NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Chiesa di San Vitale (Seniga)

La chiesa di San Vitale è la parrocchiale di Seniga, in provincia e diocesi di Brescia; fa parte della zona pastorale della Bassa Centrale Est. Storia La primitiva chiesa di Seniga risultava esistente già nel Duecento; questo edificio sorgeva nel borgo fortificato. Il 6 giugno 1513 papa Leone X trasferì la parrocchialità dalla pieve di Comella alla chiesa di Seniga.Nel 1565 su ordine del vescovo Domenico Bollani il pavimento fu rifatto e vennero sistemate le tombe poste all'interno della chiesa.Nel XVII secolo questa chiesa era pericolante e si deliberò di demolirla e riedificarla ex novo; l'attuale parrocchiale, costruita nella seconda metà del Seicento su progetto di Agostino Avanzo, venne benedetta il 13 luglio 1687 dal deputato della Mensa del Capitolo della Cattedrale Attilio Chizzola. Dalla relazione della visita pastorale del 1704 del vescovo Marco Dolfin s'apprende che la cura d'anime era affidata al parroco, che era coadiuvato da altri otto sacerdoti e da un chierico, che i fedeli erano 1564, che la parrocchiale, dotata di cinque altari, non era ancora stata consacrata e che in essa aveva sede la scuola della Dottrina Cristiana.Nel 1886 la chiesa fu ristrutturata e, tra il 1912 e il 1914, decorata. Nel 1974 fu rifatto il tetto e il 14 aprile 1989 la parrocchia concluso nella zona pastorale della Bassa Centrale Est. Descrizione Esterno La facciata della chiesa è divisa in due ordini, entrambi scanditi da sei lesene; il registro superiore, che termina con il timpano sui cui vertici si trovano degli pinnacoli, presenta una finestra. Interno L'interno è a un'unica navata caratterizzata dalla presenza di lesene e di pitture parietali; nel presbiterio trova collocazione l'organo, strumento misto meccanico-pneumatico costruito nel 1920 da Frigerio, Maccarinelli e Fusari Note Voci correlate Seniga Diocesi di Brescia Parrocchie della diocesi di Brescia Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Vitale Collegamenti esterni Parrocchia di SAN VITALE, su parrocchiemap.it. URL consultato il 4 febbraio 2020.
Chiesa di San Bartolomeo Apostolo (Tremosine sul Garda)

La chiesa di San Bartolomeo Apostolo è la parrocchiale di Vesio, frazione di Tremosine sul Garda in provincia di Brescia. Fa parte della zona pastorale dell'Alto Garda della diocesi di Brescia e risale al XV secolo. Storia A Vesio il primo edificio religioso fu una piccola cappella che sorgeva nelle vicinanza di un lazzaretto e solo nel XVII secolo venne costruita una chiesa di maggiori dimensioni quindi più adatta alle necessità dei fedeli. Dopo l'inizio della costruzione del nucleo principale, nel 1649, fu eretta la cappella dedicata al Santo Rosario. La chiesa ebbe la concessione del fonte battesimale e divenne il luogo per la celebrazioni delle funzioni religiose a Vesio, che sino a quel momento ne era sprovvisto. Le decorazioni della navata, che risalgono alla seconda metà del XVIII secolo, sono opera di Pietro Antonio Bianchi mentre l'altare maggiore è attribuito a Francesco Zuliani. Venne elevata a dignità di chiesa parrocchiale nel 1750 dopo essere stata a lungo sussidiaria della chiesa di San Giovanni Battista di Tremosine. Nella seconda metà del secolo, a partire dal 1753, l'antico edificio fu oggetto di una completa ricostruzione su progetti di Pietro Antonio Cometti e Pietro Bianchi poi, una volta ultimate le ricostruzioni nella parte della cantoria, Gaetano Callido costruì l'organo a canne. Durante il XIX secolo l'edificio venne ristrutturato