NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Sant'Alessandro in Zebedia

Sant'Alessandro in Zebedia is a parish church in Milan, Italy. It is a distinctive example of the early Lombard Baroque. History The original church was built in the 5th century, on the ruins of the Pretorium which tradition holds was the prison that held the martyred Sant'Alessandro. The name in Zebedia derives from the name of the prison in which the martyr was imprisoned. Its construction for the Barnabite order began in 1601 to a design by Lorenzo Binago. Francesco Maria Richini also contributed to the project. The first church of Sant Alessandro was demolished, along with the nearby San Pancrazio. The first stone of the church was laid on 30 March 1602 by Cardinal Federico Borromeo. It comprises a principal building on the Greek cross plan with a central dome, and a separate presbytery which also has a dome. By early 1627, the center dome had developed deep cracks and was demolished. Architect Fabio Mangone was brought in as a consultant. Richini redesigned the dome, and carried out Mangone's recommendations. The façade, with decorations in bas-relief, has two campaniles. The interior includes works by important artists including Camillo Procaccini (an Assumption, a Nativity and a Crucifixion) and Daniele Crespi (a Flagellation). There is also an altarpiece in the first chapel on the right by Ossana. See also 17th-century Western domes Notes
Iglesia de San Alessandro in Zebedia

La iglesia de Sant'Alessandro in Zebedia es una iglesia católica en Milán, Italia. Historia Una primitiva iglesia de Sant'Alessandro in Zebedia había sido construida en el siglo IX por la orden Barnabita, utilizando las ruinas romanas del edificio del Pretorium, donde se cree que había estado encarcelado el mártir san Alessandro. Su reconstrucción por la orden de los barnabitas empezó en 1601, todavía en época tardorrenacentista por el arquitecto Lorenzo Binago y Francesco Maria Richini. Fue uno de los primeros edificios en Milán en estilo barroco. La construcción fue muy rápida, tanto que la cúpula ya estaba terminada en 1626. Fue terminada por Richino en 1658, mientras continuaban los trabajos de decoración interior. La concepción de los campanarios gemelos en ambos lados de la fachada, en un dibujo original de 1601, fue fuente de inspiración por la construcción de la nueva fachada de la catedral de la Asunción de Jaén, construida 60 años más tarde, y después, de varias catedrales en América Latina. En aquel momento, de hecho, Milán estaba bajo dominación española, y representaba uno de los principales centros artísticos del Imperio español. La edificación está formada por un edificio principal, con planta de cruz griega, coronado por una cúpula central. El interior esta lleno de frescos, mármoles y decoraciones barrocas, representando una de las iglesias más suntuosas de todo el barroco milanés. Destacan pinturas de Camillo Procaccini y de Daniele Crespi. Véase también Barroco en Milán Referencias Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Alessandro in Zebedia.
Église Sant'Alessandro in Zebedia

L'église Saint Alexandre de Milan est une ancienne église, située sur la Piazza Sant'Alessandro, à Milan, en Lombardie, qui n'est plus affectée au culte aujourd'hui, et a été transformée en lieu culturel, accueillant des expositions. Elle est connue pour avoir possédé, au XIXe siècle, 144 000 reliques. On peut y voir le Martirio di San Pancrazio (Le martyre de Saint Pancrace) de G. B. Ossona. Elle abrite également, dans l'annexe de l'oratoire, la Madonna fra San Michele e San Pietro, une œuvre du XVIe siècle, attribuée à Gerino da Pistoia. Historique Description Notes et références Annexes Articles connexes Milan Francesco Maria Richino Lorenzo Binago Liens externes Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Ressource relative à l'architecture : LombardiaBeniCulturali Portail de l’architecture chrétienne Portail de Milan
San Alessandro in Zebedia

