NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Палма ди Монтекијаро

Палма ди Монтекијаро (итал. Palma di Montechiaro) је насеље у Италији у округу Агриђенто, региону Сицилија. Према процени из 2011. у насељу је живело 22654 становника. Насеље се налази на надморској висини од 176 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 23.643 становника. Партнерски градови Хаген Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Пальма-ді-Монтек'яро

Пальма-ді-Монтек'яро (італ. Palma di Montechiaro, сиц. Parma di Muntichiaru) — муніципалітет в Італії, у регіоні Сицилія, провінція Агрідженто. Пальма-ді-Монтек'яро розташована на відстані близько 540 км на південь від Рима, 110 км на південь від Палермо, 22 км на південний схід від Агрідженто. Населення — 23 571 особа (2014). Щорічний фестиваль відбувається 8 вересня. Покровитель — Maria SS. del Rosario. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживали 492 іноземці з 31 країни, серед них 299 громадян країн Євросоюзу. Сусідні муніципалітети Агрідженто Камастра Ліката Наро Див. також Список муніципалітетів провінції Агрідженто Примітки
Palazzo Corigliano (Nápoly)

A Palazzo Corigliano (régi nevén Palazzo Sangro) egy palota Nápoly történelmi óvárosában. A 18. század során került a Corigliano hercegek tulajdonába. A későbbiekben számos átalakításon ment keresztül: az utolsó a 19. században történt Gaetano Genovese megbízásából. Ennek ellenére sok elemet megtartottak az eredeti épületből. Ma a Keleti Tudományok Intézetének a otthont. Források http://www.inaples.it/
Лукринско езеро

Лукринско езеро (на италиански: Lago di Lucrino) се намира в Кампания, Южна Италия – на около 3 км. от езерото Аверно. Езерото е разделено от морето от тясна ивица земя, по която минават крайбрежен път и железопътна линия. Пътят се намира върху насип издигането, на който се приписва на Херкулес. Марк Випсаний Агрипа свързва Лукринското езеро и езерото Аверно с канал изграждайки вътрешно пристанище наречено „Порт Юлий“, споменато от Вергилий в произведението „Георгики“. В днешно време размерът на езерото (познато също като „maricello“ – „малко море“) е силно намалял с нарастването на вулканичния конус на вулкана Monte Nuovo през 1538 г. Размерите на предишната дига отделяща го от морето широка около половин километър, може да бъде лесно проследена от водолази. В най-дълбоката си точка езерото достига до 5 метра. В древноримската епоха езерото било използвано за туризъм. Бреговете му са били застроени с вили най-известната от които вила „Cumanum“, която била собственост на Цицерон и се намирала на източния му бряг. Останките от тази вила са погълнати от водата през 1538 г. Според Тацит през 59 г. Агрипина Млада успява да доплува до собствената си вила на езерния бряг, след неуспешния опит за убийството ѝ организирано от Нерон (Нерон поръчал корабът ѝ да бъде потопен). Днес езерото се намира в административен район Поцуоли. Бележки
Llac Lucrí

