NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
San Lorenzo Maggiore (Nápoly)

A San Lorenzo Maggiore Nápoly történelmi központjának jelentős bazilikája és egyben múzeuma. A Via San Gregorio Armeno és a Via Tribunali kereszteződésénél található. Története A templom eredete a ferencesek nápolyi megjelenésével van összefüggésben. Még Assisi Szent Ferenc életében építették, egykori templomuk elvesztése után, amelynek helyére I. Anjou Károly az 1200-as években felépítette új erődítményét. Harangtornya a 15. században épült fel. A 16. századi földrengésekben megsérült, barokk stílusban építették újjá. A 19. és 20. századi felújítási munkálatok során azonban nagyrészt helyreállították eredeti, gótikus formáját. San Lorenzo tulajdonképpen egy templom és kolostor együttese. A múzeum három emelet magasságban van és a San Lorenzo környékének történetét, régészeti emlékeit mutatja be. A múzeum bemutatja az egykori városházát, amelyet a 13. században lebontottak, helyet csinálva jövendő templom számára. A San Lorenzo alatti ásatások római kori piactérre bukkantak. Az ásatások, amelyek a legnagyobb görög–római korai ásatások Nápoly óvárosában, 1992 óta tekinthetők meg. A templom fő látnivalói Giovanni da Nola főoltára és a Cosimo Fanzago tervezte Szent Antal-kápolna. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 További információk A Wikimédia Commons tartalmaz San Lorenzo Maggiore témájú kategóriát.
Castello di Scribla

Das Castello di Scribla, auch Torre di Scribla, Castello di Stridula oder Castello di Stregola, ist eine Burgruine normannischer Bauart aus dem 11. Jahrhundert bei Spezzano Albanese in der italienischen Region Kalabrien. Geschichte Die Burg ließen ab 1044 Guaimar IV. von Salerno und der normannische Condottiere Wilhelm de Hauteville während ihrer Expedition nach Kalabrien als Festung zur Verteidigung des Esarotals erbauen. Später wurde sie die Residenz von Robert Guiskard, der 1094 eine Kolonie sarazenischer Gefangener deportieren ließ, die in Sizilien gefangen genommen worden waren. Nach dem Tode von Robert Guiskard stiftete Roger Borsa die Burg zusammen mit den umgebenden Ländereien und den Leibeigenen dem Kloster Trinità di Cava. In den Quellen ist vermerkt, dass es um 1276 ein Dorf mit 210 Einwohnern gab; spätere Quellen geben an, dass dieses Dorf im Jahre 1531 aufgegeben war, ebenso wie die Burg, die dann zu einer Ruine verfiel. Archäologische Ausgrabungen in neuerer Zeit ergaben, dass die Burg auf den Ruinen einer früheren Befestigung aus der Zeit von Kaiser Otto I. (962–973) errichtet worden sein könnte. Einzelnachweise Quellen Anne-Marie Flambard, Ghislaine Noyé: Nuovi scavi nel castello di Scribla in Calabria. All'Insegna del Giglio, 1981. Weblinks Il castello di martedi 2 luglio. In: Castelliere. 2. Juli 2019, abgerufen am 15. Mai 2023 (italienisch).
Château de Scribla

Le château de Scribla (en italien : Castello di Scribla) est un château médiéval normand en ruine situé dans la commune de Spezzano Albanese (province de Cosenza), en Calabre. Historique Il a été construit à partir de 1044 par Guaimar IV de Salerne et le chef normand Guillaume de Hauteville lors de leur expédition en Calabre afin de construire une forteresse pour la défense de la vallée de l'Esaro. Il devint alors la résidence de Robert Guiscard qui, en 1064, déporta à Scribla une colonie de prisonniers sarrasins capturés en Sicile. Après la mort de Robert Guiscard, Roger Borsa en fit don, avec les terres et les habitants environnants, au monastère de Trinità di Cava. Il est rapporté dans les sources que, vers 1276, à proximité du château, se trouvait un village de 210 habitants qui, d'après des sources ultérieures, en 1531, fut abandonné, tout comme le château, aujourd'hui réduit en ruines. Après les fouilles archéologiques entreprises par l'École française de Rome, il semble que le château ait pu être construit sur une ancienne fortification remontant à l'époque d'Otton Ier de Saxe (962-973). Voir aussi (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Castello di Scribla » (voir la liste des auteurs). Bibliographie R.Carafa, A.Calderazzi (vol. I) – I. Principe (vol II) (a cura di), 'La Calabria fortificata, Vibo Valentia, 1999 Anne-Marie Flambard e Ghislaine Noyé, Nuovi scavi nel castello di Scribla in Calabria, All'Insegna del Giglio, 1981. Anne-Marie Flambard Héricher, Scribla : La fin d’un château d’origine normande en Calabre, Rome, École française de Rome, coll. « collection de l'École française de Rome » (no 421), 2010, 360 p. (ISBN 9782728308613, lire en ligne). Notes et références Portail de la Calabre Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’histoire militaire Portail des châteaux
Castello di Scribla

