ma 58,44 m głębokości. Wokół otworu poprowadzono dwa niezależne biegi schodów - jedne służące komunikacji w dół, a drugie w górę. Każdy z biegów posiada 248 stopni. Są na tyle szerokie, by mogły po nich wchodzić i schodzić osły, niosące naczynia z wodą. Drogę oświetla 70 małych okien od strony studni. Studnia powstała z potrzeb wojennych - w 1527 Rzym został złupiony przez najemne wojska hiszpańsko-niemieckie (Sacco di Roma). Papież Klemens VII zmuszony był schronić się w Orvieto. Zlecił wtedy florenckiemu architektowi Antonio da Sangallo (młodszemu) zaprojektowanie studni zapewniającej miastu wodę na wypadek długiego oblężenia. Roboty ukończono w 1537. Wykorzystano podziemny ciek płynący pod skałami, na których rozlokowane jest miasto (tuf wulkaniczny). Nazwa studni dała asumpt włoskiemu powiedzeniu - o osobach rozrzutnych mówi się, że mają kieszeń jak studnia św. Patryka (bez dna). Przypisy Linki zewnętrzne Kierunek Włochy - dostęp 16.2.2014
Колодец святого Патрика

Колодец святого Патрика (итал. Pozzo di San Patrizio) — колодец в городе Орвието (Умбрия, Италия). Колодец построен инженером-архитектором Антонио да Сангалло (младшим) в период с 1527 по 1537 годы по поручению Папы Климента VII. Папа, скрывавшийся в Орвието после разграбления Рима 1527 года, опасался, что имевшихся источников воды в случае длительной осады будет недостаточно. Строительство колодца было завершено в 1537 году. Глубина составила 53 метра при диаметре основания 13,4 метра. Колодец назвали в честь святого Патрика, проводя аналогию с пещерой «Чистилище святого Патрика» в Ирландии, где по легенде находится вход в ад. Для доступа к воде были построены два независимых прохода, спускающихся по спирали вдоль стен колодца. Такое решение позволило пустым повозкам спускаться, а наполненным водой — подниматься одновременно, не пересекаясь в пути. Проходы состоят из 248 ступеней и освещаются естественным светом, проникающим через 70 окон. Надпись на колодце гласит: «лат. QUOD NATURA MUNIMENTO INVIDERAT INDUSTRIA ADIECIT» («Что не дала природа, может быть создано руками человека»). Примечания
Iglesia de San Giorgio (Reggio Emilia)

La iglesia de San Giorgio es un edificio religioso ubicado en via Farini, en el centro histórico de Reggio Emilia. Historia Mencionada por primera vez en algunos documentos de 1146, en 1610 quedó bajo el control de los jesuitas que, gracias a la financiación de Flaminio Ruggeri, demolieron la iglesia y luego la reconstruyeron en 1638. Entre 1675 y 1678 se construyó el campanario. En 1743, según un diseño del arquitecto boloñés Torreggiani, se construyeron la cruz y la cúpula. Pasado a ser propiedad del municipio, fue cerrado tras el terremoto de 1996, y tras algunas obras de restauración en el tejado y la fachada, fue reabierto con motivo de la exposición de la Semana Europea de la Fotografía.​ Descripción La modesta anchura de esta calle dificulta ver la fachada, de ladrillo visto, adornada con diversas esculturas y una gran portada barroca. Sobre el portal hay un alto relieve que representa a San Jorge a caballo, atravesando al dragón con una lanza de latón.El interior de la iglesia consta de una sola nave con bóveda de bóveda y en los laterales se sitúan diversas capillas unidas por corredores. En la primera capilla de la derecha hay un cuadro que representa a San Luigi Gonzaga, obra de Lucia Cassarini y Girolamo Massarini. En la misma capilla se encuentra un retrato, también de San Luigi Gonzaga, de Paolo Veronese. En la segunda capilla hay un lienzo con la Madonna della Ghiara y las SS. Ignacio y Francisco de Alessandro Tiarini. En el tercero hay un cuadro, de Orazio Talami, con el Tránsito de San José . Todo el interior, pero especialmente las capillas, están decorados con espléndidos estucos. En el altar mayor hay tres pinturas. En el del centro, de Pietro Rotari, se representa a San Jorge dispuesto a sacrificar a los ídolos, en el de la izquierda, de Francesco Vellani, el Martirio del Santo, y en el de la derecha, de Giovanni Bettino Cignaroli, la Captura.​​ Referencias Bibliografía Piccinini, Guglielmo (1921). Guida di Reggio nell'Emilia. Reggio nell'Emilia: Bassi. Fabbi, Ferdinando (1962). Guida di Reggio nell'Emilia-Città del Tricolore. Reggio nell'Emilia: Associazione Turistica Pro Reggio.
Chiesa di San Giorgio (Reggio Emilia)

