NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Rifugio Roda di Vaèl

De Rifugio Roda di Vaèl (Duits: Rotwandhütte) is een berghut in de gemeente Vigo di Fassa in het oostelijke deel van de Italiaanse provincie Trente. De berghut, gelegen op een hoogte van 2283 meter in de Rosengarten, een berggroep in de Dolomieten, behoort toe aan de sectie Trente van de Società Alpinisti Tridentini (SAT). De hut, in gebruik genomen op 7 augustus 1906, werd opgericht door de sectie Welschnofen van de Deutsche und Österreichische Alpenverein (DuÖAV). In 1921 werd de hut, die na de Eerste Wereldoorlog door Italiaanse militaire bezet werd gehouden, aan de SAT overgedragen. In 1983 werd het besluit genomen om de gehele hut te renoveren, waarna de Rifugio Roda di Vaèl op 13 juli 1986 werd heropend. De hut wordt gebruikt voor beklimmingen van onder andere de Roda di Vaèl (Rotwand, 2806 meter) en de Roda del Diavolo (Teufelswand, 2727 meter).
San Nicolò dei Mendicoli

San Nicolò dei Mendicoli és una església del sestiere de Dorsoduro, a Venècia (Itàlia). És una de les més antigues de Venècia: es creu que existia ja una primera construcció al segle vii. L'illot sobre el qual es construí l'església principal prèviament acollia pescadors pobres, d'aquí l'addició de «mendicoli» o rodamons al nom de San Nicolò (Sant Nicolau). Des d'aleshores els habitants s'anomenaren nicolotti. Una segona hipòtesi sobre l'origen del nom és que «mendicoli» sigui una deformació de Mendigola, antic nom de l'illa sobre la qual es troba l'església. La construcció del segle vii fou reemplaçada per l'actual església del segle xii de planta romànica basilical amb tres naus. Posteriorment fou objecte d'altres reconstruccions. A l'exterior s'hi afegí, al segle xv, un petit pòrtic sobre el costat septentrional. L'actual torre del rellotge fou afegida el 1764 per reemplaçar-ne la més antiga. L'església quedà seriosament danyada per les inundacions del 4 de novembre de 1966. Als anys setanta fou el centre d'una àmplia intervenció de restauracions, finançada gràcies als fons de Venècia en Perill, en el curs de la qual es procedí a alçar lleugerament el nivell del terra, exposat contínuament als danys de la marea alta, que aleshores es trobava a uns 30 centímetres per sota del nivell dels canals. L'entrada queda a la dreta de la nau. L'interior és molt ric. La nau està envoltada per unes peculiars columnes semblants al corinti. Les decoracions dels capitells deriven del blasó de les famílies patronals. Al reixat hi ha una estàtua del segle xv de sant Nicolau sostenint tres esferes daurades, simbolitzant els diners donats, en la seva llegenda, per salvar tres noies de la prostitució. Al segle xvi, la nau central fou adornada amb estàtues de fusta daurada. Els llenços a les parets de la nau són obres de diversos pintors, com Alvise Benfatto. Dos panells de l'extrem del sostre són de Leonado Corona i els del mig de Francesco Montemezzano.
San Nicolò dei Mendicoli

