NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Terni (provins)

Terni är en provins i regionen Umbrien i Italien. Terni är huvudort i provinsen. Provinsen etablerades 1927 efter en delning av provinsen Perugia. Administrativ indelning Provinsen Terni är indelad i 33 kommuner. Alla kommuner finns i lista över kommuner i provinsen Terni. Geografi Provinsen Terni gränsar: i norr mot provinsen Perugia i öst, syd och väst mot provinserna Rieti och Viterbo i nordväst mot provinsen Siena Källor
Терні (провінція)

Провінція Терні (італ. Provincia di Terni) — провінція в Італії, у регіоні Умбрія. Площа провінції — 2 122 км², населення — 234 330 осіб. Столицею провінції є місто Терні. Географія Межує на півночі з провінцією Перуджа, на сході, півдні і заході з регіоном Лаціо (провінцією Рієті і провінцією Вітербо), на північному заході з регіоном Тоскана (провінцією Сьєна). Історія Економіка Демографія Примітки
Сан Джовани дей Фиорентини

„Сан Джовани дей Фиорентини“ (на италиански: San Giovanni dei Fiorentini) е католическа църква в Рим, Италия, построена за нуждите на флорентинската общност в града. Църквата е посветена на Свети Йоан Кръстител. История Строителството на църквата започва през 1509 г. по проект на флорентинския архитект Антонио да Сангало Млади. Църквата е завършена близо век по късно – куполът е построен по проект на Карло Мадерно през 1620 г., който по късно е погребан в църквата, а фасадата е окончателно довършена през XVIII век. Над интериора работят основно майстори от Тоскана. Сред забележителностите на църквата са статуя на Свети Йоан, изпълнена от Мино вул Реаме, и скулпурната група „Кръщението на Христос“, работа на Антонио Раджи. Олтарът е последната работа на Франческо Боромини. След като завършва Параклис „Фалкониери“ в църквата, той се разболява тежко и повече не излиза от дома си. Изгаря своите ръкописи и рисунки и на 3 август 1667 г. се самоубива. Погребан е в същия параклис в знак на признателност към неговото дело. Литература Emilio Rufini, S. Giovanni de' Fiorentini (Roma: Marietti, 1957). Paolo Portoghesi, Roma Barocca (Roma: Laterza, 1966). Luigi Lotti, S. Giovanni dei Fiorentini (Roma: Alma Roma, 1971). Luigi Salerno, Luigi Spezzaferro, Manfredo Tafuri: Via Giulia, Roma, Staderini, 1973; Julia Vicioso, La Basilica di San Giovanni dei Fiorentini a Roma: individuazione delle vicende progettuali in „Bollettino d'Arte“, 72, 1992; Amelio Fara, La Chiesa di San Giovanni dei Fiorentini a Roma nell'architettura di Michelangelo, Napoli, Paparo Edizioni, 1997; Heinz-Joachim Fischer: Rom. Zweieinhalb Jahrtausende Geschichte, Kunst und Kultur der Ewigen Stadt. DuMont Buchverlag, Köln 2001, Външни препратки San Giovanni dei Fiorentini Официален сайт Архив на оригинала от 2018-02-26 в Wayback Machine.
San Giovanni dei Fiorentini