A Sant'Alessandro in Zebedia templom Milánóban, a via Torino utcában. Története A 17. században épült, barokk stílusban. Építését 1601-ben kezdte el Lorenzo Binago, de dolgozott rajta Francesco Maria Ricchini is. Alaprajza görögkereszt alakú, középen elhelyezkedő kupoláját hatalmas oszlopok tartják. A barokkos jegyek mind a falat borító freskókon (Procaccini, Crespi), mind a szószéken, a gyönyörű oltárokon, s még a gazdagon díszített gyertyatartókon is felismerhetők. Igen értékes az 1741-ből származó főoltár, mely Riccardi műve. Belsőjét Camillo Procaccini és Daniele Crespi freskói díszítik. Források Blanchard Paul: Northern Italy (Blue Guide sorozat), W. Norton Company, London, 2005, ISBN 978-0393327304 Fajth Tibor: Itália Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Budapest, 1980 ISBN 963-243-235-5 Lindner László: Milánó és az északolasz tóvidék, Panoráma útikönyvek, Franklin Nyomda, Budapest, 1984, ISBN 963-243-281-9
Igreja de Sant'Alessandro

Sant'Alessandro in Zebedia é uma igreja paroquial em Milão, Itália. É um exemplo distinto do antigo barroco lombardo. A igreja original foi construída no século V, sobre as ruínas do Pretório que, segundo a tradição, foi a prisão que albergou o mártir Sant'Alessandro. O nome em Zebedia deriva do nome da prisão em que o mártir estava preso. A sua construção para a ordem Barnabita iniciou-se em 1601 com projeto de Lorenzo Binago. Ver também História das cúpulas do período moderno (em inglês) Referências
San Giuseppe al Caleotto

The Church of San Giuseppe al Caleotto stands in Lecco, in the Caleotto district, at Via Baracca 4. The structure is made of reinforced concrete, with a façade of stone and plaster, slate-shingle roofing, and metal window frames. Its shape recalls that of a tent, with several sections separated by glazed panels that allow light to enter the church. It was designed in 1949–50 and built between 1950 and 1951. The project was by the architect Carlo Wilhelm and was inspired by ancient Romanesque churches. The church was frescoed by the painter Orlando Sora, who depicted virtues and vices, reward and punishment, in the triumphal arch and in two side chapels. The altar is built on four red marble pillars bearing the names of the Twelve Tribes of Israel in Hebrew and Italian. The church was consecrated by Cardinal Angelo Scola on 18 March 2012, many years after its construction. Bibliography Rostagno C., TAL&A, Carlo Wilhelm. Architettura come essenza di vita, Como 2013, n. 42 Lombardia Beni Culturali, Architettura in Lombardia dal 1945 ad oggi, Chiesa di S. Giuseppe al Caleotto
Chiesa di San Giuseppe al Caleotto

La chiesa di San Giuseppe al Caleotto sorge a Lecco nel quartiere del Caleotto in via Baracca 4. La struttura è in cemento armato, la facciata in pietra e intonaco, le coperture in scandolo di ardesia, i serramenti in metallo. La forma riprende quella di una tenda, con diverse sezioni con vetrate tra una sezione e l’altra che danno luce alla chiesa. E'considerato un capolavoro di tecnica costruttiva in quanto in cemento armato con archi parabolici e volta a cassettoni a losanghe intrecciate. È stata progettata negli anni 1949-50 e costruita tra il 1950 e il 1951. Il progetto è dell’architetto Carlo Wilhelm ed è ispirato alle antiche chiese romaniche. È affrescata dal pittore Orlando Sora che ha rappresentato nell’arco trionfale e in due cappelle laterali virtù e vizi, il premio e il castigo. L’altare è costruito su quattro pilastri in marmo rosso con i nomi delle dodici tribù di Israele in ebraico e italiano. La chiesa è stata consacrata dal cardinale Angelo Scola il 18 marzo 2012, molti anni dopo la sua costruzione. Note Bibliografia Rostagno C., TAL&A, Carlo Wilhelm. Architettura come essenza di vita, Como 2013, n. 42 Lombardia Beni Culturali, Architettura in Lombardia dal 1945 ad oggi, Chiesa di S. Giuseppe al Caleotto, su lombardiabeniculturali.it. Provincia di Lecco: ritratti svelati, su provincia.lecco.it.
St. Lorenz in Rentsch