e, in particolare, venne posata una nuova pavimentazione nella sala. Col nuovo secolo la chiesa venne dotata, nel 1910, di un secondo ingresso sulla facciata settentrionale. Sul finire degli anni ottanta la ditta Mascioni restaurò l'organo settecentesco e, nel 1995, all'esterno della sagrestia venne dipinta l'immagine della Madonna con tre angeli. Descrizione Esterni San Bartolomeo si trova su un sito panoramico dell'entroterra gardesano. La facciata ha un portico retto da colonne alte e sottili. La torre campanaria e la sacrestia sono nella parte posteriore dell'edificio. Interni L'interno è a navata unica con volta a vela, riccamente decorato. L'importante ed elegante organo di Gaetano Callido è posto su un lato della sala. Il presbiterio è leggermente rialzato. Vi sono conservate opere di interesse artistico come il dipinto raffigurante San Bartolomeo e San Rocco e la pala raffigurante l'Immacolata Concezione sull'altare maggiore. Note Bibliografia Touring club italiano, Lombardia, Milano/Roma, Touring Club Italiano/Gruppo editoriale l'Espresso, 2005, OCLC 464214217, SBN MOL0052589. Voci correlate Tremosine sul Garda Monte Tombea Valvestino Diocesi di Brescia Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Bartolomeo Apostolo Collegamenti esterni Chiesa di San Bartolomeo Apostolo, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Catedral de Lecce

La catedral és el principal lloc de culte catòlic a Lecce i està situada a la Piazza del Duomo, al centre històric de la ciutat. Aquesta plaça inclou un seguit de monuments que l'envolten, la Catedral, els palaus del Bisbe i del Seminari i el Campanar. A causa del fet inusual de que és la façana lateral la que dona a l'esplanada, és aquesta la que s'ha desenvolupat artísticament. La construcció original de la catedral va ser encarregada pel bisbe Formoso en 1144 i gairebé un segle més tard, el 1230, el bisbe Volturio va dur a terme algunes reformes. Però va ser en el període 1659-70 va ser completament restaurat per ordre del bisbe Pappacoda, que va confiar la tasca a Gustavo Zimbalo, que en aquells anys també es va dedicar a construir el bell campanar adjacent. Aquesta façana lateral, que és la primera que es presenta als visitants, és artísticament la més important, per la seva sumptuosa decoració del segle xvii. El centre visual del conjunt arquitectònic de la Catedral és l'estàtua de S. Oronzo a la part superior acompanyada a la part inferior per nínxols amb les estàtues de Sant Just i Sant Fortunato. L'altra entrada sorprèn pel seu estil sobri i refinat, com per equilibrar l'esplendor decoratiu del costat esquerre de l'església. L'interior de la catedral té una planta de creu llatina amb tres naus dividides separats per alts pilars reforçats per semicolumnes i sumptuosament decorat amb dotze altars. Des 1685, té un esplèndid sòtil de fusta tallada i un daurat radiant emmarcant les pintures realitzades per Giuseppe da Brindisi, amb la història de S. Oronzo: Predicació, Protecció de la pesta i el Martiri. L'altar major està dedicat a l'Assumpció de Maria, una bella obra d'art encarregat pel bisbe Sersale als treballadors de marbre napolità en 1744, en la qual es combinen harmoniosament elements esculpits en marbre i altres peces en bronze. Al centre, la preciosa pintura i solemne de la santa, acompanyat d'escenes del sacrifici de Noè després del diluvi, el sacrifici del profeta Elies, l'Assumpció, tots fets per Antonio Tiso. Al creuer es troba el l'important altar de marbre del Crucifix i el Sagrament, l'altar dedicat a S. Oronzo, realitzat