San Giovanni Battista dei Fiorentini je římský kostel na Via Giulia v rione Ponte. Kostel je titulární. Historie Když se Florenťané v 15. století rozhodli postavit si v Římě kostel, ve vypsané soutěži na návrh nové budovy vyhrál Jacopo Sansovino. Mezi přihlášenými architekty byli Rafael, Giuliano da Sangallo a Baldassare Peruzzi. Sansovino zahájil práce roku 1509, ale kostel nedokončil. Stavba byla ukončena někdy v letech 1734–1738, a vedlo ji postupně pět architektů: Antonio da Sangallo mladší, Michelangelo, Giacomo della Porta, Francesco Borromini – který navrhl hlavní oltář a je pohřben v hlavní lodi – a také Carlo Maderno, který dokončil kupoli roku 1634 (je zde také pohřben, po boku Borrominiho, který byl jeho asistentem). Svatý Filip Neri, založil Confederazione dell'Oratorio di San Filippo Neri v období, kdy zde byl farářem. Je mu zasvěcena jedna z kaplí. Výzdoba V zákristii visí malba zobrazující Jana Křtitele z 15. století (připisována Donatellovi a někdy také Michelangelovi). Hlavní oltář je zdoben sousoším Křest Ježíše od Raggiho. Dalšími umělci, kteří se podíleli na výzdobě byli malíři Ludovico Cigoli, Santi di Tito a Salvator Rosa, a sochař Francois Duquesnoy. Náhrobky Borromini navrhl pohřební kryptu pro rodinu Falconieri. V kostele jsou pohřbeni také kardinál Luigi Maria Torregiani a obchodník Onorio del Grillo. Titulus Titulárním kostelem byl San Giovanni prohlášen 12. března 1960 papežem Janem XXIII. Joseph-Charles Lefèbvre (1960–1973) Juan Carlos Aramburu (1976–2004) Carlo Caffarra (2006–2017) Giuseppe Petrocchi (2018) Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků San Giovanni dei Fiorentini na anglické Wikipedii a San Giovanni Battista dei Fiorentini (titolo cardinalizio) na italské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu San Giovanni dei Fiorentini na Wikimedia Commons Galerie San Giovanni dei Fiorentini na Wikimedia Commons
San Giovanni dei Fiorentini

De Basiliek San Giovanni dei Fiorentini is een kerk in Rome. De barokkerk is gewijd aan de heilige Johannes de Doper. De kerk is gelegen aan het begin van de Via Giulia in de wijk Ponte. Het is de kerk van de Florentijnse gemeenschap van Rome, Johannes de Doper is dan ook de patroonheilige van de stad Florence. De kerk werd tussen 1523 en 1734 gebouwd. Het initieel ontwerp van de kerk uit 1523 is van de hand van Jacopo Sansovino. Zijn project leverde evenwel heel wat technische problemen op, niet in het minst omdat de kerk werd gebouwd in de onstabiele bodem van de bedding van de Tiber. Sansovino werd om deze reden, en twijfels rond financiële haalbaarheid op zij geschoven en vervangen door Antonio da Sangallo il Giovane, die ook door militaire bouwwerken een reputatie had opgebouwd van goede technisch bouwkundige oplossingen en stabiele structuren. De bouw zelf werd in 1583 aangevat onder de leiding van Giacomo della Porta, hij werd in 1602 opgevolgd door Carlo Maderno die onder meer de koepel afwerkte in 1620. De kerkfaçade zou pas in 1734 voltooid worden, naar ontwerp van Alessandro Galilei. De schilderijen in de kapel van Sacchetti zijn van de hand van Giovanni Lanfranco en dateren uit 1623 en 1624. Verder beeldhouwwerk in de kerk is van Ercole Ferrata en Gian Lorenzo Bernini. Een beeldhouwwerk van de jonge Johannes de Doper werd eerst toegeschreven aan Donatello maar later aan Michelangelo. Het ontwerp voor het hoogaltaar werd toevertrouwd aan Pietro da Cortona in opdracht van de Florentijnse edelman Orazio Falconieri maar die plannen werden nooit uitgevoerd. Twintig jaar later gaf Falconieri de opdracht door aan Francesco Borromini die de plannen aanpaste. Bij de uitvoering overleed Borromini in 1667 en werd de afwerking uitgevoerd door Pietro da Cortona die de plannen terug licht aanpaste. Bij diens dood in 1669 nam zijn leerling en vennoot Ciro Ferri de opdracht over en voltooide het altaar. Graven In de kerk liggen onder meer begraven: Carlo Maderno (1629) Francesco Borromini (1667) kardinaal Ludovico Maria Torriggiani (1777) Titelkerk Paus Johannes XXIII verhief de kerk op 12 maart 1960 tot titelkerk. Houders van de titel waren: Joseph-Charles Lefèbvre (31 maart 1960 - 2 april 1983) Juan Carlos Aramburu (24 mei 1986 - 18 november 2004) Carlo Caffarra (24 maart 2006 - 6 september 2017) Giuseppe Petrocchi (28 juni 2018 - heden)
San Giovanni dei Fiorentini