San Nicolò dei Mendicoli ist ein Kirchengebäude im Westen des venezianischen Sestiere Dorsoduro, das als eines der ältesten der Stadt gilt. Es stammt der legendären Überlieferung nach aus dem 7. Jahrhundert; das heutige Gebäude entstand ab dem 12. Jahrhundert, im 15. Jahrhundert wurde ein Portikus angebaut, der Innenraum besonders prächtig im 16. Jahrhundert ausgestattet. Geschichte Der Überlieferung nach, die sich erst durch sehr viel jüngere Quellen belegen lässt, gilt San Nicolò als eine der drei ältesten Kirchen Venedigs. Sie soll demnach bereits im 7. Jahrhundert entstanden sein. Der 20 m hohe romanische Campanile entstand Ende des 12. Jahrhunderts. Entstanden ist sie auf einer Insel, die im örtlichen Dialekt Mendigola hieß. Ob sich der Name der Kirche hiervon ableitete oder von Mendicoli, also von „mendici“, als Bezeichnung der Bettler, ist nicht mehr zu klären. Letztere Herleitung würde auf die sehr bescheidenen Lebensbedingungen des Quartiers hindeuten, das überwiegend von Fischern und Handwerkern bewohnt war. Die dortigen Bewohner waren zudem Popolanen, die die „Nicoloti emula dei Castellani“ bildeten. Sie verband eine tiefe Rivalität mit den Fischern von Castello, dem Sestiere, das den östlichen Teil Venedigs bildet. Ihr Führer nannte sich Dose dei Nicoloti. Die Rivalität wurde in öffentlichen Ritualen symbolisch, manchmal handgreiflich ausgetragen. Die erste Kirche wurde im 12. Jahrhundert ersetzt, nachdem sie von den Stadtbränden von 1106 und 1149 schwer in Mitleidenschaft gezogen worden war. Im 15. Jahrhundert entstand an der Nordseite ein kleiner Portikus. Das reich verzierte Hauptschiff wurde im 16. Jahrhundert mit vergoldeten Holzstatuen geschmückt. Durch das Hochwasser (Acqua alta) vom 4. November 1966 wurde das Bauwerk schwer beschädigt. In den 1970er Jahren wurde es umfassend restauriert, finanziert vom Venice in Peril Fund. Von 2002 bis 2003 erfolgte eine vollständige Restaurierung. An der Hauptfassade sind noch Überreste aus dem 13. Jahrhundert zu sehen. Die winzige Bifore an der Mittelwand stammt aus dieser Zeit, während der kleine Portikus, der zu Beginn des 20. Jahrhunderts unter größtmöglicher Verwendung von Originalmaterialien wieder aufgebaut wurde, auf das 15. Jahrhundert zurückgeht. Dort lebten einige Ordensschwestern, die als „Pizzocchere“ (fromme Frauen) bezeichnet wurden. Literatur Herbert Rosendorfer: Kirchenführer Venedig, Edition Leipzig, 2008, 2. Aufl., E. A. Seemann, 2013, S. 108–110. Cesare Augusto Levi: I campanili di Venezia. Notizie storiche, Ferdinando Ongania, Venedig 1890, n. 138, S. 87. Flaminio Corner: Notizie storiche delle Chiese e Monasteri di Venezia, Padua 1758, S. 416 f. („S. Niccolo Vescovo“). (Digitalisat) Weblinks S. Nicolò dei Mendicoli auf der Website der Gemeinde San Angelo Raffaele e San Nicolò dei Mendicoli Fußnoten
San Nicolò dei Mendicoli

San Nicolò dei Mendicoli ("Saint Nicholas of the Beggars") is a church, which is located in the sestiere of Dorsoduro in Venice. History The islet where the original church was located previously housed poor fishermen, hence the addition of mendicoli ("beggars") to the name of San Nicolò. From then on, the inhabitants were called Nicolotti. The present structure, including the bell tower, dates from about the 12th century, with frequent remodelings. On the north side of the bell tower is a clock face with a Latin inscription below from 1764, "Lethi vive memor, fugit hora", erroneus version of the aphorism "Vive memor lethi, fugit hora" which roughly translates to "Live remembering death, time flies." The entrance lies on the right of the nave. The nave is bordered by peculiar Corinthian-like columns. The hooked bills of the capitals derive from the coats of arms of patron families. In the chancel is a 15th-century statue of Saint Nicholas holding three golden spheres, symbolizing the money donated, in his legend, to save three girls from prostitution. The canvases on the nave walls were made by various painters, including Alvise Benfatto. Two end panels on the ceiling are by Leonardo Corona and those in the middle by Francesco Montemezzano. The church and its interiors were used in the 1973 Nick Roeg film Don't Look Now. References Bibliography Manno, Antonio (2004). The Rizzoli Art Guides (ed.). The Treasures of Venice. New York: Rizzoli International Publications. pp. 538–539.
San Nicolò dei Mendicoli

