NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Basílica de Santa Cruz, Lecce

A Basílica de Santa Croce (em italiano, "Basílica da Santa Cruz") é uma igreja de estilo barroco que foi concluída em 1695 em Lecce, na Apúlia, Itália. A primeira pedra foi colocada em 1353, mas a sua construção foi interrompida quase imediatamente devido à morte do seu patrono Gualtiero Di Brienne. As obras foram retomadas em 1549 pelos mais importantes arquitetos da época: Gabriele Riccardi, Giuseppe Zimbalo e Cesare Penna. Foi concluído em 1699 e dá sinais da passagem deste longo espaço de tempo. Basta olhar para a fachada principal, que combina elementos típicos do renascimento do século XVI com exuberantes fantasias barrocas, tudo isso num harmonioso conjunto arquitetónico de grande prestígio para a arte barroca do Salento. A fachada é composta por seis colunas de fuste liso que sustentam o entablamento e dividem a estrutura em cinco áreas. O portal principal, construído em 1606, apresenta pares de colunas coríntias e exibe os brasões de Filipe III da Espanha, Maria d'Enghien e Walter VI de Brienne. Os brasões da Congregação Celestina estão expostos nas portas laterais. Gabriele Riccardi concluiu em 1582 o nível inferior da fachada que é delimitado pelo nível seguinte por um entablamento decorado com telamões humanos e felinos, figuras grotescas ou animais fantásticos e alegóricos que sustentam a balaustrada, decorada com treze putti abraçando os símbolos do poder temporal (a coroa) e espiritual (a tiara). Esta parte da fachada caracteriza-se pela divisão do espaço por meio de seis colunas lisas. Os vários atlantes representariam os prisioneiros turcos feitos pela Liga Cristã na Batalha de Lepanto (1571). Os animais sob a balaustrada simbolizariam os poderes cristãos que participaram da batalha: o dragão era o símbolo dos Boncompagni, família do Papa Gregório XIII; o grifo da República de Gênova, Hércules, o Grão-Duque da Toscana. Alguns anos depois, em 1606, foi Francesco Antonimo Zimbalo quem construiu a porta principal, com dois pares de colunas coríntias, o brasão de Filipe III de Espanha na parte superior e as inscrições de Maria D'Enghien à esquerda e Gualtiero VI de Brienne Duque de Atenas à direita. Nas duas portas laterais, por outro lado, encontram-se os brasões da Santa Cruz e da Ordem dos Celestinos , cujo convento ladeia e prolonga a igreja. Referências Bibliografia Mario De Marco, Lecce. Le iscrizioni latine della basilica di Santa Croce, Edit Santoro, 2008 Michele Paone, Guida di Santa Croce. Chiesa e monastero dei Celestini di Lecce, Congedo, 1994 Vincenzo Cazzato, Il barocco leccese, Bari, Laterza, 2003 Mario Manieri Elia, Il barocco leccese, Milano, Electa Mondadori, 1989 Giulio Cesare Infantino, Lecce sacra, di D. Giulio Cesare Infantino,... ove si tratta delle vere origini e fondationi di tutte le chiese, monasterii, cappelle, spedali et altri luoghi sacri della città di Lecce... P. Micheli, Lecce - 1634
Базилика Санта-Кроче (Лечче)