San Giovanni dei Fiorentini är en kyrkobyggnad och mindre basilika i Rom, helgad åt den helige Johannes Döparen. Kyrkan är belägen vid Piazza dell'Oro i Rione Ponte och tillhör församlingen San Giovanni dei Fiorentini. Byggnadshistoria Kyrkobyggnaden påbörjades 1509 och fullbordades cirka 1735 då fasaden stod färdig. En rad kända arkitekter har bidragit till kyrkans utformning, bland andra Antonio da Sangallo den yngre, Michelangelo, Giacomo della Porta, Francesco Borromini och Carlo Maderno. Fasaden är ett verk av Alessandro Galilei. Maderno och Borromini är begravda i kyrkan. Referenser Noter Tryckta källor Ausenda, Marco (2002) (på italienska). Roma (9). Milano: Touring Club Italiano. sid. 379–380. ISBN 88-365-2541-5 Ferrara, Daniele (Dicembre 1997). ”Nostra Signora del Sacro Cuore, già San Giacomo degli Spagnoli” (på italienska). Roma Sacra: guida alle chiese della città eterna (Roma: Cosmofilm) (11): sid. 27–41. ISSN 1126-6546. Rendina, Claudio (2000) (på italienska). Guida insolita ai misteri, ai segreti, alle leggende e alle curiosità delle Chiese di Roma. Roma: Newton & Compton. sid. 130. ISBN 88-8289-419-3 Externa länkar Churches of Rome Wiki: San Giovanni dei Fiorentini Wikimedia Commons har media som rör San Giovanni dei Fiorentini.
Сан-Джованні-дей-Фіорентіні

Церква Сан-Джованні-дей-Фіорентіні, побудована для громади флорентійців в Римі. Будівництво у 1509 році почав Антоніо да Сангалло мл., Потім будувалася під керівництвом інших архітекторів. 1559 року Мікеланджело Буонарроті отримав замовлення на креслення для церкви від Козімо I Медічі, герцога Тосканського. Проєкт Мікеланджело було відхилено. Спорудження храму було завершено через сторіччя: купол зведений за проєктом Карло Мадерно (1620 рік) який пізніше тут був похований. Фасад добудований у XVIII столітті. Над інтер'єром працювали перш за все тосканські майстри. Інтер'єр церкви Примітна статуя св. Івана, роботи Міно Вуль Реаме, Антоніо Раджі — автор мармурової скульптурної групи «Хрещення Христа» у головного вівтаря. Вівтар — остання робота Борроміні, який також похований в Сан Джованні деї Фіорентіні. Титулярна церква Церква Сан-Джованні-дей-Фіорентіні є титулярною церквою, кардиналом-священиком з титулом церкви Сан-Джованні-дей-Фіорентіні з 24 березня 2006 року, є італійський кардинал, архієпископ Болоньї Карло Каффарра. Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Сан-Джованні-дей-Фіорентіні Herbert Rosendorfer: Kirchenführer Rom. 3. Aufl. Edition Leipzig, Leipzig 2005 . ISBN 3-361-00485-3
Museo del Vino (Torgiano)