La iglesia de San Nicolò dei Mendicoli es una iglesia en el sestiere veneciano de Dorsoduro (Véneto, Italia). Historia La iglesia de San Nicolò dei Mendicoli es una de las más antiguas de Venecia: se cree que existió ya una primera construcción en el siglo VII. El islote sobre el que se construyó la iglesia original, previamente albergaba pobres pescadores, de ahí la adición de mendicoli o mendigos al nombre de San Nicolò (San Nicolás). Desde entonces en adelante, los habitantes se llamaron nicolotti. Una segunda hipótesis sobre el origen del nombre es que mendicoli será una deformación de Mendigola, antiguo nombre de la isla sobre la que se encuentra. La construcción del siglo VII fue reemplazada por la actual iglesia del siglo XII de planta románica basilical con tres naves. Posteriormente fue objeto de otras reconstrucciones. En el exterior se añadió, en el siglo XV, un pequeño pórtico sobre el lado septentrional. La actual torre del reloj fue añadida en 1764 para reemplazar una más antigua. La iglesia quedó seriamente dañada por las inundaciones del 4 de noviembre de 1966. En los años setenta fue el centro de una amplia intervención de restauraciones, financiada gracias a los fondos de Venecia en Peligro, en el curso de la cual se procedió a alzar ligeramente el nivel del suelo, expuesto continuamente a los daños de la marea alta, encontrándose a unos buenos 30 centímetros por debajo del nivel de los canales. Descripción La entrada queda a la derecha de la nave. El interior es muy rico. La nave está rodeada por unas peculiares columnas parecidas al corintio. Las podaderas de los capiteles derivan del blasón de las familias patronales. En la verja hay una estatua del siglo XV de San Nicolás sosteniendo tres esferas doradas, simbolizando el dinero donado, en su leyenda, para salvar a tres muchachas de la prostitución. En el siglo XVI, la nave central fue adornada con estatuas en madera dorada. Los lienzos en las paredes de la nave son obra de pintores diversos, incluyendo Alvise Benfatto (1554-1609). Dos paneles del extremo del techo son de Leonardo Corona y los del medio de Francesco Montemezzano. Galería Referencias Manno, Antonio (2004). The Rizzoli Art Guides, ed. The Treasures of Venice. 300 Park avenue South, Nueva York, NY 10010: Rizzoli International Publications. pp. pages 538-539. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre San Nicolò dei Mendicoli.
Église San Nicolò dei Mendicoli

L'église San Nicolò dei Mendicoli (Saint Nicolas des mendiants) est une église catholique dans le sestiere de Dorsoduro, un quartier de Venise. Elle est très proche de l'église Santa Teresa. Localisation L'îlot sur lequel l'église a été construite abritait auparavant des pauvres pêcheurs, d'où l'ajout de Mendicoli ou mendiants au nom de San Nicolò. Dès lors, les habitants ont été appelés Nicolotti. La structure actuelle date d'environ du XIIe siècle, avec des reconstructions fréquentes. Le clocher actuel a été ajouté en 1764 pour remplacer un ancien. Histoire Les six enfants du peintre Gabriele Bella (1730-1799) sont tous baptisés dans cette église, une origine qui vous marque à tout jamais comme roturier. La rivalité des Nicolotti avec la faction tout aussi haute en couleur des Castellani, ouvriers de l'Arsenal, fait les délices du peintre, mais les Doges ont interdit leurs anciens combats de rues, de canaux et de ponts, le jour du Jeudi saint, trop meurtriers ou trop prenants. En 1705, pris dans l'ivresse de la lutte, ils en avaient oublié de répondre à l'appel des cloches à incendie. Depuis ils constituent des pyramides humaines ou marchent sur des fils tendus au-dessus de la Place Saint-Marc. Description L'extérieur Le clocher de style vénitien-byzantin date également du XIIIe siècle. L'entrée se trouve sur la droite de la nef. Au-dessus de la porte un bas-relief de saint Nicolas datant XIIIe siècle avec des traces de peinture encore visibles. La première église datant du VIIe siècle a été remplacée par l'église actuelle au XIIIe siècle, sur les plans d'une basilique romane à trois nefs. Ce deuxième bâtiment a ensuite été largement modifié au fil du temps. À l'extérieur, par l'ajout au XVe siècle d'un petit porche du côté nord. L'intérieur Un décor très riche, du XVIe siècle : la nef est ornée de nombreuses statues en bois doré. La partie supérieure est décorée par un cycle de peintures représentant des scènes de la vie de Jésus-Christ, c'est un travail de plusieurs peintres de l'école de Véronèse, y compris Alvise Benfatto (1554-1609). Deux panneaux d'extrémité sur le plafond sont réalisés par Leonardo Corona et ceux du milieu par Francesco Montemezzano. Dans le chœur se trouve une statue du XVe siècle de saint Nicolas détenant les trois sphères d'or, symbolisant le don de l'argent, dans sa légende, pour sauver trois jeunes filles de la prostitution. Sur le côté droit de la nef :la chapelle du Saint-Sacrement. L'orgue du XIXe siècle, par la société Bazzani et la Pietà, œuvre de 1968 par le sculpteur tyrolien Guido Anton Muss. Cette église a été largement utilisée, tant à l'intérieur qu'à l'extérieur, pour servir de cadre à plusieurs scènes du film Ne vous retournez pas réalisé par Nicolas Roeg en 1973. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « San Nicolò dei Mendicoli » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Article connexe Liste des églises de Venise Liens externes Portail de l’architecture chrétienne Portail de Venise
Chiesa di San Nicolò dei Mendicoli