Базилика Са́нта-Кро́че (итал. Basilica di Santa Croce — «церковь Святого Креста») — римско-католический храм в городе Лечче, область Апулия; малая базилика с 1905 года. Яркий памятник итальянского барокко XVI—XVII веков. Первый монастырь на этом месте, в центре средневекового города, был основан ещё в XIV веке Готье VI Бриеннским. Для расширения монастыря и сооружения монументальной церкви были реквизированы земельные участки евреев, изгнанных из Лечче в 1510 году. Здание было, в основном, построено с 1549 по 1582 год, купол закончили возводить к 1590 году. Между 1606 и 1646 годом были добавлены три богато украшенных портала на главном фасаде и трёхчастный фронтон, увенчанный фигурой ангела, с барельефом «Триумф креста» в тимпане. Главный фасад базилики из местного светло-кремового известняка симметрично членён на пять неравных частей шестью гладкими колоннами, поддерживающими антаблемент с изображением растений, животных и мифических фигур. Пояс маленьких арочек под антамблементом — очевидная дань романской традиции. Центральный портал фланкирован парными коринфскими колоннами и увенчан гербами Филиппа III Испанского, Готье VI Бриеннского и графини Лечче Марии д’Энгиен. Выдающейся деталью, благодаря которой церковь Санта-Кроче получила славу шедевра мировой архитектуры, стал, несомненно, балкон во всю ширину главного фасада. Он поддерживается тринадцатью разными теламонами, опирающимися на антаблемент; среди них люди, животные, птицы и мифические создания. Здесь можно видеть, в частности, капитолийскую волчицу, грифона Генуэзской республики, дракона семьи Боргезе, арагонского воина, османского пленника, захваченного в битве при Лепанто. На балюстраде балкона стоят тринадцать разнообразных фигурок путти, несущих символы светской и духовной власти — короны и тиары. Второй ярус фасада (выше балкона) — трёхчастный, разделённый коринфскими колоннами, украшенными резьбой по всей высоте. Центральную часть занимает грандиозная роза, окружённая тремя барельефными поясами и профилем в виде лаврового венка с ягодами. В боковых частях — две крупных каменных статуи в нишах: святой Бенедикт и папа Целестин V. По краям, над кромками балкона, — женские фигуры, символизирующие Веру и Постоянство. Базилика изначально была пятинефной, но к XVII веку крайние нефы были преобразованы в ряд капелл с богато украшенными алтарями. Всего в церкви шестнадцать алтарей. Крестовые своды боковых нефов поддерживаются двумя рядами колонн, общим числом восемнадцать; главный же неф перекрыт элегантным кессонным потолком орехового дерева. Массивный купол опирается на стрельчатые арки, паруса средокрестия украшены гирляндами из листьев аканта, цветами и головками ангелов. Литература Mario De Marco, Lecce. Le iscrizioni latine della basilica di Santa Croce, Edit Santoro, 2008 Michele Paone, Guida di Santa Croce. Chiesa e monastero dei Celestini di Lecce, Congedo, 1994 Vincenzo Cazzato, Il barocco leccese, Bari, Laterza, 2003 Mario Manieri Elia, Il barocco leccese, Milano, Electa Mondadori, 1989 Примечания
Chiesa dei Santi Pietro e Paolo Apostoli (Toscolano Maderno)

La chiesa dei Santi Pietro e Paolo Apostoli è la parrocchiale di Toscolano, frazione di Toscolano Maderno in provincia di Brescia. Risale al XVI secolo. Storia La primitiva pieve romanica di Toscolano aveva la dedicazione per San Pietro e la costruzione medievale venne demolita durante il XVI secolo perché giudicata non più sufficiente alle necessità dei fedeli nell'importante comunità sul lago di Garda e la nuova ricostruzione prese ufficialmente l'inizio con la posa della prima pietra, nel 1584, quindi dopo la visita pastorale del cardinale e arcivescovo di Milano Carlo Borromeo del 1580. Nei due secoli seguenti venne completata la struttura muraria dell'edificio e si arricchirono gli interni con decorazioni alle quali contribuì in particolare l'artista locale Andrea Celesti. La facciata venne completata nel XIX secolo poi, nel corso del XXI secolo, in seguito ai danneggiamenti subiti a causa dell'evento sismico del 2004, fu necessario intervenire con opere di consolidamento e successivo restauro generale. Descrizione Posta nel centro dell'abitato di Toscolano il suo orientamento è verso sud ovest. La facciata, tripartita e con impianto da basilica, rivela la suddivisione interna in tre navate. Il portale è racchiuso da una struttura barocca con semicolonne che sorreggono la nicchia con la statua di San Pietro. La torre campanaria è a pianta quadrata e si alza a nord est. Nella sala si conservano La strage degli innocenti, Le storie di San Pietro e la Venuta dei Magi di Andrea Celesti con importanti cornici opera di Tommaso Dal Prato, Giulio Bezzi e Francesco Leoni. Nella sacrestia una tela attribuita a Brusasorci. Davanti al sagrato la statua della Vergine Immacolata posta nella seconda metà del XIX secolo come voto dopo un'epidemia di colera. Note Bibliografia Touring club italiano, Lombardia, Milano/Roma, Touring Club Italiano/Gruppo editoriale l'Espresso, 2005, OCLC 464214217, SBN MOL0052589. Voci correlate Toscolano Maderno Parrocchie della diocesi di Brescia Diocesi di Brescia Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa dei Santi Pietro e Paolo Apostoli Collegamenti esterni Chiesa di Santi Pietro e Paolo Apostoli - Toscolano, su BeWeB - Beni Ecclesiastici in web. URL consultato il 5 febbraio 2020.
Ponte Gobbo