Das Museo del Vino in Torgiano (Umbrien, Italien) ist ein themenspezifisches privates Museum um die Kultur des Weins. Geschichte Gegründet wurde das Museum 1974 durch die Weinerzeuger Giorgio Lungarotti und seine Frau Maria Grazia; heute untersteht es der Lungarotti-Stiftung, die Studien, Kulturveranstaltungen und Ausstellungen organisiert mit dem Ziel, die Wein- und Olivenölwirtschaft zu fördern. Mit Hilfe der archäologischen, ethnographischen und Kunstsammlungen informiert das Museum über die Rolle des Weines in der westlichen Welt, als Getränk, Produkt und Ausdruck von Kultur. Die Sammlungen Das Museum ist nach Themenbereichen unterteilt. Der erste Saal führt anhand mehrerer archäologischer Fundstücke aus der Bronzezeit bis zur spätrömischen Zeit ein in die Ursprünge des Weinbaus und wie dieser aus dem Mittleren Osten in das Mittelmeergebiet kam. Raum 2 bis 8 stellt die in Umbrien gebräuchlichen Weinbaumethoden vor. Arbeitsgeräte erläutern den Jahreszyklus und die Anbautechniken. Ein Bereich widmet sich den Orten, wo man Wein trank und wie man den Wein trank. Im Kellerraum werden Geräte zur Weinherstellung gezeigt: alte Pressen, Destillierapparat, Flaschenverkorkgerät und andere historische Geräte. Raum 6 befasst sich mit der Herstellung von Vin Santo. Der Rundgang erinnert dann an die Handwerke, die mit dem Weinbau zu tun hatten (Küfer, Schmiede) und zeigt unter anderem eine Werkzeugsammlung. Raum 8 beinhaltet die Regelung der Erntezeiten, Brauchtum und Handel mit Wein; dem lokalen Handwerk und Wein widmen sich Saal 9 und 10. Raum 11 bis 15 sind der Keramik gewidmet und enthalten eine Sammlung von Exponaten aus Keramikregionen Italiens. Auch die keramische Sammlung ist unterteilt nach Themenbereichen, und zwar: „Wein als Lebensmittel“ (Maßgefäße, Flaschen), „Wein als Medizin“ (Krüge, Mörser, Apothekergefäße, Rezeptbücher) und schließlich noch „Wein und Mythologie“ (symbolische und szenische Malereien, zumeist zum Thema Dionysos/Bacchus, darunter auch der von Mastro Giorgio Andreoli bemalte Teller mit dem Titel „Die Kindheit des Bacchus“). Raum 16 ist eine Kollektion von Waffeleisen – Waffeln wurden in Umbrien normalerweise zum Vin Santo gereicht. Raum 17 beherbergt eine Sammlung von etwa 600 Stichen und Zeichnungen mit Darstellungen dionysischer Szenen von Andrea Mantegna, Giovanni Battista Piranesi, Renato Guttuso und Pablo Picasso. Raum 18 zeigt Exlibris. In Raum 19 befindet sich eine Sammlung von historischen Büchern und Reprints zum Thema Wein. Literatur Carola Fiocco, Gabriella Gherardi: Museo del vino di Torgiano. Ceramiche. Electa Editori Umbri Associati, Perugia 1991. Maria Grazia Marchetti Lungarotti, Mario Torelli: Vino: tra mito e cultura. Skira, Mailand 2006, ISBN 978-8884918864 Weblinks Webseite des Museums (italienisch) umbriatourism.it: Wein-Museum Torgiano (MUVIT), Bilder und Wissenswertes (deutsch) Einzelnachweise
Museo del Vino (Torgiano)

El museo del Vino de Torgiano (Umbría, Italia) es un museo privado, especializado y dedicado por completo a la cultura del vino. El museo fue fundado por los productores de vino Maria Grazia y Giorgio Lungarotti en 1974​ y es administrado por la Fundación Lungarotti, una institución que se ocupa de la promoción de estudios, eventos culturales y exposiciones destinadas a mejorar la cultura y la economía del vino y del aceite de oliva. A través de sus colecciones arqueológicas, etnográficas y artísticas, el museo ofrece información sobre el papel del vino en la cultura occidental, donde el vino siempre ha sido muy valorado no solo por sus propiedades energéticas, sino también como un producto cultural. Bibliografía Maria Grazia Marchetti Lungarotti, Mario Torelli, Vino. Tra mito e cultura, Milano, Skirà Editore, 2006. Fondazione Lungarotti, Museo del Vino. Itinerario, Perugia, 1994. Cristina Gnoni MavarellI, Museo del vino di Torgiano. Incisioni, Perugia, Electa Editori Umbri Associati, 1994. Alessandra Uncini, Museo del vino di Torgiano. Materiali archeologici, Perugia, Electa Editori Umbri Associati, 1991. Carola Fiocco, Gabriella Gherardi, Museo del vino di Torgiano. Ceramiche, Perugia, Electa Editori Umbri Associati, 1991. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Museo del Vino. Página oficial en Italiano y en Inglés
Музей вина Торджано