La chiesa di San Nicolò dei Mendicoli o dei Mendicanti è un edificio religioso della città di Venezia, situato nel sestiere di Dorsoduro. Storia La chiesa di San Nicolò dei Mendicoli è una tra le più antiche di Venezia: si presume che esistesse già una prima costruzione nel VII secolo. Ci sono due ipotesi sull'origine del nome della chiesa. Secondo la prima ipotesi, Mendicoli sarebbe la storpiatura di Mendigola, che è l'antico nome dell'isola su cui essa è fabbricata. Secondo l'altra ipotesi, Mendicoli deriverebbe da mendici a indicare le modestissime condizioni di vita della contrada, abitata prevalentemente da pescatori e da artigiani. È proprio in questa contrada che avevano la loro sede i cosiddetti Nicolotti, una delle fazioni del popolo veneziano, acerrimi rivali dell'analoga fazione dei Castellani, abitanti all'estremo opposto della città nella zona di San Pietro di Castello. Almeno una volta all'anno le due fazioni si scontravano violentemente sul Ponte dei Pugni nella vicina parrocchia di San Barnaba, in una tradizionale battaglia a mani nude. La chiesa rimase seriamente danneggiata dall'alluvione del 4 novembre 1966. Negli anni settanta fu al centro di un complesso intervento di restauro, finanziato grazie al Venice in Peril Fund, nel corso del quale si procedette anche a un innalzamento generale del pavimento, esposto continuamente ai danni dell'acqua alta, essendosi venuto a trovare ben trenta centimetri al di sotto del livello medio dei canali. Nel 1973 la chiesa fu usata anche come set cinematografico per il film A Venezia... un dicembre rosso shocking di Nicolas Roeg. Descrizione La costruzione del VII secolo fu rimpiazzata dall'attuale chiesa del XIII secolo, di impianto romanico basilicale a tre navate. Anche questa seconda fabbrica fu poi ampiamente rimaneggiata nel corso del tempo, sia all'esterno, con l'aggiunta nel XV secolo di un piccolo portico sul lato settentrionale, sia all'interno, molto ricco, dove nel XVI secolo la navata centrale fu ornata con statue in legno dorato. Le pareti superiori sono decorate da un ciclo di dipinti raffiguranti scene della vita di Gesù Cristo, opera di diversi pittori appartenenti alla scuola del Veronese. Al suo interno è peraltro presente il corpo di San Niceta (martire goto). Pregevoli anche l'organo del XIX secolo, della ditta Bazzani, e la Pietà, opera del 1968 dello scultore altoatesino Guido Anton Muss. Completa il complesso un robusto campanile veneto-bizantino in cotto, anch'esso risalente al XIII secolo. Note Bibliografia L'Italia - 5. Venezia, Milano/Roma, Touring Club Italiano/L'Espresso-La Repubblica, 2005, pagg. 456-7. Roberto Zago, I Nicolotti. Storia di una comunità di pescatori a Venezia nell'età moderna, Abano Terme (Padova), 1982. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Nicolò dei Mendicoli Collegamenti esterni Sito ufficiale, su anzolomendicoli.it. Chiesa di San Nicolò dei Mendicoli, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Igreja de São Nicolau dos Mendicantes