en 1672 per Giuseppe Zimbalo i Giovann'Andrea Larducci da Salò, que conté les relíquies del bisbe Pappacoda. A la sagristia i en les cases properes a la casa Capítol nombroses pintures G. Domenico Catalano. Hi ha també un esplèndid cor de nogué de 1758. A través de dues entrades prop del transsepte, s'entra a la Cripta del Duomo d'origen medieval. La cripta va ser reconstruïda a principis de 1500. Té un cos longitudinal que conté dues capelles barroques amb pintures que travessen un llarg passadís format per noranta-dues columnes amb capitells decorats amb figures humanes. Referències
Kathedrale von Lecce

Die Kathedrale von Lecce (italienisch: Duomo di Lecce; Cattedrale dell’Assunzione della Virgine, auch: Cattedrale di Maria Santissima Assunta e Sant’Oronzo) ist die römisch-katholische Kathedrale des Erzbistums Lecce in der Stadt Lecce in Apulien (Italien). Sie hat das Patrozinium Mariä Aufnahme in den Himmel. Sie ist Sitz des Erzbischofs von Lecce. Die Kathedrale befindet sich auf der Piazza del Duomo. Sie gilt als ein herausragendes Beispiel für den Lecceser Barock und ist ein zentraler Bestandteil der historischen Altstadt. Das Kirchengebäude wurde ursprünglich im Jahr 1144 erbaut, 1230 restauriert und zwischen 1659 und 1670 im Barockstil von Giuseppe Zimbalo neu gestaltet. Neben der Kirche befinden sich der Bischofspalast und das ehemalige Priesterseminar. Die Kirche besitzt eine kunstvolle Hauptfassade und eine spektakuläre Seitenfassade, vom Domplatz aus sichtbar. Der angrenzende Glockenturm, ebenfalls von Giuseppe Zimbalo entworfen, ist ein markantes Merkmal des Domplatzes. Im Inneren der Kathedrale befindet sich u. a. eine Krypta. Weblinks Webpräsenz der Kathedrale von Lecce Einzelnachweise
Leccei dóm

A leccei dóm (Santa Maria Assunta) a város egyik legjelentősebb barokk temploma. Az azonos nevű téren (Piazza del Duomo) épült fel 1140-1230 között. A 17. század végén építették át barokk stílusban Luigi Pappacoda püspök megbízásából. Leírása A templomnak két szabad homlokzata van. A főhomlokzat az érseki palotától balra levő, a másik homlokzat a templom előtti térre néz. A kétszintes főhomlokzat díszítése visszafogottabb. Szentek (Péter apostol, Pál apostol, Tolosai Szent Lajos, Szent Januáriusz) falfülkékben elhelyezett szobrai díszítik. A homlokzatot díszítő bordázott oszlopok a templom háromhajós tagoltságát mutatják. A másik, térre néző homlokzat sokkal díszesebb. Központi eleme egy szobrokkal, pilaszterekkel és faragványokkal gazdagon díszített portál. A bejárat két oldalát fülkékben elhelyezett szobrok fogják közre (Szent Jusztusz és Szent Fortunátusz). A bejáratot egy szobrokkal díszített párkány koronázza. A középső szobor Szent Orontiust ábrázolja. A templom belseje latin kereszt alaprajzú, három hajóval. A kereszthajót 1685-ből származó kazettás famennyezet díszíti, amelyek közé Szent Orontius életének pillanatait ábrázoló festett táblák vannak beiktatva. Ezek Giuseppe da Brindisi művei. A templomban tizenkét oltár áll, amelyek 1656-1780 között készültek. Ezek neves helyi művészek alkotásai (Giuseppe da Brindisi, Oronzo Tiso, Gianserio Strafella, G. Domenico Catalano és G. A. Coppola). A főoltárt márványból faragták, díszítőelemeit bronzból öntötték. Oronzo Tiso alkotását 1757-ben szentelte fel Sozi Carafa püspök. Az oltárkép a Szűzanyát ábrázolja. Az oltár szárnyain Illés próféta áldozata valamint Noé áldozata látható. A diófából faragott kórus és püspöki trónus 1759-ben készült el. Emanuele Manieri alkotása. A templom alatti kripta a 12. századból származik. A 16. században barokkosították. A harangtorony 1661-1682 között épült Giuseppe Zimbalo tervei szerint. Egy korábbi, normann eredetű torony helyén épült fel. A 72 méter, öt emelet magasságba emelkedő tornyot egy majolikával burkolt kupola fedi, amelyen Szent Orontius öntöttvasból készült szobra áll. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. William, Dello Russo (2007). Lecce. Mondadori Electa S.p.a., Milano. ISBN 978-88-370-5384-0. Nyerges László: Puglia tartomány. Budapest: Dekameron Könyvkiadó. 2004. = Dekameron Útikönyvek, ISBN 963933156-2 Stefano, Ratti (2004). Apulien. Dorling Kindersley, London. ISBN 978-3-8310-0698-4. Zoë, Ross (2007). Puglia. Thomas Cook Publishing, Peterborough. ISBN 978-1-84848-074-2. Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6. További információk
Dom van Lecce

De dom of metropolitane kathedraal van Maria-Tenhemelopneming (17e eeuw) in Lecce, een provinciehoofdplaats van de Zuid-Italiaanse regio Apulië, staat aan de Piazza del Duomo. Aan deze Piazza in het hart van de stad staan eveneens het aartsbisschoppelijk paleis en het voormalig priesterseminarie. De dom is de zetel van de aartsbisschop van Lecce, en voor 1980, deze van de bisschop van Lecce. Niettegenstaande de kathedraal toegewijd is aan Maria, is een belangrijke heilige er de heilige Orontius van Lecce. Orontius was volgens de traditie de eerste bisschop van Lecce en dit tijdens de 1e eeuw. Na de pestepidemie van 1656 schreven de stedelingen de genezing toe aan de tussenkomst van Orontius. Vandaar dat de kathedraal gebouwd in de jaren 1658-1682 hem vele malen toont. Beschrijving De stijl is barok en wel in de variant van de stad Lecce: frivole gevelversieringen met vruchten en putti. De kathedraal is het grootste barokke gebouw van Lecce. De kathedraal heeft als grondplan een Latijns kruis. Prominent in de voorgevel staat de heilige Orontius. Langszij staat de klokkentoren apart van de dom. Het plafond in het schip is versierd met Griekse kruizen en achthoeken; drie cassettes in het plafond bevatten een schilderij met een episode uit het leven van Orontius. De eerste cassette toont de prediking van Orontius in Lecce. In de tweede geneest Orontius pestlijders en in de derde cassette wordt Orontius verheerlijkt als martelaar. Historiek Het oudste spoor van een kathedraal dateert van 1114. Bisschop Formosus liet deze bouwen tezamen met een klokkentoren/uitkijktoren. Honderd jaar later zakte het dak in en werd de kathedraal herbouwd tijdens het bestuur van bisschop Robertus Volturius. Bij het einde van de pestepidemie van 1656 schreef de bevolking de genezing toe aan de heilige Orontius van Lecce. De stad Lecce was sinds het einde van de Middeleeuwen belangrijk toegenomen en een grotere kathedraal was nodig. Bisschop Luigi Pappacoda beval de nieuwbouw van een barokke kathedraal. De werken begonnen in 1658 onder leiding van Giuseppe Zimbalo, een barokarchitect uit Lecce. De vervallen dom werd afgesmeten doch de 12e-eeuwse crypte is intact gebleven. De crypte is toegewijd aan Santa Maria della Scala en bevat 16e-eeuwse versieringen aan de kapitelen. Het hoofdaltaar is toegewijd aan Maria-Tenhemelopneming. De versieringen aan het hoofdaltaar zijn uit Napolitaans marmer vervaardigd; marmeren en koperen beelden wisselen elkaar af. In 1670 was de dom klaar. Het stadsbestuur financierde achteraf nog de inrichting van de zijkapel gewijd aan de heilige Orontius (1674). Pas in 1682 was de klokkentoren klaar. In 1970 werd de dom heringericht om te voldoen aan de liturgische vereisten van het Tweede Vaticaans Concilie.