Die St.-Lorenz-Kirche in Rentsch (auch St. Laurentius in Rentsch) ist eine Südtiroler Pfarrkirche in Rentsch, einem Stadtteil von Bozen in der ehemaligen Landgemeinde Zwölfmalgreien. Die Kirche befindet sich an der alten Brennerstraße kurz vor der Abzweigung auf den Rittner Berg. Der ursprünglich romanische Bestand wird 1180 in der Bozner Chronik anlässlich einer Kirchweihe genannt, doch ist eine Kirche bereits in einer Traditionsnotiz des Hochstifts Brixen aus den Jahren 1085–1097 als basilica sancti Laurentii erwähnt. Von der alten Kirche sind noch der im Jahr 1712 erhöhte Turm mit Biforienfenstern und die Ostapsis mit zwei vermauerten Schlitzfenstern erhalten. Von ihr stammt auch das steinerne Weihwasserbecken mit Wappen und Inschrift Jacobus Weidinger cappelanus MDXIIII (1514). Das heutige, westlich von St. Lorenz positionierte Widum ist die alte St.-Pauls-Kirche, die zusammen mit St. Lorenz 1180 geweiht wurde. St. Paul wurde 1709 mit neuem Turm umgebaut, um 1786 unter Kaiser Joseph II. profaniert und zum Pfarrhaus umfunktioniert. Von den alten Bauformen ist noch die eingebaute alte Rundapsis (mit erneuerten Fenstern) erkennbar. Die Doppelkirche ist noch 1450 als kirchenn sand Pauls vnd sand Laurennczen zu Rónntsch urkundlich bezeugt. Die heutige Kirche wurde 1823 als einfacher klassizistischer, genordeter Bau mit eingezogenem, gerade abschließenden Chor seitlich an den Turm angebaut. Im Inneren sind ein Tonnengewölbe mit Stichkappen über Pilastern und gekröpftem Gebälk sowie eine Empore. Der Hochaltar, eine freistehende Mensa mit Tabernakel ist eine Arbeit von Joseph Renzler (um 1823). An seiner Rückseite befindet sich ein Altarbild mit dem Hl. Laurentius. Aus den Jahren 1532 bis 1811 sind fast 100 Rechnungsbücher der St.-Paul- und St.-Lorenz-Kirche im Stadtarchiv Bozen überliefert (Hss. 759–857), die von den jeweiligen Kirchpröpsten geführt wurden. Unter diesen ragten Vertreter der örtlichen Familie Falser hervor, deren Familiengrabstätte sich an der Kirchenmauer befindet. Die Kirche wurde 1977 unter Denkmalschutz gestellt. Auf dem Platz vor der Kirche befindet sich ein alter Tiefbrunnen aus dem 17. Jahrhundert, der Zigglbrunnen, vor dem seit einigen Jahrzehnten das Kirchweihfest von Rentsch stattfindet. Literatur Josef Weingartner: Die Kunstdenkmäler Bolzanos (= Die Kunstdenkmäler Südtirols. Band 3, Teil 2). Wien-Augsburg: Ed. Hölzel 1926, S. 189 f. (online) Josef Weingartner: Die Kunstdenkmäler Südtirols. Band 2: Bozen und Umgebung, Unterland, Burggrafenamt, Vinschgau. 7. Auflage, bearb. von Magdalena Hörmann-Weingartner. Bozen-Innsbruck-Wien: Athesia-Tyrolia 1991. ISBN 88-7014-642-1, S. 106–109. Einzelnachweise Weblinks Eintrag im Monumentbrowser auf der Website des Südtiroler Landesdenkmalamts
San Fedele, Milan