A Igreja de São Nicolau dos Mendicantes (em italiano: Chiesa di San Nicolò dei Mendicoli) é um edifício religioso da cidade de Veneza, situado no sestiere de Dorsoduro. História A igreja de San Nicolò dei Mendicoli é uma das mais antigas de Veneza: crê-se que existia já uma primeira construção no século VII. O ilhéu sobre o qual se construiu a igreja original albergava previamente pescadores pobres, e daí a adição de "Mendicoli" (mendigos) ao nome de San Nicolò (São Nicolau). Desde então os habitantes chamaram-se "nicolotti". Uma segunda hipótese sobre a origem do nome é que "Mendicoli" seria uma deformação de "Mendigola", antigo nome da ilha sobre a qual se encontra. A construção do século VII foi substituída pela actual igreja do século XII de planta românica basilical com três naves. Posteriormente foi objeto de outras reconstruções. No exterior adicionou-se, no século XV, um pequeno pórtico sobre o lado setentrional. A actual torre do relógio foi adicionada em 1764 para substituir uma mais antiga. A igreja ficou seriamente danificada pelas inundações de 4 de novembro de 1966. Na década de 1970 foi alvo de uma ampla intervenção de restauro, financiada graças aos fundos de Veneza em Perigo, no curso da qual se procedeu à ligeira elevação do nível do solo, exposto continuamente aos danos da maré alta (a acqua alta), encontrando-se a uns 30 centímetros sob o nível médio dos canais. A entrada fica à direita da nave. O interior é muito rico. A nave está rodeada por umas peculiares colunas parecidas ao coríntio. As decorações dos capitéis derivam do brasão das famílias patronas. Há uma estátua do século XV de São Nicolau segurando três esferas douradas, simbolizando o dinheiro doado, na sua lenda, para salvar três raparigas da prostituição. No século XVI, a nave central foi adornada com estátuas em madeira dourada. As telas nas paredes da nave são obra de pintores diversos, incluindo Alvise Benfatto (1554-1609). Dois painéis do extremo do tecto são de Leonardo Corona e os do meio de Francesco Montemezzano. Referências Antonio Manno (2004). The Rizzoli Art Guides, ed. The Treasures of Venice. 300 Park avenue South, NY 10010: Rizzoli International Publications. pp. 538–539
Сан-Николо-дей-Мендиколи

Це́рковь Сан-Николо́-дей-Менди́коли, или Менди́канти (итал. La chiesa di San Nicolò dei Mendicoli o dei Mendicanti — церковь Святого Николая бедных) — церковь в Венеции, расположенная в районе Дорсодуро. История Церковь Сан-Николо-дей-Мендиколи — одна из старейших в Венеции: считается, что предыдущее здание существовало ещё в VII веке. Существуют две теории происхождения названия церкви. Согласно первой, Мендиколи — это искажённое слово «Мендигола» (Mendigola), древнее название острова, на котором она расположена. Согласно другой, Мендиколи происходит от слова «мендичи» (итал. mendici — нищие), что указывает на крайне скромные условия жизни в этом районе, населённом преимущественно рыбаками и ремесленниками. Здание VII века было заменено нынешней церковью XIII века — романской базиликой с тремя нефами. Это второе здание также было значительно перестроено с течением времени, как снаружи (в XV веке был пристроен небольшой портик с северной стороны), так и внутри, отличаясь богатым убранством: в XVI веке центральный неф был украшен позолоченными деревянными статуями. Мощная кирпичная колокольня в венецианско-византийском стиле пристроена в XIII веке. Реставрирована в 1764 году. Церковь серьёзно пострадала от наводнения 4 ноября 1966 года. В 1970-х годах она прошла сложную реставрацию, финансируемую фондом «Венеция в опасности». За процессом реставрации можно наблюдать в культовом фильме ужасов «А теперь не смотри» (1973). Интерьер церкви Верхняя часть стен церкви украшена циклом картин со сценами из жизни Иисуса Христа, выполненных различными художниками веронской школы. Внутри также хранится тело святого Никиты (готического мученика). Также заслуживают внимания орган XIX века, изготовленный компанией Bazzani, и «Пьета» — работа южнотирольского скульптора Гвидо Антона Мусса, созданная в 1968 году. Галерея См. также Список церквей Венеции Примечания
Церква Сан-Ніколо-дей-Мендіколі

Цекровь Сан-Ніколо-дей-Мендіколі (італ. San Nicolo dei Mendicoli) — церква у Венеції, розташована в районі Дорсодуро. Опис Уперше храм побудували в VII столітті. Церква розташовувалась у кварталі бідних рибалок, від чого отримала назву Мендіколі (жебраки). Водночас від найменування парафії Сан-Ніколо мешканців прозвали ніколотті, які прославились як заповзяті бійці у кулачних боях на венеційських мостах. У XII столітті церква була перебудована і у такому вигляді дійшла до наших днів. Маленька і затишна церква в 1970-х роках була відреставрована на засоби фонду «Врятуйте Венецію». Церква прикрашена дерев'яними скульптурами і картинами учнів Веронезе із зображенням сцен із життя Христа. Галерея Примітки
Stadio Giuseppe Moccagatta