Il castello o torre di Scribla, noto anche come castello di Stridula o di Stregola, è un rudere di un castello risalente al XI secolo nelle vicinanze di Spezzano Albanese, in Calabria. Storia Venne costruito a partire dal 1044 da Guaimario IV di Salerno e dal condottiero normanno Guglielmo d'Altavilla durante una loro spedizione in Calabria al fine di realizzare una fortezza per la difesa della Valle dell'Esaro. Divenne poi la residenza di Roberto il Guiscardo che, nel 1064, deportò a Scribla una colonia di prigionieri saraceni catturati in Sicilia. Dopo la morte di Roberto, venne donato da Ruggero Borsa, insieme alle terre circostanti e agli abitanti, al monastero di Trinità di Cava. È riportato nelle fonti che, intorno al 1276, nelle vicinanze del castello era presente un villaggio con 210 abitanti che, da fonti successive, nel 1531, risultava abbandonato così come il castello che era ormai ridotto a rudere. Da scavi archeologici in età moderna, risulterebbe che il castello potrebbe essere sorto su una precedente fortificazione risalente ai tempi di Ottone I di Sassonia (962-973). Note Bibliografia Anne-Marie Flambard e Ghislaine Noyé, Nuovi scavi nel castello di Scribla in Calabria, All'Insegna del Giglio, 1981. Collegamenti esterni http://castelliere.blogspot.com/2019/07/il-castello-di-martedi-2-luglio.html
Stadio comunale Paschetto

Lo Stadio comunale Gianfranco Paschetto è lo stadio di baseball della città di Torino, nel quartiere Lingotto. Compreso nel Parco Di Vittorio e gestito dal Centro sportivo "Il Paschetto", è composto principalmente da un campo principale dotato di illuminazione e tribuna da mille posti, da un campo da softball dotato di illuminazione e tribuna da novantanove posti, da un campo per la categoria Under-12 e da una tensostruttura riscaldata. Storia La costruzione dell'impianto avvenne durante gli anni '70. Nel 1983 lo stadio fu una delle sedi che ospitarono alcune partite degli Europei 1983, disputatisi in Italia. Nel giugno 1996, la Juventus '48 Torino vinse qui in casa la Coppa CEB di quell'anno, trofeo disputato tra club non qualificati per la Coppa dei Campioni. Nella notte del 20 marzo 2003, parte della copertura dello stadio subì un cedimento strutturale. A seguito di ciò, un anno dopo venne rimossa la copertura in cemento armato, mentre due anni dopo venne ultimata una nuova copertura in legno. Lo stadio tornò ad ospitare un evento maggiore di rilevanza internazionale nel settembre del 2009, quando vennero disputate tre partite dei Mondiali 2009, tra cui la sfida tra Italia e Stati Uniti terminata 3-12 in favore dei nordamericani. In occasione della competizione, l'impianto fu rinnovato con una serie di interventi. In occasione degli Europei 2021, organizzati in Piemonte nelle sedi di Torino, Avigliana e Settimo, lo stadio torinese ha ospitato tredici incontri, tra cui la finalissima e la finale per il terzo posto. Utilizzo Il campo grande viene utilizzato per le gare interne dei Grizzlies Torino 48, mentre in quello piccolo si svolgono le gare interne del Jacks Softball Torino. Note Voci correlate Sport a Torino Parco Di Vittorio Lingotto (quartiere) Luoghi d'interesse a Torino Collegamenti esterni Stadio del baseball, su museotorino.it. A.S.D Grizzlies Torino 48 Baseball Club, su grizzliestorino.it.
Chiesa di Santa Margherita (Pantigliate)