El Llac Lucrí (en llatí Lucrinus Lacus), actualment conegut en italià com a Lago Lucrino, era un llac d'aigua salada proper a Baiae a la costa de Campània. Estava situat al punt més interior de la profunda badia que hi havia entre Baiae i Puteoli separat de la mar exterior per un banc de sorra probablement d'origen natural, però que la tradició romana l'atribuïa a Hèrcules, i es diu que el camí que passa per allí era la Via Hercúlia. Estava separat del llac Avern, un llac profund d'aigua dolça, situat al cràter d'un volcà extingit, per una franja de terra. El Llac Lucrí era molt poc profund, i produïa ostres i altres mol·luscs que eren molt celebrats pels poetes. L'ostreïcultura, que se suposa que va iniciar Gai Sergi Aurata, era econòmicament molt potent, i els explotadors del llac, van convèncer Juli Cèsar perquè enfortís i reparés la franja de sorra que Hèrcules havia format per tancar el llac. Marc Vipsani Agripa hi va fer grans modificacions quan construïa l'anomenat Portus Iulius, per servir, inicialment, com a base naval militar durant la Guerra civil que posà fi a la República Romana (62 aC-27 aC), per poder fer front a l'amenaça plantejada per Sext Pompeu Pius des de Sicília i l'Àfrica Proconsular. No se sap exactament la naturalesa d'aquestes obres, però se suposa que l'objectiu d'Agripa era aconseguir un refugi segur i prou profund on pogués fondejar la seva flota i un lloc per exercitar les tripulacions i els remers. Sembla que va obrir una entrada al llac Avern construint un canal des del llac Lucrí, i al mateix temps va obrir un altre canal del Lucrí cap a la badia, prou profund per al pas de grans naus. Juntament amb aquesta obra, va reforçar la barrera natural de l'estany Lucrí mitjançant un dic o una presa artificial, per evitar que les onades trenquessin la llenca de sorra, com passava quan hi havien forts temporals. Dels relats d'aquests autors es veu que les obres van tenir èxit durant un temps, haurien despertat una gran admiració, però aviat la nova construcció va ser abandonada, probablement pel retrocès de les obres que anava fent la naturalesa, i que no es podien revertir. L'estacionament de la flota romana es va establir a Misenum, i no es va parlar més del Portus Iulius. En temps d'Estrabó ja havia caigut en complet desús, perquè diu clarament, que el llac Avern era profund i ben adaptat per a un port, però no es podia utilitzar com a tal a causa del llac Lucrí, que era poc profund. Més endavant diu que el llac Lucrí era inútil com a port ja que era poc profund, i accessible només a les petites embarcacions, però que produïa abundància d'ostres. Molt més tard, Cassiodor parla del llac Lucrí d'una manera que implica que encara hi havia una comunicació oberta amb el llac Avern i amb el mar. Referències
Lucrinus Lacus

Lucrinus Lacus or Lucrine Lake (Italian: Lago di Lucrino; Neapolitan: Laco 'e Lucrine) is a lake in Campania, southern Italy. It is less than one kilometre to the south of Lake Avernus and is separated from the Gulf of Pozzuoli by a narrow strip of land. Also known as the maricello ("little sea"), the size of present-day Lago Lucrino was significantly reduced by the rise of the volcanic cone of Monte Nuovo in 1538. The lake's modern dimensions are 1.5 kilometres (0.93 mi) long and about 5 metres (16 ft) deep. The recorded history of Lucrinus Lacus dates back to Sergius Orata, who is credited with creating the first oyster beds there. The lake was also a resort destination for residents of Baiae (cf. Martial i. 62). Its banks were covered with villas, of which the best known was Cicero's villa Cumanum on the east bank, which was the seat of his Academia. The remnants of this villa, and the nearby village of Tripergole, disappeared beneath ejecta from the eruption of Monte Nuovo in 1538. According to a history by Tacitus, Agrippina the Younger was murdered by the emperor Nero's assassins in her villa on the shores of Lucrinus Lacus in AD 59 after escaping an unsuccessful murder attempt while sailing on another craft nearby. The Via Herculanea and a railway traverse the strip of land between the lake and the Gulf of Pozzuoli. The ancient Via Herculanea road ran on a strip of land parallel and further to seaward from the present one and now submerged, which Strabo credited to Heracles with constructing. This strip was reinforced with a sea wall and then opened by Marcus Vipsanius Agrippa to make a harbour of Lucrinus Lacus. He then joined Lucrinis Lacus to Lago d'Averno by a canal, as recorded in Virgil's Georgics, providing a sheltered harbour known as Portus Julius for the Roman western fleet, invisible from the sea. Today Lucrino is a frazione of the comune of Pozzuoli. Notes
Lago Lucrino