Der Ponte Gobbo (auch bekannt als Ponte Vecchio oder Ponte del Diavolo) ist eine historische Bogenbrücke in der italienischen Stadt Bobbio, Provinz Piacenza, die den Fluss Trebbia überspannt. Die Brücke wurde im 7. Jahrhundert von Mönchen des nahen Klosters San Colombano auf den Fundamenten einer römischen Vorgängerbrücke errichtet. Häufige verheerende Überschwemmungen verursachten im Verlauf der Jahrhunderte oft schwere Schäden und zwangen zu ständigen Erneuerungen und Verbesserungen an der Brücke. Ursprünglich mit einem großen Hauptbogen und drei weiteren kleinen Bögen errichtet, musste die Brücke im 17. Jahrhundert aufgrund der starken Erosion am Flussbett auf insgesamt elf Bögen erweitert werden. Die Brückentafel folgt dem Höhenverlauf der unterschiedlichen Bögen und verleiht so der Brücke ihr schwungvolles Erscheinungsbild. Weblinks
Ponte Girevole (Tarent)

Die Ponte Girevole (ital., dt. drehbare Brücke, genannt auch Drehbrücke von Tarent) verbindet die Altstadt mit der Neustadt von Tarent (ital.: Taranto) und wurde am 22. Mai 1887 von Admiral Ferdinando Acton eingeweiht. Die Brücke wurde über einem 400 Meter langen und 73 Meter breiten schiffbaren Kanal erbaut, der das Mar Grande mit dem Mar Piccolo verbindet. Der Kanal wurde 1481 als Teil der Verteidigungsanlagen von Tarent gegraben. Die Drehbrücke ist heute fast 90 Meter lang und 9 Meter breit. Sie wurde nach dem Entwurf des Ingenieurs Giuseppe Messina erbaut. Sie besteht aus einem in der Mitte geteilten Bogen, dessen zwei Hälften unabhängig voneinander zur Seite schwenken. Der Mechanismus wurde ursprünglich hydraulisch angetrieben. Das Wasser entstammte einem mit 600 Kubikmetern Wasser gefüllten Becken, das sich in der nahegelegenen aragonesischen Festung befand. Der italienische Dichter Gabriele D’Annunzio widmete dieser Brücke im Jahr 1911 ein Sonett: Die Technik wurde in den Jahren 1957–1958 modernisiert und wird heute elektrisch betrieben. Die neue Brücke wurde am 10. März 1958 vom damaligen Staatspräsidenten, Giovanni Gronchi, eingeweiht und ist nach dem Schutzheiligen der Seeleute, Franz von Paola, benannt worden. Öffnung und Wartung der Brücke unterliegen der italienischen Marine. Die Durchfahrt großer militärischer Schiffe mit der Mannschaft an Deck ist eindrucksvoll. Die Öffnungsprozedur dauert etwa drei Minuten. Die Drehbrücke ist ein Wahrzeichen der Stadt Tarent. Siehe auch Geschichte von Tarent Weblinks
Ponte Girevole

The Ponte Girevole is a swing bridge in Taranto, Italy, spanning the navigation canal between Taranto's Mar Grande and the Mar Piccolo. The bridge connects Borgo Antico (Old Town) island to the Borgo Nuovo (new Town) peninsula. The canal was excavated in 1481 as part of the defenses of Taranto. A steel and wood bridge was first built across the canal in 1886. The present steel bridge was built in 1958. Officially titled the Ponte di San Francesco di Paola, the bridge has two swing spans that pivot near the banks of the canal to meet in the middle of the canal. When open, the halves are parallel to the embankment, leaving the width of the canal clear for passage. The bridge is a Taranto landmark. The canal is 400 metres (1,300 ft) long and 73 metres (240 ft) wide. The first bridge was hydraulically operated using water stored in the Castello Aragonese. The 1958 replacement was designed by the National Society of Savigliano and built in the former Tosi shipyard in Taranto. It was inaugurated on 10 March 1958 by Italian president Giovanni Gronchi. The new bridge is electrically operated from control stations on each embankment. The sequence of operation requires the Old Town span to open to 45 degrees first, then the New Town span opens 90 degrees, and finally the Old Town span opens to its full 90 degrees. References External links Ponte di Girevole at the Comune di Taranto
Ponte Girevole