La chiesa di Santa Margherita, detta anche santuario della Madonna della Provvidenza, è la parrocchiale di Pantigliate, in città metropolitana ed arcidiocesi di Milano; fa parte del decanato di San Donato-Peschiera Borromeo. Storia La prima citazione di una cappella a Pantigliate, forse fondata nell'XI secolo, è da ricercare nel Liber Notitiae Sanctorum Mediolani di Goffredo da Bussero, in cui si legge che era filiale della pieve di Segrate; tale situazione è confermata nella Notitia cleri del 1398 e nel Liber seminarii mediolanensis del 1564. Questa chiesa venne eretta a parrocchiale verso l'inizio del XVII secolo, essendo attestata con questo titolo nell'Index omnium locorum diocesis Mediolanensis habentium ecclesiam parochialem, stilato nel 1651 da Giovanni Battista Corno. Nel 1753 l'arcivescovo Giuseppe Pozzobonelli, compiendo la sua visita pastorale, trovò che la parrocchiale, che aveva come filiale l'oratorio di San Zenone presso la cascina La Rovere, era sede di una confraternita dedicata al Santissimo Sacramento e al Santissimo Rosario e che i fedeli ammontavano a 550, scesi poi a 536 nel 1779. Un secolo e mezzo dopo, l'arcivescovo Andrea Carlo Ferrari, compiendo la sua visita pastorale nel 1901, annotò che nella chiesa aveva sede la confraternita del Santissimo Sacramento e che i fedeli erano 886 La prima pietra della nuova parrocchiale venne posta nel 1924; l'edificio, disegnato da Andrea Fermini, fu aperto al culto il 20 ottobre 1929 e consacrato nel 1941 dall'arcivescovo Alfredo Ildefonso Schuster. L'esterno della chiesa venne restaurato tra il 2015 e il 2016. Descrizione Esterno La facciata a salienti della chiesa, che volge a ponente, si compone di un corpo centrale più avanzato, che presenta il portale d'ingresso lunettato e una bifora inscritta in un arco a tutto sesto, e di due ali laterali, caratterizzate dagli ingressi laterali e da due rosoni. Interno L'interno dell'edificio è suddiviso da pilastri a pianta quadrata in tre navate; al termine dell'aula si sviluppa il presbiterio, sopraelevato di alcuni gradini e chiuso dall'abside di forma semicircolare. Note Voci correlate Pantigliate Parrocchie dell'arcidiocesi di Milano Arcidiocesi di Milano Regione ecclesiastica Lombardia Pieve di Segrate Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di Santa Margherita Collegamenti esterni Sito ufficiale, su oratoriopantigliate.it. Chiesa di Santa Margherita, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Chiesa di Santa Margherita, su LombardiaBeniCulturali, Regione Lombardia. Parrocchia di SANTA MARGHERITA, su parrocchiemap.it. URL consultato il 9 settembre 2021.
Fontana di Lungotevere Aventino

Fontana di Lungotevere Aventino, även benämnd Fontana del Leone och Fontanile di Clemente XI, är en fontän vid Lungotevere Aventino i Rione Ripa i Rom. Fontänen beställdes av påve Clemens XI år 1717 och utfördes av Carlo Francesco Bizzaccheri. Beskrivning Den rektangulära fontänen med rundade hörn var ursprungligen i huvudsak ett vattentråg för djur. Till en början var fontänen belägen på Piazza della Bocca della Verità i närheten av Fontana dei Tritoni och basilikan Santa Maria in Cosmedin. I samband med anläggandet av lungoteveri flyttades fontänen år 1870 till sin nuvarande plats. På ena kortsidan finns en kartusch med ett lejonhuvud, ur vars gap vattnet porlar ner i karet. På kartuschens baksida sitter påve Clemens XI:s vapen. Bilder Källor Webbkällor ”Fontana a Lungotevere Aventino” (på italienska). Roma Segreta. Arkiverad från originalet den 9 september 2021. https://archive.md/CRcXM. Läst 9 september 2021. ”Abbeveratoio di Piazza Bocca della Verità” (på italienska). info.roma.it. Arkiverad från originalet den 9 september 2021. https://archive.ph/wip/Cd9MU. Läst 9 september 2021. ”Fontanile di Clemente XI” (på italienska). Turismo Roma. Dipartimento Turismo, Formazione Professionale e Lavoro. Arkiverad från originalet den 9 september 2021. https://archive.md/MELTQ. Läst 9 september 2021. Tryckta källor Pocino, Willy (1996) (på italienska). Le fontane di Roma. Roma: Newton & Compton. sid. 31. ISBN 88-8183-274-7 Pulvers, Marvin (2002) (på engelska). Roman Fountains: 2000 Fountains in Rome: A Complete Collection. Roma: L'Erma di Bretschneider. sid. 166. ISBN 88-8265-176-2 Webster, Maud (2005). Roms vatten: från antiken till idag. Lund: Historiska Media. ISBN 91-85057-77-0 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Fontana di Lungotevere Aventino.
Illes Pelàgiques