El lago Lucrino o Lucrinus Lacus (en italiano: Lago di Lucrino) es un lago de la región de Campania, al suroeste de Italia, a unos tres kilómetros al sur del lago del Averno. Historia El lago se encuentra separado del mar (el golfo de Pozzuoli) por una franja de terreno estrecha por la que pasa la Vía Hercúlea y una vía de ferrocarril. La vía pasa por un terraplén, cuya construcción, según la tradición trasmitida por Estrabón, se atribuía al héroe mitológico Heracles. Esta banda de tierra fue reforzada con un rompeolas «dónde el mar con ira rompe, pero retrocede con el rugido que resuena». Posteriormente fue abierto al mar por Marco Vipsanio Agripa, para poder hacer un puerto en el lago Lucrino, al que llamó Portus Iulius que, a su vez, unió al lago del Averno con un canal, según explica Virgilio en sus Geórgicas.​ Actualmente, el tamaño del lago Lucrino, también conocido como maricello (marecito), es mucho más reducido debido al crecimiento del cono volcánico del Monte Nuovo en 1538.​ La longitud del antiguo dique que separaba el lago del mar, de un kilómetro y medio de longitud, puede ser recorrido por submarinistas. La profundidad máxima es de cinco metros.​ En la época romana la industria pesquera fue importante, destacando sus criaderos de ostras, cuya fundación se atribuye a Sergio Orata, hacia el año 100 a. C. Actualmente, sus ostras siguen teniendo una gran fama. También se convirtió en un lugar para escapadas de placer desde Baiae,​ y su orilla fue cubierta por villas romanas, de las que la más famosa es la villa Cumanum, del senador romano Marco Tulio Cicerón, la cual se situaba en la orilla este, siendo además la sede de su «Academia». Los restos de esta villa, junto con el pueblo de Tripergola, desparecieron bajo el mar en 1538. En el año 59, según Tácito, Agripina la Menor continuó viviendo en su villa a orillas del lago después de que su hijo, el emperador Nerón, intentara ahogarla haciendo que la embarcación donde navegaba naufragara; pero ella consiguió alcanzar a nado a un barco que la trasladó a la orilla. Hoy en día Lucrino es una frazione de la comune de Pozzuoli. Referencias Bibliografía Karl Julius Beloch (1890). Campanien (2ª edición). Breslau. p. 172. «Lucrino Laco». Enciclopedia Británica (11ª edición). 1911. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lago Lucrino.
Lac Lucrin

Le lac Lucrin (Lago di Lucrino en italien, Laco 'e Lucrine en napolitain) est un lac italien situé dans la province de Naples, en Campanie. Le port d'Agrippa Bien que n'ayant pas atteint l'âge requis de 43 ans, Marcus Vipsanius Agrippa est rappelé à Rome par Octavien pour assurer le consulat en 37 av. J.-C.. Octavien vient de subir plusieurs défaites navales humiliantes face à Sextus Pompée et a besoin de son ami pour prévoir une stratégie future. Désormais consul, il mène la guerre contre Sextus Pompée, aux côtés de Lucius Caninius Gallus, qui abdique et est remplacé par Titus Statilius Taurus, qui commandera une flotte envoyée par Marc Antoine à l'aide d'Octavien. Tandis que Sextus Pompée contrôle les côtes italiennes, le premier objectif d'Agrippa est de trouver un port sûr pour sa flotte. Dans sa campagne précédente, Agrippa n'a pu trouver de bases navales en Italie proche de la Sicile. Agrippa montre de grands « talents d'organisateur et de bâtisseur » en « entreprenant de gigantesques travaux» : il édifie en Campanie une base navale de toutes pièces, en faisant creuser un chenal entre la mer et le lac Lucrin pour former un port extérieur, et un autre entre le lac Lucrin et le lac d'Averne pour servir de port intérieur. Le nouveau complexe portuaire est nommé Portus Julius en l'honneur d'Octavien . En 1538, une éruption volcanique comble en grande partie le lac. Bibliographie Pierre Cosme, Auguste, Librairie Académique Perrin, 2005. Meyer Reinhold, Marcus Agrippa: a Biography, éd. W. F. Humphrey Press, 1933. François Hinard (dir.), Histoire romaine des origines à Auguste, Fayard, 2000. Notes et références Sources antiques Liens externes Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Campanie
Lucrinói-tó