La chiesa di San Giorgio è un edificio religioso sito in via Farini, nel centro storico di Reggio Emilia. Storia Menzionata per la prima volta in alcuni documenti del 1146, nel 1610 passò sotto il controllo dei Gesuiti che, grazie al finanziamento di Flaminio Ruggeri, nel 1638, demolirono e poi ricostruirono la chiesa. Tra il 1675 ed il 1678 venne innalzato il campanile. Nel 1743, su progetto dell'architetto bolognese Torreggiani, vennero realizzate la crociera e la cupola. Divenuta proprietà del comune, è stata chiusa dopo il terremoto del 1996, e dopo alcuni interventi di restauro del tetto e della facciata, è stata riaperta per la mostra della settimana europea della fotografia. Descrizione La modesta larghezza di questa via rende difficile la visuale della facciata, in mattoni a vista, ornata da varie sculture e da un grande portale barocco. Sopra il portale è collocato un altorilievo rappresentante San Giorgio a cavallo che trafigge il drago con una lancia di ottone. L'interno della chiesa è formato da una navata sola con una volta a ed ai lati si trovano varie cappelle unite da corridoi. Nella prima cappella a destra vi è un quadro raffigurante San Luigi Gonzaga, opera di Lucia Cassarini e di Girolamo Massarini. Nella stessa cappella vi è un ritratto, sempre di San Luigi Gonzaga, opera di Paolo Veronese. Nella seconda cappella vi è una tela con la Madonna della Ghiara e i SS. Ignazio e Francesco di Alessandro Tiarini. Nella terza vi è un quadro, di Orazio Talami, con Transito di San Giuseppe. Tutto l'interno, ma specialmente le cappelle, sono ornate da splendidi stucchi. Nell'altare maggiore vi sono tre quadri. In quello al centro, di Pietro Rotari, vi è raffigurato San Giorgio intento a sacrificare agli idoli, in quello a sinistra, di Francesco Vellani, vi è il Martirio del Santo, e in quello a destra, di Giovanni Bettino Cignaroli, la Cattura. Note Bibliografia Guglielmo Piccinini, Guida di Reggio nell'Emilia, Reggio nell'Emilia, Bassi, 1921. Ferdinando Fabbi, Guida di Reggio nell'Emilia-Città del Tricolore, Reggio nell'Emilia, Associazione Turistica Pro Reggio, 1962. Voci correlate Reggio Emilia Diocesi di Reggio Emilia-Guastalla Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Giorgio
San Giorgio de Ferrara

San Giorgio di Ferrara, consagrada el 1135, és la catedral de Ferrara Quan es va completar la part més baixa de la façana romànica i les façanes laterals el 1135 es va consagrar la catedral. Segons una inscripció ara perduda, l'església fou construïda per Guglielmo II Adelardi (mort 1146), que hi està enterrat. L'escultura del portal principal és de Nicholaus, esmentat en la inscripció perduda com l'arquitecte de l'església, i és el més notable d'aquesta catedral: representa un extraordinari Judici Final. La part superior de la façana principal, amb arcades ogivals, data del segle xiii i el portal té lleons ajaguts i escultures elaborades a dalt. L'interior es va restaurar en estil barroc el 1712. Com a resultat d'aquesta restauració es va tancar la «Porta del Mesi», imponent entrada pel flanc sud, les decoracions externes de la qual havien estat definitivament tretes el 1717. Hi queden les «formelle dei mesi», que donaven el nom a la porta, i que es conserven al del museu de la catedral, i els hipogrifs de fora, que aguantaven les columnes del portal i que ara són al frontal de la catedral. El campanar, en l'estil del renaixement, data de 1451-1493, però l'última planta es va afegir al final del segle xvi, però tanmateix queda incomplet. El seu plànol s'atribueix a Leon Battista Alberti, tot i que aquesta atribució no és segura. Galeria Enllaços externs La catedral a Medioevo.org (italià)
Domkirken i Ferrara