Музей вина Торджано або Музей вина Лунгаротті (італ. Museo del vino (Torgiano)) — приватний музей вина родини Лунгаротті у місті Торджано, Перуджа, Італія. Заснування і розташування Ідея створення музею вина належала пані Марії Маркетті, мистецтвознавцю за фахом, дружині володаря виноробні Джорджо Лунгротті. Сам музей заснували 1974 року. Його експозиції розташовані у старовинному палаці Граціані-Бальйоні 17 століття. Порожнє приміщення старовинної сільської споруди тривалий час використовували як комори для збереження сільськогосподарської продукції. Це не єдиний гастрономічний музей у веденні Фонда Лунгаротті. Вони також заснували Музей оливкового дерева і оливкової олії. Музейна збірка і фонди Музейна експозиція розташована у 20 залах. На початок 21 ст. фонди музею налічували близько 3000 експонатів. Збирали як археологічні знахідки, так і все, що характеризувало вино і виноробство як таке таке, те, що стосувалось історії вина і виноробства у Перуджі. У невеликій кількості у експозиції представлені давньогрецька кераміка, керамічні глеки і різноманітні пляшки, реманент виноробень, бочки і старовинні преси тощо. Хронологіно експозиція охоплює історію вина і виноробства від доби Бронзи і Античності до 20 ст. Приділили уваги також допоміжним галузям ремісництва, дотично пов'язаних із виноробством і виготовленням вина — реманент для лозоплетіння, бондаря, коваля, конюха, кераміста тощо. Окрема експозиція — форми для випікання вафель. У Перуджі їх традиційно подавали до місцевого солодкого вина. Окрема галузь — Вакх як бог покровитель виноробства і вина, відображення виноробства і вина у творах мистецтва. Музей зберігає старовинне погруддя Вакха, за припущеннями створеного Джироламо дела Роббіа (1488—1566). Графічна колекція музею нараховує близько 600 робіт, де зберігають і демонструють гравюри, малюнки і винні етикетки (серед авторів — Андреа Мантенья, Аннібале Карраччі, Джованні Вольпато, Ренато Гуттузо тощо). Галерея фото Див. також Вакх Виноробство Вино Діжа Маслина європейська Оливкова олія Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Музей вина Торджано Джерела Alessandra Uncini and Mario Torelli, Museo del vino di Torgiano. Materiali archeologici, Perugia, Electa Editori Umbri Associati, 1991 Carola Fiocco, Gabriella Gherardi, Museo del vino di Torgiano. Ceramiche, Perugia, Electa Editori Umbri Associati, 1991 Cristina Gnoni Mavarelli, Museo del vino di Torgiano. Incisioni, Perugia, Electa Editori Umbri Associati, 1994 Fondazione Lungarotti, The Wine Museum. Guidebook, Perugia, 1995 Maria Grazia Marchetti Lungarotti, Mario Torelli, Wine. Mithology and culture, Milano, Skirà Editore, 2006 [1] [Архівовано 2 квітня 2016 у Wayback Machine.] виноробство Лунгаротті і довідка про музей вина
Basílica de Sant'Andrea della Valle