A Ponte Girevole vagy tarantói forgóhíd, Taranto óvárosát (Città Vecchia) és új városrészét (Città Nuova) köti össze. A hidat, mely a mintegy 400 m hosszú és 73 m széles, Mar Piccolót a Mar Grandéval összekötő csatorna felett épült 1887. május 22-én avatta fel Ferdinando Acton olasz admirális. A 90 m hosszú és 9 m széles hidat Giuseppe Messina olasz mérnök tervei alapján építették meg acélból és fából. A híd két részből áll, melyeket vízszintes irányban hidraulikus turbinák forgattak el. 1957-1958-ban felújították és ekkor korszerűsítették turbináit is elektromos meghajtásra. A hadikikötő kiköltöztetése után a Mar Piccoloból a hidat ritkábban nyitják ki, mely egy kb. háromperces folyamat. A Ponte Girevole Taranto városának leghíresebb építménye és jelképe is egyben. Források Rotter, Ekkehart (2007). Apulien. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3-7701-4314-6.
Сан Микеле

Сан Микеле (на италиански: San Michele) е остров във Венеция, Италия. Наречен е на свети архангел Михаил. География Намира се във Венецианската лагуна на Адриатическо море. Разположен е североизточно от историческия център на града. История В крепостта на острова дълго е имало манастир, после затвор. По разпореждане на Наполеон I островът през 1807 г. е преобразуван в място, предназначено изключително за погребване на венецианците. Гробището е разделено на 3 части: католическа, православна и протестантска. Главната забележителност на острова е църквата „Сан Микеле ин Изола“, построена в романски стил през 1469 година. Известни личности, погребани на острова: Йосиф Бродски Кристиан Доплер Сергей Дягилев Еленио Ерера Езра Паунд Игор Стравински Външни препратки Сан Микеле – фоторепортаж и панорама Сан Микеле – в Google Maps
Isola di San Michele

The Island of San Michele (Italian: isola di San Michele, [ˈiːzola di sam miˈkɛːle]; Venetian: ìxoła de San Michièl) is an island in the Venetian Lagoon, Veneto, northern Italy. The island contains San Michele in Isola, a Catholic church, as well as the San Michele Cemetery, Venice’s principal cemetery. It is associated with the sestiere of Cannaregio, from which it lies a short distance northeast. History Along with neighbouring San Cristoforo della Pace, the island was a popular place for local travellers and fishermen to land. Mauro Codussi's Chiesa di San Michele in Isola of 1469, the first Renaissance church in Venice, and a monastery lie on the island, which also served for a time as a prison. San Michele cemetery The island has served as the principal cemetery of Venice since 1807. San Michele Cemetery, Venice Gallery See also List of islands of Italy References External links
Isla de San Michele