San Fedele is a Jesuit church in Milan, northern Italy. It is dedicated to St. Fidelis of Como, patron of the Catholic diocese of Como. Presently it remains a parish church, owned by the Jesuit order, though focusing on religious works. History Located in Saint Fedele Square in the centre of the city, near the Palazzo Marino, the Teatro alla Scala and the Galleria Vittorio Emanuele II, the church was commissioned by Charles Borromeo from Pellegrino Tibaldi (1559). Outside of the church, in Piazza San Fedele, is a bronze statue (1883) in memory of the writer Alessandro Manzoni, who lived nearby, and who died from a head injury he received after a fall while exiting mass at San Fedele on 6 January 1873. The interior is on a single nave, with tall columns in granite. The presbytery was extended in the 17th century by Francesco Maria Richino, who also designed the sacristy. The façade was completed by Pietro Pestagalli from Tibaldi's designs in 1835. It features a group of Gaetano Matteo Monti's statues representing the Assumption. The interior is decorated with artworks that include a Pietà by Simone Peterzano, a St. Ignatius by Giovanni Battista Crespi (il Cerano) a Transfiguration by Bernardino Campi, and a Sacred Heart by Lucio Fontana. A Madonna of the Snake by Ambrogio Figino, once found in the church, is now in the church of Sant'Antonio Abate of the city. Museo San Fedele The museum and gallery was inaugurated in December 2014. It displays works that are part of the collection of the Jesuit order. The Jesuit priest, Arcangelo Favaro, founder of the Galleria San Fedele, was prompted by the speech given by Pope Paul VI in 1964 urging a dialogue between art and faith. Among the works in the gallery are modern contributions by Carlo Carrà, Mario Sironi, and Lucio Fontana. Fontana's commissioned altarpiece Il Sacro Cuore (1956) is now in the church. Other works by David Simpson, Mimmo Paladino, Jannis Kounellis, Sean Shanahan, Claudio Parmiggiani, and Nicola De Maria are in the gallery or church. See also 16th-century Western domes List of Jesuit sites References Della Torre, S.; R. Schofield (1994). Pellegrino Tibaldi architetto e il S. Fedele di Milano: invenzione e costruzione di una chiesa esemplare. Milan and Como.: CS1 maint: location missing publisher (link) External links Official website (in Italian)
San Fedele

A San Fedele egy római katolikus templom Milánóban a Palazzo Marino mögötti kis téren. Előtte Alessandro Manzoni szobra áll, mely Francesco Barzaghi alkotása (1883). Története Egy 10. századi templom helyén épült fel 1569-1579 között Borromeo Szent Károly, a város püspöke parancsára, a városban megtelepedett jezsuiták számára. Az építész Pellegrino Tibaldi volt. Amikor a La Scala operaház helyén álló templomot lebontották ez az újabb istenháza a Santa Maria alla Scala presso San Fedele nevet kapta. Rövidesen hercegi kápolna lett és elsősorban a városi nemesség látogatta. A templom a 16. századi milánói stílus, a klasszicizáló korai barokk képviselője. Homlokzatának két sor korinthoszi és kompozit oszlopa ennek bizonyítéka. A timpanont Monti domborműve díszíti és Mária mennybevitelét ábrázolja. Figyelemre méltó a templomban Pestagelli 1824-ból származó oltára valamint több 16. századi festmény valamint a faragott gyóntató- és kórusszékek. Források Blanchard Paul: Northern Italy (Blue Guide sorozat), W. Norton Company, London, 2005, ISBN 978-0393327304 Fajth Tibor: Itália Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Budapest, 1980 ISBN 963-243-235-5 Lindner László: Milánó és az északolasz tóvidék, Panoráma útikönyvek, Franklin Nyomda, Budapest, 1984, ISBN 963-243-281-9
Сан-Феделе

Церковь Сан-Феделе (итал. Chiesa di San Fedele) — иезуитская церковь в центре Милана на одноимённой площади. Строительство началось в 1569 году, а закончилось только в XIX веке. В церкви хранятся многие ценности, в том числе деревянные инкрустированные хоры из церкви Санта Мария ла Скала, разобранной в 1770-е годы для строительства одноимённого театра. Примечания
Teatro Olimpico