Sankt Jørgens domkirke (på italiensk: Cathedral Basilica di San Giorgio) er en italiensk basilika og domkirke i byen Ferrara, i Emilia-Romagna. Det er den største religiøse bygning i byen. Domkirken er viet til Sankt Jørgen, byens skytshelgen, og ligger i byens centrum, ikke langt fra det tidligere palads og det berømte slot Estense. Kirken er forbundet med ærkebispens palads ved en overdækket passage. Historie Byggeriet af domkirken blev påbegyndt i det 12. århundrede, da byen blev udvidet til den venstre bred af Po-floden. Den tidligere domkirke, også viet til Sankt Jørgen, står stadig på flodens højre bred. Den ny bygning blev indviet i 1177, 42 år efter den første sten i 1135. Portalen er udført af billedhuggeren Nicholaus, en elev af Wiligelmus. Lunetten repræsenterer Sankt Jørgen, Ferraras skytshelgen, i færd ved at dræbe dragen; på overliggeren ses scener fra Kristi liv. Indretning Interiøret, der udelukkende er lavet i barokstil efter en brand i det 18. århundrede, har et kirkeskib og to sidefløj. Hovedskibet indeholder Korsfæstelsen, bronzestatuer af Niccolò Baroncelli Sankt Jørgen og Maurelius, bronzestatuer af Domenico di Paris (15. århundrede), Martyrium st Lawrence af Guercino (17. århundrede). I kapellerne findes Madonna med barn og helgener malet af Garofalo, Kroningen af jomfruen af Francesco Francia, Jomfruen i herlighed af Bastianino, I koret med apsis findes Sidste dom (1577-1581), af Bastianino. Museet for domkirken Domkirkens museum, som der er adgang til ved at krydse forpladsen, har til huse i den tidligere kirke San Romano, og opbevarer, blandt andre, følgende værker: Bebudelsen og Sankt Jørgen og Dragen af Cosmè Tura, Madonna della melagrana af Jacopo della Quercia, Otte gobeliner med historier om de to skytshelgener for Ferrara, baseret på skitser af Garofalo og Camillo Filippi. Eksterne kilder og henvisninger medioevo.org Arkiveret 8. december 2017 hos Wayback Machine (på italiensk)
Kathedraal van Ferrara

De kathedraal van Ferrara (Italiaans: Basilica Cattedrale di San Giorgio of Duomo di Ferrara) is een kathedraal in het Italiaanse Ferrara. De bouw ervan begon in de 12de eeuw en de kathedraal werd ingewijd on 1117. De westgevel in wit marmer vertoont een mengeling van romaanse en gotische elementen. In 2024 eindigde een lange restauratiecampagne. Externe link Officiële website
Katedra w Ferrarze

Katedra w Ferrarze (wł. Basilica Cattedrale di San Giorgio Martire) – największy kościół w Ferrarze (Emilia-Romania, Włochy) poświęcony św. Jerzemu męczennikowi w roku 1135. Ołtarz główny konsekrowano w roku 1177. Katedra zlokalizowana jest w centrum miasta, niedaleko od zamku Estense. Nie należy mylić obecnej katedry z dawną katedrą pod takim samym wezwaniem, wciąż istniejącą po drugiej stronie Padu. Architektura Pozostałości pierwotnej romańskiej katedry widoczne są w dolnych partiach fasady zachodniej. Wyższe części przebudowano w późniejszym czasie w stylu gotyckim. Wykonana z białego marmuru fasada zwieńczona jest trzema osobnymi szczytami i ozdobiona została rzędami loggii i arkad. Portal główny jest dziełem rzeźbiarza Mikołaja z Ferrary (wł. Niccolò da Ferrara) i wykonany został w 1135 roku. Tympanon, sygnowany jest imieniem Mistrza Mikołaja oraz datą 1135, zawiera przedstawienie walki św. Jerzego ze smokiem. Nadproże portalu ozdobione zostało ośmioma scenami z cyklu Inkarnacji i Epifanii Chrystusa, zamkniętymi w półkolistych arkadach. Ornamentalne ościeża zdobią figuralne przedstawienia proroków i archaniołów. Staranność wykonania, precyzja kompozycji i cyzelatorska staranność Mistrza Mikołaja, przypominająca prace w metalu, zdradzają wpływy sztuki bizantyńskiej. Romański portal poprzedza protiro wsparte na parze kolumn osadzonych na pełnoplastycznych figurach lwów. Powyżej znajduje się gotycka loggia ozdobiona reliefami ze scenami Sądu Ostatecznego. Po prawej stronie fasady znajduje się posąg miejscowego arystokraty Alberta d’Este, natomiast lewą stronę zdobi popiersie papieża Klemensa VIII. Z południowej strony katedry dobudowano w latach 1451–1493 renesansową kampanilę, która do dziś pozostaje niedokończona. Jej projekt przypisuje się Leonowi Battiście Albertiemu. Trójnawowe wnętrze katedry wykonano w stylu barokowym w XVII wieku, po zniszczeniu przez pożar poprzedniego wystroju. Galeria Przypisy