A Lucrinói-tó (olaszul Lago di Lucrino, latinul Lucrinus Lacus) egy tó Olaszország Campania régiójában, az Avernói-tótól északra. A Pozzuoli-öböltől mindössze egy kis földnyelv választotta el, amelyen egykoron a Via Herculanea római út haladt keresztül. A legendák szerint ezt az utat Héraklész építette. Később Marcus Vespasianus Agrippa római generális parancsára az utat elbontották és a tavat kikötővé alakították át. Ugyanekkor egy csatorna is épült, mely összekötötte az Avernói-tóval. A mai tó mérete (olasz nyelven „maricello” azaz kis tenger) mérete jelentősen lecsökken a Monte Nuovo vulkáni kúpjának 1538-as kiemelkedését követően. Az egykori földnyelv maradványai napjainkban csak a víz alatt láthatók. 1922-ben a tó fenekén kénes források törtek fel és a tó halállománya elpusztult a források mérgező anyagától. A római időkben halászok laktak partjain illetve jelentős osztrigatenyészetnek adott helyet, amely napjainkban is híres és melyet i. e. 100 körül alapított Sergius Orata római szenátor. E vállalkozása mérhetetlen haszonnal járt, állítólag innen származik a tó neve is (a „lucrum” latinul am. haszon). A Lucrinói-tó partja a Baiae-ban nyaraló rómaiak egyik kedvenc kirándulóhelye volt. A tó keleti partján állt Cicero villája, amely 1538-ban víz alá került. A legendák szerint a villa kertjében egyik nap meleg vizű forrás tört fel, amelyet szembetegségek gyógyítására használtak. Augustus császárságának kezdetén a tó – a tengerrel összekötve – hadikikötő lett, neve Portus Julius volt. Ekkor kobozták el a villát, a katonaság számára. A tó partján ma strandfürdők épületei, nyári vendéglők és nyaralók sorakoznak. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Lucrinus Lacus című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181.
Lucrinus Lacus

Het Lucrinus Lacus of Meer van Lucrinus (Italiaans: Lago di Lucrino) is een meer in Campania, Zuid-Italië, nabij de stad Pozzuoli. Lucrinus lacus ligt tussen het Avernus lacus, een ander meer, en de kustlijn van de Baai van Pozzuoli. Tussen de Tyrreense Zee en Lucrinus Lacus ligt er een kleine landstrook, waar in de Romeinse tijd de Via Herculea liep. In de Romeinse tijd had het meer een grotere omvang. De eerste die het meer exploiteerde was Caius Sergius Orata, in de 2e-1e eeuw v.Chr. Hij organiseerde er oesterkweek. Lucrinus lacus was bekend voor zijn visrijke inhoud, in tegenstelling tot het Avernus lacus dat als doods werd omschreven. Vissers konden een concessie kopen van het Lucrinus Lacus om zich de opbrengst van een sector van het meer te verzekeren. Daarnaast was het meer een plek voor uitstappen vanuit de populaire badstad Baia in de Baai van Pozzuoli. Langs de oevers van Lucrinus lacus hadden gegoede Romeinen een villa. In een van deze villa’s zou keizer Nero zijn moeder Julia Agrippina minor laten vermoorden hebben. In 1538 barstte de vulkaan Monte Nuovo (of Nieuwe Berg) uit. Het kuuroord Tripergole verdween van de aardbodem en het Lucrinus lacus verkleinde in oppervlakte.
Лукрино