Teatro Olimpico je historické divadlo v italském městě Vicenza, nejstarší zachované zastřešené divadlo vůbec. Postavil je v letech 1580-1585 renesanční architekt Andrea Palladio a dokončil Vicenzo Scamozzi. Od roku 1994 je divadlo součástí Světového dědictví UNESCO. Historie Už v roce 1555 založil Palladio ve Vicenze Olympijskou akademii, pečlivě studoval zachovaná římská divadla a ilustroval italský překlad Vitruviových knih o architektuře. Navrhoval také divadelní scény pro různá představení ve městě, například v sále radnice, dnešní Basilica Palladiana. Roku 1579 dostala Olympijská akademie povolení, aby opuštěnou pevnost na SV okraji města přestavěla na stálé divadlo. Do dosti neforemné, široké a mělké středověké budovy ve dvoře pevnosti navrhl Palladio podle římských vzorů zkrácené, poloeliptické hlediště s 13 řadami mramorových lavic, dvojitým sloupořadím po obvodu a dekorativní scenae frons (řeckou skené), ozdobnou vysokou stěnu s průchody, před níž se herci pohybovali. Krátce po zahájení stavby Palladio roku 1580 zemřel a vedení stavby převzal jiný známý architekt, Vicenzo Scamozzi. Ten se pečlivě držel Palladiových plánů hlediště i jeviště, protože se však ukázala možnost stavbu rozšířit směrem za stěnu scény, obohatil návrh o iluzivní dekoraci. Za každým z pěti průchodů stěnou (tři v průčelí a po jednom po obou stranách) vybudoval iluzivní ulici ze dřeva a sádry a vymyslel takové osvětlení, že ulice vypadaly jako skutečné. Ač jsou jen několik metrů dlouhé, působí dojmem dlouhých ulic a jsou rozmístěny tak, že každý divák vidí aspoň do jedné z nich. Provoz v divadle byl zahájen 3. března 1585 uvedením Sofoklovy tragédie "Oidipus král", brzy byl ale ukončen. Díky tomu se původní dekorace podivuhodně zachovaly a po obnově v roce 1997 opět slouží divadelním představením při jarních a podzimních festivalech. Jinak je divadlo přístupné návštěvníkům. Význam Teatro Olimpico není nejstarší evropská divadelní budova, předchozí divadelní stavby (Ferrara 1531, Řím 1545, Mantova 1549 nebo Benátky 1565) se však nezachovaly. Architekti i divadelníci té doby je sice velmi obdivovali, ale jen jediné divadlo, totiž Scamozziho stavba v Sabionettě jím byla skutečně ovlivněna. Hlavní důvod byl patrně v tom, že evropské divadlo přestalo tak lpět na antických vzorech a dalo přednost scéně s kulisami a proscéniem s oponou. Galerie Odkazy Literatura K. Baedeker, Northern Italy. Leipzig 1910. Sir B. Fletcher, A History of Architecture. London 1948. Související články Andrea Palladio Vicenza Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Teatro Olimpico na Wikimedia Commons (anglicky) Vicenza a Palladio – Světové dědictví Stránky Teatro Olimpico Teatro Olimpico (video)
Teatro Olimpico

A Teatro Olimpico Vicenza színháza, amelyet Andrea Palladio tervezett. Úgy tartják, ez az első példája a modern kori fedett színháznak, amely emellett teljesen megfelel az antik színház építési szabályainak. A színházat a vicenzai Accademia Olimpica rendelte meg 1580-ban a város keleti részére. Az építés még abban az évben elkezdődött, és az épületet 1585. március 3-án avatták fel, miután a Vincenzo Scamozzi által tervezett híres díszletek elkészültek. Ezek a reneszánsz kori szerkezetek az egyetlenek a világon, amelyek épségben fennmaradtak napjainkig, és a Teatro Olimpico a legidősebb ma is fennálló reneszánsz színház. A Teatro Olimpico Palladio utolsó műve, és legnevezetesebb mesterműveinek egyike. A vicenzai építész 1579-ben tért vissza szülővárosába, s magával hozta azoknak a hosszú tanulmányoknak az eredményeit a klasszikus színházakról, amelyek Vitruvius De architectura című művén és a római romok személyes vizsgálatán alapultak. Palladio, az Accademia Olimpica egyik alapítója, (1555-ben alapították) már tervezett átmeneti színjátszóhelyeket a város különféle pontjain, amíg 1579-ben az akadémia megszerezte a koncessziót egy telekre, ahol egy állandó színházat építhettek. Itt egy öreg középkori erőd állt, amelyet addig börtönként és lőporraktárként hasznosítottak. Palladio, mint ahogy minden munkájában erre törekedett, a színház tervezésénél is perspektivikusan rafinált szerkezetet hozott létre. Tervrajza a franciaországi Orange ókori római színházának rekonstrukcióján alapul. Az 1000 nézőt befogadó nézőtér ovális és lépcsőzetesen emelkedik. A színpad előterét egy diadalív alkotja, amelyet az Accademia Olimpica előkelő tagjainak szobrai díszítenek. A színpadon három kapun keresztül a képzeletbeli tér perspektivikusan kialakított házai láthatóak. Palladio kevéssel a munkák kezdete után meghalt. Mindazonáltal továbbra is tudtak alapozni a vázlataira és rajzaira, és 1584-ben az erkély, a loggia és az előtér kész volt. Palladio nem hagyott hátra látványterveket a díszletek elkészítéséhez, ezért ezzel egy másik vicenzai építészt, Vincenzo Scamozzit bízták meg. Szintén Scamozzi volt a felelős az Odèo és az Antiodèo termekért, az eredeti bejárati portálokért. A színházat Szophoklész Oidipusz király című drámájának előadásával nyitották meg 1585. március 3-án. Mindazonáltal a színházat gyakorlatilag néhány előadás után elhagyták. A fából és stukkóból ideiglenes használatra készült díszleteket soha nem távolították el: a bombázások és egyéb viszontagságok ellenére csodálatosan megmaradtak napjainkig. Más Palladio által tervezett épületekkel együtt a Teatro Olimpico is felkerült az UNESCO világörökség listájára. További információk A Teatro Olimpico honlapja
Teatro Olimpico