Les illes Pelàgiques són un grup de tres illes al sud d'Itàlia, entre la costa de Tunísia i Sicília, format per les illes de Lampedusa (la més gran), la de Lampione, i la de Linosa. Forman part de la regió de Sicília i de la província d'Agrigent. Tenen en total uns 27 km² i uns 7.500 habitants.
Pelagické ostrovy

Pelagické ostrovy (italsky Isole Pelagie) je souostroví ve Středozemním moři mezi Sicílií, Maltou a Tuniskem. Je součástí provincie Agrigento v Itálii. Název pochází z řeckého pelaghi, což znamená moře. Geografie Geograficky náleží souostroví k africkému kontinentu. Rozloha souostroví činí 26,8 km². Skládá se ze tří malých ostrovů: Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Pelagische Inseln na německé Wikipedii. Související články Pantelleria Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pelagické ostrovy na Wikimedia Commons
De Pelagiske Øer

Pelagiske øer (it:Isole Pelagie), er en italiensk øgruppe, beliggende i Middelhavet mellem Sicilien og Tunis, bestående af øerne Lampedusa, Linosa og Lampione. Øerne er en del af den italienske provins Agrigento. Navnet Pelagie stammer fra det græske ord "pelaghia", som betyder høj sø. Arkipelaget er den sydligste del af Italien, og er en del af det afrikanske kontinent.
Pelagische Inseln

Die Pelagischen Inseln (italienisch Isole Pelagie) sind eine Inselgruppe im Mittelmeer zwischen Tunesien, Malta und Sizilien. Sie sind vulkanischen Ursprungs. Administrativ bilden sie zusammen die Gemeinde Lampedusa e Linosa des Freien Gemeindekonsortiums Agrigent in der Autonomen Region Sizilien (Italien). Der Name der Inseln leitet sich ab von dem griechischen Wort πέλαγος pélagos für „Meer“. Geographie Geologisch gehört die zwischen dem Libyschen und Sizilischen Meer gelegene Inselgruppe zum afrikanischen Kontinent. Die Hauptinsel Lampedusa liegt auf der kürzesten Strecke nur 138 Kilometer östlich der tunesischen Küste, Durch ihre Lage zwischen dem 35. und dem 36. Breitengrad sind sie der südlichste Teil Italiens. Die Inselgruppe besteht aus folgenden drei Hauptinseln: Lampedusa Linosa Lampione Die Inseln bilden die Gemeinde Lampedusa e Linosa mit 6488 Einwohnern (Stand 31. Dezember 2024). Benannt ist die Gemeinde nach den beiden bewohnten Inseln, während das nur etwa vier Hektar große Lampione unbewohnt ist. Ebenfalls zur Inselgruppe zählen das Eiland Isola dei Conigli, das Lampedusa unmittelbar vorgelagert ist, sowie weitere Felsen. Das Klima ist vor allem in den Sommermonaten gekennzeichnet durch große Hitze und geringe Niederschläge. Flora und Fauna Manche der hier vorkommenden Arten sind sogenannte pelago-maltesische Endemiten, sie finden sich also nur auf den Pelagischen Inseln und auf Malta (z. B. Linaria pseudolaxiflora, Elatine gussonei und Daucus lopadusanus). Einige Strände der Pelagischen Inseln dienen den Karettschildkröten als Platz zur Eiablage. Um die Tierart zu schützen, wurden 2002 Teile der Pelagischen Inseln unter Naturschutz gestellt und das Naturreservat Riserva Marina Isole Pelagie eingerichtet. Wirtschaft und Verkehr Die Bewohner von Lampedusa und Linosa leben vom Fischfang, von der Landwirtschaft und zunehmend vom Tourismus. Lampedusa und Linosa sind täglich mit einer Fähre von der sizilianischen Hafenstadt Porto Empedocle aus zu erreichen. Nach Lampedusa verkehrt täglich ein Flugzeug von Palermo aus. Während der Sommersaison werden auch Flüge von anderen italienischen Großstädten angeboten. Einzelnachweise Weblinks Übersichtskarte der Pelagischen Inseln (Public Domain)
Pelagian Islands