Basílica de la Santa Creu (Lecce)

La basílica de la Santa Creu (italià: basilica di Santa Croce) al centre històric de Lecce i n'és una de les esglésies més importants i admirades, però va tenir una construcció agitada. La primera pedra va ser col·locada el 1353, però l'obra va ser interrompuda gairebé immediatament a causa de la mort del seu mecenes Gualtiero Di Brienne. Les obres es varen reprendre el 1549 a mans dels arquitectes més importants de l'època: Gabriele Riccardi, Giuseppe Zimbalo i Cesare Penna. Es va acabar el 1699 i du damunt signes del pas d'aquest llarg espai de temps. Només cal mirar a la façana principal, que ha combinat elements típics del Renaixement del segle xvi amb exuberants fantasies barroques, tot això en un conjunt arquitectònic harmoniós de gran prestigi per l'art barroc de Salento. Gabriele Riccardi va completar el 1582 el nivell inferior de la façana que està delimitada del següent nivell per un entaulament decorat amb telamons humans i felins. Aquesta part de la façana es caracteritza per la divisió de l'espai per mitjà de sis columnes llises. Pocs anys després, el 1606, Francesco Antonimo Zimbalo va construir la porta principal, amb dos parells de columnes corínties, l'escut d'armes de Felip III de Castella en la part superior, i als constats Maria D'Enghien a l'esquerra i Gualtiero VI de Brienne Duc d'Atenes a la dreta. A les dues portes laterals, d'altra banda, hi ha els escuts d'armes de la Santa Creu i de l'Ordre dels Celestins, el convent del qual flanqueja i perllonga l'església. Al segon nivell de la façana, just després de l'entaulament, una fila de cariàtides sostenen la balustrada decorada amb tretze querubins abraçats, símbol del poder temporal i espiritual de l'Església Catòlica, mentre que als costats, es poden admirar les estàtues de la Fe i la Caritat. L'element de major valor artístic del nivell superior és el rosetó barroc, un dels més preciós, refinat i elegant de la història de l'art modern. El rosetó, amb fulles d'acant i cercles finament decorats, està emmarcat per dues columnes corínties i flanquejat per nínxols amb estàtues de Sant Benet i Sant Celestí. A l'interior, la nau central, molt més alta que les laterals, acaba al fons amb una absis i té a la part superior un enteixinat daurat. L'altar major està emmarcat per un majestuós portal amb l'escut d'armes de la família Adorni, que a l'espai de Santa Creu va tenir antany la seva tomba privada. Referències
Basilica of Santa Croce, Lecce

The Basilica of the Holy Cross (Italian: Basilica di Santa Croce) is a Baroque-style church completed in 1695 in Lecce, Apulia, Italy. History Walter VI, Count of Brienne, had founded a monastery in the 14th century in the current church. In 1549, a new church was begun, using, among the others, houses from Jews who had been ousted from Lecce in 1510. The construction dragged on for two centuries; by 1582, the lower façade had been finished, while the dome was completed in 1590. The portals were added starting in 1606, under the direction of Francesco Antonio Zimbalo. The church was completed by his successors Cesare Penna (upper façade and the rose window) and Giuseppe Zimbalo (decoration of the upper façade). Exterior The church has a richly decorated façade, with six smooth columns supporting an entablature, with animals, grotesque figures and vegetables, and has a large rose window. The main portal has a pair of Corinthian columns and the coats of arms of Philip III of Spain, Mary of Enghien and Walter VI of Brienne, while on the side portals are those of the Celestines. Several atlantes would represent the Turk prisoners made by the Christian League at the Battle of Lepanto. The animals under the balustrade would symbolize the Christian powers which participated in the battle: the dragon was the symbol of the Boncompagni, family of Pope Gregory XIII; the griffon the Republic of Genoa, Hercules the Grand Duke of Tuscany Interior The interior, on the Latin cross plan, originally had a nave and four aisles, two of which were turned into side chapels in the 18th century. The church has seventeen altars: the main one has a decorated portal with the coat of arms of the Adorni family, whose tombs were inside the basilica. Notable is also that of St. Francis of Paola, a Baroque piece of art by Francesco Antonio Zimbalo. The nave has a rich wooden caisson ceiling. References Manieri Elia, Mario (1989). Il barocco leccese. Milan: Electa Mondadori.