La basílica de Sant'Andrea della Valle és una basílica menor al rione de Sant'Eustachio de la ciutat de Roma. La basílica és la seu general de l'orde religiós dels Teatins. Es troba a la plaça Vidoni, 6 a la intersecció del Corso Vittorio Emanuele i el Corso Rinascimento. Història La basílica va ser dissenyada i construïda per Giacomo Della Porta, Francesco Grimaldi i Carlo Maderno entre el 1590 i el 1650, al lloc on abans hi havia una petita església dedicada a Sant Sebastià de Via Papæ, indicada com el primer enterrament del màrtir, i el palau dels Piccolomini ducs d'Amalfi i comtes de Celano, la ciutat d'origen de la qual va donar nom a la plaça exterior, que durant el segle xvi va prendre el nom de piazza di Siena. Les obres van ser finançades pel cardenal Alessandro Peretti de Montalto, nebot del papa Sixt V. El palau Della Valle va donar nom a l'església. El 1608 es va encarregar a Maderno la finalització de l'edifici, ampliant el transsepte i aixecant la cúpula. En canvi, la façana barroca fou afegida entre 1655 i 1663 per Carlo Rainaldi. A principis del segle xix, el papa Pius VII va celebrar el funeral de Henry Benedict Stuart, el quart i últim pretendent jacobita del tron britànic; El cardenal Pietro Francesco Galleffi va oficiar la missa. El 28 d'abril de 1918, el franciscà Maksymilian Maria Kolbe, futur màrtir i sant, va ser ordenat sacerdot en aquesta basílica. El papa Joan XXIII, el 1960, amb la constitució apostòlica Quandoquidem va establir el títol cardenalici de Sant'Andrea della Valle, mentre que el desembre de 1965 el papa Pau VI va elevar l'església a la dignitat de la basílica menor El títol cardenalici L'església de S. Andrea della Valle va ser designada com a títol cardenalici el 12 de març de 1960. Titulars Luigi Traglia (31 març 1960 - 28 abril 1968) Joseph Höffner (30 abril 1969 - 16 octubre 1987) Giovanni Canestri (28 juny 1988 - 29 abril 2015) Dieudonné Nzapalainga, C.S.Sp., des del 19 novembre 2016 Referències Llibres i articles Giovanni Pietro Bellori, Le vite de' pittori, scultori et architetti moderni, 2ª ed., Roma, Mascardi, 1728, Ferdinand Gregorovius, Storia della città di Roma nel medio evo illustrata nei luoghi, nelle persone, nei monumenti, vol. III, Venezia, Giuseppe Antonelli, 1876, ISBN non esistente. Patrizio Barbieri i Arnaldo Morelli, Regesto degli organi della città di Roma Arxivat 2014-01-04 a Wayback Machine. (PDF), in L'organo - Rivista di cultura organaria e organistica, anno XIX (1981), Bologna, Patron, 1985, pp. 63-103, ISSN 0474-6376 (WC · ACNP). Giovanni Battistelli, Oscar Mischiati, Arnaldo Morelli e Claudio M. Strinati, Organi e cantorie nelle chiese di Roma, Roma, Istituto Poligrafico e Zecca dello Stato, 1994, ISBN 88-240-3990-1. Ferrucco Lombardi, Roma, le chiese scomparse, Roma, Fratelli Palombi, 1996, ISBN 88-7621-069-5. Graziano Fronzuto, Organi di Roma. Guida pratica orientativa agli organi storici e moderni, Firenze, Leo S. Olschki Editore, 2007, ISBN 978-88-222-5674-4
Sant'Andrea della Valle