The Pelagian Islands or Pelagie Islands are an archipelago of three small islands—Lampedusa, Lampione, and Linosa—located in the Mediterranean Sea between Malta and Tunisia, south of Sicily. To the northwest lie the island of Pantelleria and the Strait of Sicily. All three islands are part of the comune of Lampedusa e Linosa, in the Sicilian province of Agrigento. The Pelagian Islands are the southernmost part of Italy. Geologically, Lampedusa and Lampione are on the African continental shelf. Linosa is of volcanic origin. Despite pockets of agriculture, the islands are barren due to extensive deforestation and the disappearance of the native olive groves, juniper and carob plantations. Fifty years ago much of the landscape was farmland bounded by dry stone walls; but today the local economy is based on sponge fishing and canning, supplemented by tourism in Lampedusa. The name of the archipelago ultimately comes from the Greek word πέλαγος (pélagos) meaning 'open sea'. History The islands have been inhabited by Carthaginians and Romans throughout history as is evidenced by remains of Punic tombs and Roman buildings. In 1436 Lampedusa was given by Alfonso of Aragon to Don Giovanni de Caro, baron of Montechiaro. In 1553, the Turks raided Lampedusa, capturing 1000 slaves from their population. A colony was founded in 1843 by Ferdinand II of the Two Sicilies after French settlers arrived in 1760. The islands held significant importance in World War II because of its nautical and aerial infrastructure, which would help the Allies launch an invasion of Sicily. On 9 May 1943, Operation Corkscrew began with the bombing of Pantelleria. Pantelleria would be captured by the Allies on 11 June 1943 after the surrender of admiral Gino Pavesi. Meanwhile, bombing campaigns on the island of Lampedusa would begin on 5 June 1943. Lampedusa would further be subjected to a British landing on 7 June, which would be repelled. On 12 June, a final bombardment would annihilate the Italian defenses, leading to Captain Orazio Bernardini surrendering. On 13 June, the operation ended with the capture of Linosa and Lampione. Today, the islands serve as a stepping stone for immigrants to get from North Africa to Italy. Environment Birds The Pelagian Islands have been recognised as an Important Bird Area (IBA) by BirdLife International because they support breeding populations of Scopoli's shearwaters and European shags. Marine protected area Of particular ecological concern in the islands is the protection of the loggerhead sea turtle (Caretta caretta) which is endangered throughout the Mediterranean as a result of its nesting sites being taken over by tourism. In Italy the beaches of Pozzolana di Ponente on Linosa and Isola dei conigli on Lampedusa are two of the last remaining sites where the turtle regularly lays its eggs, the other (larger) sites being in southern Calabria (close to Reggio Calabria). The it:Area Marina Protetta Isole Pelagie nature reserve, covering all three islands, was instituted in 2002. Notes See also List of islands of Italy References
Islas Pelagias