Santa Croce (Lecce)

A Santa Croce-bazilika (Szent Kereszt) Lecce egyik legjelentősebb temploma, a leccei barokk egyik legszebb építménye. Története A templomot a 14. században alapította VI. Valter briennei gróf. Építését 1549-ben kezdték meg, felhasználva a környéken lebontott zsidó házak építőanyagát is, mivel a zsidókat 1510-ben elűzték a városból. Az építkezés elhúzódott: a homlokzat 1582-re készült el, míg a kupola 1590-re. A portálok 1606-ban készültek el Francesco Antonio Zimbalo tervei alapján. Az építkezést Zimbalo utódai, Cesare Penna és Giuseppe Zimbalo fejezték be. A templomot a celesztinusok birtokolták 1807-ig, amikor a rendet felszámolták. Sokáig használaton kívül volt, a templomhoz kapcsolódó kolostor épületét a város vette birtokba. A templomot 1883 óta a városi Szentháromság Társaság használja. Leírása A templom fő jellegzetessége a gazdagon díszített homlokzata. A korona párkányzatot hat finoman megmunkált oszlop tartja, állatok szobrai, groteszk alakok és növényi motívumok díszítik. A főhomlokzat kiemelkedő jellegzetessége a hatalmas rózsaablak. A templom főbejárarát két korinthoszi oszlop fogja közre és III. Fülöp spanyol király, Enghieni Mária és VI. Valter briennei gróf címerei díszítik. A homlokzatot díszítő kariatidák az 1571-es lepantói csata után foglyul ejtett törököket ábrázolják. A párkány alatti állatok a csatában részt vevő keresztény seregek allegóriái: a sárkány a Boncompagni család, XVI. Gergely pápa családjának szimbóluma, a griffmadár a Genovai Köztársaságé, stb. A templom belsője latin kereszt alaprajzú. Eredetileg egy főhajója és négy oldalhajója volt. A két oldalsó hajót a 18. században kápolnákká alakították át. A templom mennyezetét festett kazetták díszítik, ezeket Gianserio Strafella, Oronzo Tiso és Giovan Battista Lama készítették. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. William, Dello Russo (2007). Lecce. Mondadori Electa S.p.a., Milano. ISBN 978-88-370-5384-0. Nyerges László: Puglia tartomány. Budapest: Dekameron Könyvkiadó. 2004. = Dekameron Útikönyvek, ISBN 963933156-2 Stefano, Ratti (2004). Apulien. Dorling Kindersley, London. ISBN 978-3-8310-0698-4. Zoë, Ross (2007). Puglia. Thomas Cook Publishing, Peterborough. ISBN 978-1-84848-074-2. Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6.
Basiliek Santa Croce

De Basiliek Santa Croce (Italiaans:Basilica di Santa Croce) is een basiliek aan de Via Umberto I in de Apulische stad Lecce, aangrenzend aan het Paleis der Celestijnen. Het kerkgebouw is typisch voor wat bekend staat als de Lecce-variant van de barokstijl (barocco leccese). Hiermee wordt de frivole gevelversiering bedoeld. Wouter VI van Brienne stichtte er in de 14de eeuw een klooster. De bouw van de nieuwe kerk begon in 1549 en duurde twee eeuwen. Tegen 1582 was de onderste gevel afgewerkt en tegen 1590 de koepel. De portalen werden vanaf 1606 toegevoegd onder leiding van Francesco Antonio Zimbalo. De kerk werd afgewerkt door opvolgers Cesare Penna (bovengevel en roosvenster) en Giuseppe Zimbalo (versieringen van de bovengevel). Externe link Officiële website