Stadio Giuseppe Moccagatta, dříve Campo del Littorio je fotbalový stadion v italském městě Alessandria, v regionu Piemont. Od roku 1929 je domovem místního klubu a od roku 2018 zde hrají zápasy Juventusu U23. Historie V roce 1929 byl místní klub přijat do nové soutěže Serie A a patřil mezi hlavní týmy. Z tohoto pohledu staré sportoviště ve čtvrti Orti (ironicky známé jako kurník kvůli své dřevěné konstrukcí), kde klub hrál svá domácí utkání od roku 1919, již nebyl vhodný pro fotbal. V letech 1927 až 1928 byl proto na nátlak místních a celostátních úřadů představen projekt, který předpokládal vybudování multisportovního centra v souladu s praktikami fašistického režimu. Měl mít i atletickou dráhu, zatímco v přístavcích by byl vytvořen bazén a dokonce válečný památník. Zejména tento poslední bod vzbudil obrovské zmatky, takže projekt byl značně zmenšen ve prospěch arény pouze pro fotbalové použití. Stavební práce pokračovaly rychle a již 6. října 1929 mohl klub odehrát svůj první zápas na "Campo del Littorio", které bylo poté oficiálně slavnostně otevřeno 28. října. Dne 22. října 1946, s pádem režimu, byl stadion pojmenován po prezidentovi týmu a také po starostovi města Giuseppe Moccagatta, který zemřel o měsíc dříve. Kapacita tribun v roce 1956 dokonce dosáhla 25 000 míst, aby poté prošla drastickým snížením, zejména po povodních na Tanaro v roce 1994, kdy byly tribuny z velké části přepracovány a rozměry hřiště byly stanoveny na 105 x 68,40 m (v r. v souladu s diktátem profesionálního fotbalu). Od druhé poloviny roku 2009 probíhali údržbové práce, jako byla instalace nové elektronické výsledkové tabule a celková rekonstrukce severního oblouku s rovnou konstrukcí opřenou o hřiště, dokončená v lednu 2010. Na konci června 2016 schválila rada města v čele se starostkou a prezidentkou provincie Maria Rita Rossa projekt celkové přestavby stadionu se současným navýšením kapacity pro sezónu 2017/18. Dokončeno bylo v listopadu 2017 celkovou investicí 2 400 000 Euro. Počet míst pro diváky tak přesáhoval skoro 6 000. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Stadio Giuseppe Moccagatta na italské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Stadio Giuseppe Moccagatta na Wikimedia Commons profil stadionu na transfermarkt (německy)
Stadio Giuseppe Moccagatta

Das Stadio Comunale Giuseppe Moccagatta ist ein Fußballstadion in der italienischen Stadt Alessandria in der gleichnamigen Provinz der Region Piemont. Es ist die Heimat des Fußballvereins US Alessandria Calcio. Zudem trägt seit der Saison 2018/19 die U23 von Juventus Turin ihre Heimspiele in dem Stadion aus. Das Stadion ist das größte Fußballstadion in Alessandria. Es wurde am 28. Oktober 1929 als Campo del Littorio eingeweiht. Im Jahr 1946 mit dem Sturz des faschistischen Regimes wurde das Stadion nach dem Präsidenten und Bürgermeister der piemontesischen Stadt benannt. Galerie Weblinks Geschichtlicher Überblick des Stadions bei alessandriacalcio.it Das Stadio Giuseppe Moccagatte bei euro.stades.ch
Stadio Giuseppe Moccagatta

Stadio Giuseppe Moccagatta is a multi-use stadium in Alessandria, Italy. It is used mostly for football matches and is the home ground of Alessandria and Juventus Next Gen. The stadium holds 5,827 people. The stadium was named after Giuseppe Moccagatta, an Italian businessman, politician and sports executive from Alessandria. It is designed in a neoclassical style, and the façade was declared a protected asset by the Ministry of Culture in 2016. References External links Photos at Worldstadiums.com