Las islas Pelagias (del italiano: Isole Pelagie) es un pequeño archipiélago de Italia de islas volcánicas situado en aguas del canal de Sicilia, en el mar Mediterráneo, a medio camino entre la isla de Sicilia y la costa africana de Túnez, al oeste de Malta. Geológicamente está formado por tres islas mayores: Lampedusa, Lampione y Linosa y pertenecen a Italia.​ Administrativamente, el archipiélago pertenece a la provincia de Agrigento, de la región siciliana, y Lampedusa, Linosa y Lampione. La isla de Lampedusa es la parte más austral de Italia. El nombre Pelagie deriva de la voz griega «pelaghia», que significa «alta mar». Geografía Son tres pequeñas islas volcánicas, de baja altura siendo la altitud máxima el monte Vulcano (186 m), en la isla Linosa. Sus costas son especialmente altas y dentadas. Geológicamente, pertenecen al continente africano, ya que son una prolongación de su plataforma continental. La población del archipiélago es de unos 6 450 habitantes. La isla más grande es Lampedusa, con cerca de 20 km² de superficie, y es también la más poblada (6025 habitantes). Está situada a 124 km de África (punta de Chebba) y a 210 km de Sicilia (golfo de Gela). La segunda isla en superficie es Linosa, situada a unos 40 km al noreste de Lampedusa, que tiene 5,43 km² y cuenta con 433 habitantes (2001). La más pequeña es Lampione (1,2 km²), situada a unos 20 km al oeste de Lampedusa, y a 110 del continente africano, que permanece deshabitada. Sin considerar pequeños puntos de agricultura, las islas se encuentran deforestadas debido a la tala indiscriminada y la desaparición de los cultivos ancestrales de olivo, enebros y algarrobos. Hace cincuenta años, la mayor parte del terreno se dedicaba al cultivo, y estaba cercada por muros de piedra. Actualmente, la economía local depende de la pesca (esponjas de mar e industria conservera), y el turismo en Lampedusa. Reserva natural de las islas Pelagias Creada en 2002, está considerada como espacio de interés natural por la Unión Europea. Alberga una población autóctona de tortuga boba (Caretta caretta), que está en peligro de extinción a causa de la pesca indiscriminada y el turismo. Es el único sitio donde ponen huevos regularmente en el Mediterráneo. Referencias
Îles Pélages

Les îles Pélages constituent un archipel de cinq îles et îlots, situé en mer Méditerranée, entre Malte et la Tunisie. Elles font politiquement partie de l’Italie, dont elles représentent le point le plus méridional. La plus grande île de l'archipel est Lampedusa, avec une superficie de 20 km2. Elle est aussi la plus peuplée, avec 5 000 habitants. La seconde île est Linosa (430 habitants), suivie par Lampione, qui est inhabitée, ainsi que par 2 îlots : le Conigli (it) et le Sacramento (it). La superficie totale de l'archipel est de 25,5 km2. Elle est pour partie considérée comme partie de la plaque continentale africaine (sauf Linosa, considérée européenne), ce qui fait de l'Italie un état transcontinental. La végétation y est en tout point dénudée et les côtes y sont particulièrement hautes et dentelées. Le point culminant de l'archipel, le Monte Vulcano, se situe à Linosa (île d'origine volcanique) et atteint 195 mètres d'altitude. Actuellement, l'archipel représente le seul site italien de reproduction des tortues marines Caouanne. Administrativement, l'archipel constitue la commune de Lampedusa e Linosa. Notes et références Articles connexes Lampedusa Lampione Linosa Liste des îles d'Italie Liens externes Portail de la Sicile Portail des îles Portail de la mer Méditerranée
Pelagie-szigetek

A Pelagie-szigetek (szicíliai dialektusban ìsuli Pilaggî) egy három szigetből álló szigetcsoport a Földközi-tengerben, a tunéziai és szicíliai partok között. Közigazgatásilag Olaszországhoz tartoznak, amelynek legdélebbi pontját jelentik, de földrajzilag két szigete, Lampione és Lampedusa az afrikai kontinenshez tartozik. Indonéziával együtt a transzkontinentális szigetcsoport igen ritka példáját jelentik. Az ókorban nevük Pelagies (az ógörög πελαγος [pelagosz], azaz „nyílt tenger” szavakból). A legnagyobb és legnépesebb szigete Lampedusa, amelynek területe körülbelül 20 km². Lampione szigete lakatlan. A szigetcsoport lakosainak száma 6184 fő. A szigetek jelenleg Calabria mellett Olaszország egyetlen olyan helye, ahol rendszeresen szaporodik az álcserepesteknős. Közlekedés A szigetek megközelíthetők repülővel Milánóból, Bergamóból, Bolognából, Rómából, Nápolyból, Palermóból és Cataniából, valamint hajóval Porto Empedocleből. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben az Isole Pelagie című olasz Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Külső hivatkozások Pelagie-szigetek Archiválva 2011. szeptember 2-i dátummal a Wayback Machine-ben (olaszul)