Sant'Andrea della Valle is een basiliek te Rome, in de wijk Sant'Eustachio. Donna Costanza Piccolomini d'Aragona, hertogin van Amalfi en afstammelinge van de familie van Paus Pius II, liet haar paleis en aangrenzende kerk van San Sebastiano in het centrum van Rome na aan de Theatijnen en gaf opdracht om een nieuwe kerk te bouwen. Gezien het feit dat de patroonheilige van de Amalfi's Andreas was, werd de kerk te zijner ere gebouwd. De bouw startte rond 1590 onder leiding van Giacomo della Porta en Pier Paolo Olivieri en met de steun van kardinaal Gesualdo. Na de dood van deze laatste, kwam de kerk onder bescherming te staan van kardinaal Alessandro Peretti di Montalto, neef van Paus Sixtus V. In 1608 kwam er een enorme gift van meer dan 150.000 gouden scudi. Onder leiding van Carlo Maderno kon de basiliek nu dus nog grootser worden afgewerkt. Het interieur werd uiteindelijk voltooid in 1650, onder andere door Francesco Grimaldi. De fresco’s binnenin waren een van de grootste opdrachten toen en werden gemaakt door Giovanni Lanfranco en Domenichino. Lanfranco’s werk (beëindigd in 1627) zou jarenlang model blijven voor fresco’s. De Lancellotti-kapel, de eerste langs de rechterkant, werd ontworpen door Carlo Fontana in 1670, het marmeren reliëf met Engel smeekt Heilige Familie om naar Egypte te vluchten (1675) door Antonio Raggi. De Strozzi-kapel bezit een Pieta, Leah en Rachel (1616), kopieën in brons gemaakt door Gregorio De Rossi naar de oorspronkelijke modellen van Michelangelo. In het rechtse dwarsschip bevindt zich de kapel van Sant’Andrea Avellino met Dood van een Heilige (1625), ontworpen door Giovanni Lanfranco, die ook het indrukwekkende fresco ‘’Glorie in het Paradijs’’ in de koepel heeft gemaakt. Eveneens daar te zien zijn de afbeeldingen van de evangelisten, ontworpen door Domenichino. De decoratie van het hoogkoor is van de hand van Alessandro Algardi. Aan de muren zijn verder nog fresco’s van Domenichino te zien en in de apsis de Kruisiging, Martelaarschap en Begraving van Andreas, door Mattia Preti. In de linkse dwarsbeuk bevindt zich de kapel van de heilige Cajetanus van Thiene, waar standbeelden van Giulio Tadolini te zien zijn (onder meer Overvloed en Wijsheid). Links is ook de tombe van Pius II (1475) te bewonderen. Verder is er ook nog de tombe van Giovanni Della Casa. De barokke voorgevel werd toegevoegd tussen 1655 en 1663 door Carlo Rainaldi, in opdracht van kardinaal Francesco Peretti di Montalto. In de kerken zijn ook de cenotafen te zien van pausen Pius II en Pius III. Zij zijn in de kerk begraven. Verder is er ook nog een beeld van Johannes de Doper, gemaakt door Pietro Bernini. Het eerste bedrijf van de opera Tosca, gecomponeerd door Puccini, speelt zich af in de Sant'Andrea della Valle. De Sant'Andrea della Valle heeft model gestaan voor verschillende andere kerken, waaronder de Theatinerkirche in München. Voor de kerk staat een fontein van de hand van Carlo Maderno. Titelkerk
Сант-Андреа-делла-Валле

Сант-Андреа-делла-Валле (італ. Sant'Andrea della Valle) — найбільша барокова церква у Римі. Розташована на одній з центральних магістралей міста — вулиці Віктора Еммануїла II. Історія Будувалася з 1590. За обітницею і на кошти покійної герцогині Амальфи. Більша частина будівельних робіт була здійснена в 1609–1650 роках за проєктом Карло Мадерно. Фасад (1655–1663) спроєктував Карло Райнальді. Церква має третій за величиною купол в Римі після Собору Святого Петра та Пантеон. Над фресками працював пармський майстер Джованні Ланфранко створив багатофігурну динамічну фреску купола «Вознесіння Богоматері» (1621–1625). У 1670 Карло Фонтана добудував капелу Ланчеллотті. Серед скульптурних робіт виділяється надгробок папи Пія II. У вигаданій капелі цієї базиліки Пуччіні помістив дію першої дії своєї опери «Тоска». Титулярна церква З 12 березня 1960 є титульною церквою, кардиналом-священиком з титулом церкви Сант Андреа делла Валле з 28 червня 1988, є італійський кардинал Джованні Канестрі. Галерея Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Сант-Андреа-делла-Валле Сант Андреа делла Валле на initaly.com(англ.)