San Michele, llamada "La isla de los muertos", es el cementerio histórico de Venecia (Véneto, Italia). Junto a la vecina San Cristoforo della Pace, fue un reducto muy popular. Mauro Codussi hizo la Chiesa di San Michele in Isola en 1469, la primera iglesia renacentista veneciana. Iglesia de San Michele in Isola Iglesia de San Michele in Isola (1469). Obra de Mauro Codussi, se trata de la primera gran obra encargada al artista en Venecia, y uno de los primeros edificios plenamente renacentistas de la ciudad. Formaba parte de un monasterio de monjes camaldulenses situado en una isla en medio de la laguna. Codussi emplea en este edificio soluciones de gran sencillez y belleza. El interior se estructura en tres naves separadas por arcos de medio punto sostenidos por elegantes columnas. La fachada es muy novedosa, e inaugura una tipología llamada a tener mucho éxito; la simetría preside la composición, caracterizada por el almohadillado irregular del primer cuerpo, dividido en tres calles separadas por pilastras. Dos ventanas de medio punto rasgan el muro. El acceso se realiza por una portada muy clasicista, rematada por frontón triangular. El segundo cuerpo de la fachada es liso, y presenta un grácil ritmo curvilíneo logrado por la yuxtaposición de formas derivadas del círculo (rosetón, frontón, aletones laterales) así como una rica molduración, con frisos compuestos por dobles hileras de gotas con remate liso. La arquitectura de esta fachada es tan simple y armónica que casa perfectamente con elementos tan dispares como la Capella Emiliana (adosada a ella en época posterior) y la portada goticista que se abre en un lateral. Cementerio San Cristoforo fue seleccionada como cementerio en 1807, cuando la ocupación francesa decretó que era insalubre enterrar cadáveres en tierra firme. El canal que separaba ambas islas fue rellenado en 1836. Los cuerpos eran llevados en góndola pasados los funerales, y en él están enterrados Ígor Stravinski, Joseph Brodsky, Serguéi Diáguilev, Ezra Pound, Luigi Nono, Christian Andreas Doppler, Franco Basaglia y Zoran Mušič. El cementerio se usa todavía. Galería Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Isla de San Michele.
San Michele (île)

San Michele est l'île-cimetière de la ville de Venise en Italie, située au nord de la cité, à mi-chemin de l'île de Murano. Description Cette île est en réalité formée de l'union de deux îles, séparées par un canal : l'île de San Michele proprement dite et celle de San Cristoforo della Pace. C'est en 1837 que, pour des raisons sanitaires, cette île devint le siège du cimetière de la ville de Venise. Précédemment, les sépultures étaient rassemblées dans de petits cimetières se trouvant à proximité des églises. L'union fut très difficile car le canal les divisant était très exigu. Architecture Sur l'île de San Michele, on peut apercevoir l'église San Michele in Isola réalisée sur le projet de l'architecte Mauro Coducci à partir de 1469. Ce fut la première église à être décorée par les marbres de l'Istrie. L'arrêt du vaporetto se trouve en face de l'église. L'église de San Cristoforo est quant à elle présente à l'intérieur même du cimetière, beaucoup plus petite que la précédente. Cimetières Les cimetières sont divisés selon la religion du défunt. Ainsi, on y trouve des divisions catholique, orthodoxe et protestante. Le cimetière juif de Venise se trouve sur l'île du Lido. On retrouve dans ce cimetière les dépouilles de grands noms telles que celles de : Louis Léopold Robert (1794 - 1835) Christian Doppler (1803 - 1853) Frederick Rolfe (1860 - 1913) Serge Diaghilev (1872 - 1929) Igor Stravinsky (1882 - 1971) Ezra Pound (1885 - 1972) Helenio Herrera (1916 - 1997) Luigi Nono (1924 - 1990) Joseph Brodsky (1940 - 1996) Olga Rudge (1895 - 1996) Carré militaire Un carré militaire français, rassemblant les tombes de 18 militaires décédés à la fin de la Première Guerre mondiale, se trouve également sur l'île San Michele. Ces hommes appartenaient majoritairement au Centre d'Aviation Maritime de Venise, dépendant de la Marine nationale française qui assurait la permanence d'hydravions sur la Mer Adriatique. Les tombes sont alignées en une rangée, aux côtés de celles de militaires italiens. Voir aussi Bibliographie Thierry Clermont, San Michele, Le Seuil, 2014. Prix Méditerranée 2015. Articles connexes Venise Liste des îles d'Italie Taphophilie Liens externes Le cimetière San Michele sur www.landrucimetieres.fr Portail de Venise Portail des îles Portail de la mer Adriatique Portail de la mort
Isola Di San Michele