Het Teatro Olimpico in Vicenza (Noord-Italië) wordt beschouwd als het oudste nog bestaande overdekte theater uit de Renaissance. Het werd tussen 1580 en 1585 gebouwd naar een ontwerp van Andrea Palladio in opdracht van de Accademia Olimpica van Vicenza. Na de dood van Palladio in 1580, werd het, naar het oorspronkelijke ontwerp, afgemaakt door een leerling van Palladio, Vincenzo Scamozzi. Het staat, evenals verscheidene andere gebouwen van Palladio, op de UNESCO Werelderfgoedlijst. Geschiedenis Het Teatro Olimpico werd in opdracht van de Accademia Olimpica van Vicenza (opgericht in 1555) gebouwd op het terrein van een oud fort, dat in die tijd in gebruik was als gevangenis en munitieopslagplaats. In 1584 was het theater klaar, op de coulissen na. Daarvoor had Palladio geen ontwerp gemaakt, zodat Scamozzi deze ontwierp. De vijf in perspectief uitgevoerde straatbeelden zijn naar men zegt straten uit Vicenza. Het theater werd in gebruik genomen op 3 maart 1585, met de uitvoering van Oedipus Rex (Koning Oedipus) van Sophocles. De daarvoor bestemde coulissen van hout en stucwerk werden nooit meer verwijderd en zijn nog steeds in volle pracht aanwezig. In de zomer worden voor een klein publiek diverse uitvoeringen en concerten gegeven. Het Teatro Olimpico figureert ook in de verfilming van Mozarts opera Don Giovanni door Joseph Losey. Galerij
Teatro Olímpico

O Teatro Olímpico é um teatro projetado pelo arquiteto renascentista Andrea Palladio em 1580 e situado em Vicenza. É o primeiro e mais antigo teatro estável coberto da época moderna. A realização do teatro, dentro de um complexo medieval preexistente, foi encomendada a Palladio pela Accademia Olimpica para a encenação de comédias clássicas. A sua construção começou em 1580, o mesmo ano da morte de Palladio, e foi inaugurado a 3 de março de 1585, após a realização das célebres cenas fixas de Vincenzo Scamozzi. Tais estruturas de madeira são as únicas da época renascentista que chegaram até nós, aliás, em excelente estado de conservação. O teatro ainda é sede de representações e concertos e foi incluído em 1994 na lista de Patrimónios da Humanidade pela UNESCO, juntamente com as outras arquiteturas palladianas de Vicenza. Faz parte do sistema cívico museológico. Em 2004, após uma proposta de lei aprovada na Câmara, foi atribuído ao teatro o reconhecimento de monumento nacional. Referências
Teatro Olimpico

Teatro Olimpico är en teater i Vicenza, ritad av arkitekten Andrea Palladio. Den fullbordades av hans elev Vincenzo Scamozzi 1585. Den anses vara den första teatern med tak. Teatro Olimpico upptogs, tillsammans med Palladios andra byggnadsverk i Vicenza, på Unescos världsarvslista 1994. Teatern ingår i den italienska rutten av Europavägen historiska teatrar. Teatro Olimpico var Palladios sista verk. Han kom till Vicenza från Venedig 1579 och fick i uppdrag av Accademia Olimpica att rita en ny teater nära Palazzo Chiericati. Arbetena började 1580 och fortsatte till 1584, när cavea och proscenium fullbordades. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Teatro Olimpico.﻿