Лукрино (лат. Lucrinus Lacus, итал. Lago di Lucrino) — небольшое озеро в регионе Кампания на юге Италии, в коммуне Поццуоли. Описание Озеро длиной до 550 м и шириной до 150 м отделено от моря (от залива Поццуоли) узкой полосой земли. К северу от Лукринского озера находится Авернское озеро. Лукринское озеро находится на территории вулканического района Флегрейские поля, в кальдере древнего супервулкана. Геологические события, так же, как и активная человеческая деятельность, неоднократно изменяли очертания и размеры озера. Современное озеро в несколько раз меньше того водоёма, который был известен под этим названием в античности. История В древности озеро было знаменито своими устричными отмелями. Согласно Плинию Старшему, предприниматель и инженер II—I вв. до н. э. Сергий Ората был первым римлянином, кто занялся разведением устриц; он же объявил, что устрицы из Лукринского озера самые вкусные, что стало всеобщим римским убеждением. По перешейку, отделявшему озеро от моря, проходила соединявшая Путеолы с Байями древняя Геркуланская дорога, строительство которой традиционно приписывалось Гераклу. В окрестностях озера располагались термальные курорты и многочисленные виллы римской знати. В частности, на восточном берегу озера находилась вилла Цицерона. Лукринское озеро неоднократно упоминается в его переписке, а также в произведениях Вергилия, Ювенала, Марциала, Петрония. В 37 году до н. э., во время подготовки Гая Юлия Цезаря Октавиана к решающему сражению с Секстом Помпеем, консул Агриппа превратил Лукринское озеро в гавань, прорыв канал в перешейке. Одновременно Лукринское озеро было соединено каналом с находящимся севернее Авернским озером. В образовавшейся гавани скрытно строился и тренировался римский флот. В результате гавань стала первым морским портом Древнего Рима — Портом Юлия (Portus Iulius). Впрочем, этот порт использовался недолго, не более двух десятилетий. Морская база флота переместилась в соседний Мизен, а в Лукринском озере был восстановлен устричный промысел. В Средневековье, к X веку, в результате характерных для Флегрейских полей колебаний уровня поверхности (брадисейсм) остатки римского порта и плотины, отделявшей озеро от моря, погрузились под воду, и оба озера, Лукринское и Авернское, стали частью залива Поццуоли. Позднее, благодаря произошедшему в XVI веке подъёму поверхности примерно на 20 м, Лукринское озеро вновь обособилось, хотя и в меньшем размере. Одним из факторов, сокративших площадь озера, стало появление в 1538 году вулканического конуса Монте-Нуово. Остатки мола Порта Юлия, который когда-то служил южной границей Лукринского озера, ныне находятся в заливе Поццуоли близ берега на глубине 2—5 метров. См. также Флегрейские поля Аверно Примечания
Лукринське озеро