San Michele, ili kako ga venecijanci zovu Otok mrtvih, je otok pretvoren u groblje pored Venecije u Venecijanske laguni. San Michele je administrativno dio venecijanske četvrti (sestiere) Cannaregio pored koje se neposredno nalazi u pravcu sjeveroistoka. Povijest Zajedno sa susjednim otočićem San Cristoforo della Pace, otok je bio popularno odredište venecijanskih izletnika i ribara. Na otoku je podignuta prva renesansna crkva u Veneciji: - San Michele, arhitekta Maura Codussia 1469. godine, uz crkvu je podignut i samostan kamaldolijanaca. Otoci San Michele i San Cristoforo su 1807. godine, u vrijeme francuske uprave nad gradom izabrani da postanu gradsko groblje, jer se držalo da je staro groblje na kopnu - nehigijensko. Projekte za novo groblje napravio je arhitekt Antonio Selva. Uski kanal koji razdvajao dva otoka nasipan je zemljom 1836. godine, tako je to postao jedinstveni otok, koji je uzeo ime većeg otoka - San Michele. Otok je nakratko poslužio i kao zatvor za vrijeme napoleonske uprave nad gradom. Pokajnici se prevoze do svog posljednjeg počivališta na San Michele u posebnim gondolama. Na groblju se nalaze grobovi mnogih slavnih osoba, poput; Christiana Dopplera, Igora Stravinskog, Josepha Brodskog, Emilija Vedove, Sergeja Pavloviča Djagileva, Ezre Pounda, Luigi Nona i Zorana Mušiča. Groblje je uporabi i danas, ali kako sve više nedostaje prostora, poput drugih groblja u Europi, i na San Micheleu se štedi s prostorom, tako da se nakon nekoliko godina mrtvi ekshumiraju, a njihovi ostatci pohranjuju u manje betonske ostave drugom dijelu groblja. Vanjske poveznice Satelitske snimke na Googlu[neaktivna poveznica] Cimetière San Michele (fr.)
San Michele-sziget

San Michele szigete Velence város temetője. Az itteniek velencei nyelven San Michièlnek hívják. A városközponttól kissé északkeleti irányban fekszik, eredetileg két kisebb sziget alkotta, a San Michele és a San Cristoforo della Pace, amelyeket egy csatorna választott el egymástól (1837-ben betemették). Története 1212–1810 között a sziget a kamalduli rend birtokában állt. Itt dolgozott például Fra Mauro (1433–1459) térképész is. Velence meghódítása után Bonaparte Napóleon elrendelte, hogy járványügyi okokból a városban található számos temetőt hatóságilag fel kell számolni – ami indokolt lépés volt, mivel addig a holtakat gyakran ugyanazok alá a terek (campók) alá földelték el, ahol az ivóvízgyűjtő ciszternák voltak. A temető céljára kijelölt San Michele-sziget azonban alig egy évszázad alatt betelt – jelenleg már csak a védett vagy nevezetes sírhelyek élveznek háborítatlanságot. Az egyszerű polgárokat 10 év letelte után kihantolják és a csontokat közös sírgödörben tárolják, hogy helyet teremtsenek az új temetésekhez. A temetőt munkaidőn kívül érdemes felkeresni, mivel a kihantolás során munkagépekkel is dolgoznak, ami felkavaró látvány. Nevezetességei San Michele in isola A templom, amelyet Mauro Coducci építészmester alkotott 1469–97 között, isztriai márványból épült, korai reneszánsz stílusban. Könnyen megközelíthető, előtte található a vaporetto megállóhelye. A temető A San Cristoforo a temető belsejében található kisebb templomépület. A sírkert több parcellából áll a különböző felekezetű elhunytak sírja számára. San Michele szigetén nyugszik a protestáns parcellában Ezra Pound (1885–1972) amerikai költő, illetve Frederick Rolfe (Corvo báró) író (elhunyt 1913) és Ermanno Wolf-Ferrari (1876–1948) olasz zeneszerző. Az ortodox parcellában kapott helyet Szergej Gyagilev (1872–1929) balettművész, Igor Stravinsky (1882–1971) orosz zeneszerző, Joszif Brodszkij (1940–1996) és Helenio Herrera (1916–1997). Híres emberek Fra Mauro (1433–1459) térképész, aki 40 évvel Amerika felfedezése előtt már világatlaszt állított össze. Silvio Pellico (1789-1854) író ezen a szigeten raboskodott, mielőtt az osztrákok átvitték a Spielbergbe. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a San Michele (isola) című olasz Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Alta Macadam: Velence (Kék útikönyvek, Corvina, 1994) ISBN 963-13-3888-6 Nyitott Szemmel útikönyvek - Velence (2006) Külső hivatkozások Információk a lagúnáról Google Maps térképe MILVa - Interaktív térkép a Velencei lagúnáról Comune di Venezia, Tematikus kartográfia Velence lagúnájáról Archív felvételek a Velencei lagúnáról