Лукринське озеро (лат. Lucrinus Lacus; італ. Lago di Lucrino; неап. Laco 'e Lucrine) — невелике озеро в комуні Поццуолі, регіону Кампанія на півдні Італії. Опис Озеро довжиною до 550 м, шириною до 150 м та глибиною до 5 м відокремлено від затоки Поццуолі вузькою смугою землі. Менш ніж за кілометр на північ від Лукринського озера знаходиться Авернське озеро. Лукринське озеро знаходиться на території вулканічного району Флегрейські поля, в кальдері стародавнього вулкану. Геологічні події та активна людська діяльність, неодноразово змінювали обриси і розміри озера. Сучасне озеро в кілька разів менше тієї водойми, яка була відома під цією назвою в античності. Історія У давнину озеро було відоме своїми устричними мілинами. Згідно з Плінієм Старшим, підприємець та інженер II—I ст. до н. е. Сергій Ората був першим римлянином, хто зайнявся розведенням устриць; він же оголосив, що устриці з Лукринського озера найсмачніші, що стало загальним римським переконанням. Перешийком, що відокремлював озеро від моря, проходила стародавня Геркуланська дорога, що сполучала Путеоли з Баї, будівництво якої традиційно приписувалося Гераклу. На берегах озера розташовувалися термальні курорти та численні вілли римської знаті, найвідомішою була вілла Цицерона Куманум на східному березі, де розташовувалася його Академія. Залишки цієї вілли та сусіднього села Триперголе зникли під водою через виверження Монте-Нуово в 1538 році. Лукринське озеро неодноразово згадується в листуванні Цицерона, а також у творах Вергілія, Ювенала, Марціала, Петронія. У 37 році до н. е., під час підготовки Октавіана до вирішальної битви з Секстом Помпеєм, консул Агріппа перетворив Лукринське озеро на гавань, прорив канал у перешийку. Одночасно Лукринське озеро з'єднали каналом з Авернським озером. У гавані, що утворилася, потай будували і тренували римський флот. В результаті гавань стала морським портом Стародавнього Риму — портом Юлій. Втім, цей порт використовувався недовго, трохи понад двох десятиліть. Морська база флоту перемістилася до сусіднього Мізену, а в Лукринському озері відновили устричний промисел. У Середньовіччі, до X століття, через брадісейсм залишки римського порту і гребля, що відокремлювала озеро від моря, занурилися під воду, і обидва озера, Лукринське та Авернське, стали частиною затоки Поццуолі. Пізніше, через підйом суходолу, що відбувся в XVI столітті, Лукринське озеро знову відокремилося, хоча і в меншому розмірі. Одним із факторів, що скоротили акваторію озера, стала поява в 1538 році вулканічного конуса Монте-Нуово. Залишки молу порту Юлій, що колись був південною межею Лукринського озера, нині знаходяться в затоці Поццуолі, біля берега, на глибині 2 — 5 метрів. Примітки Джерела Karl Julius Beloch, Campanien, ed. 2 (Breslau, 1890), 172.
Виа Траяна

Виа Траяна (на латински: Via Traiana) е древноримски път в южната част на Апенинския полуостров, построен от император Траян в 109 г. Той е разширение на Виа Апия и предлага алтернативен, значително по-краткотраен маршрут от Беневентум до Брундизий. В памет на построяването на Виа Траяна е издигната арка при Беневентум.
Via Traiana

Via Traiana byla starověká římská silnice v jihovýchodní Itálii. Dal ji postavit císař Traianus jako pokračování silnice Via Appia; zkracovala cestu z (Beneventa) do (Brindisi). Cesta vedla přes města Canusium, Butuntum a Barium. Vznik Silnici via Traiana nechal v roce 109 postavit císař Traján na vlastní náklady. Výstavba probíhala v době relativního míru. Uvedením do provozu této cesty ztratila Via Appia svou původní důležitou funkci strategické silnice spojující města Venusia (Venosa) a Tarentum (Tarent). Později už údržba této komunikace nebyla nutná, s výjimkou časů občanské války. Via Appia tak dále sloužila pouze jako spojení s městem Brindisi. Trasa Podle svědectví Strabóna byla cesta z města Benevento do Brindisi po Via Traiana při pobřežínejméně o den kratší než po Via Appia. Via Appia sice dosahovala délky 327 km a Via Traiana 330 km, rozdíl však byl v jejich trase. Via Appia prochází kopci a zdolává náročný terén. Via Traiana po prvních 64 km už nemá žádné výrazné převýšení. Římské mosty Na trase se nacházejí pozůstatky několika římských mostů, například Ponte dei Ladron, Ponte delle Chianche, Ponte Pietra, Ponte Rotto (přes řeku Carapelli), Ponte Rotto (přes řeku Cervaro), Ponte sul Ofanto a Ponte Valentino. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Via Traiana na slovenské Wikipedii a Via Traiana na anglické Wikipedii. Související články Traianus Canosa di Puglia Římské silnice v Británii Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Via Traiana na Wikimedia Commons