NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Stadio Via del Mare

Das Stadio Via del Mare, offiziell Stadio Ettore Giardiniero – Via del Mare ist ein Fußballstadion mit Leichtathletikanlage in der italienischen Stadt Lecce in der Region Apulien. Es ist die Heimspielstätte des Fußballvereins US Lecce. Der Name der Anlage entstand, da die Straße, die entlang des Stadions führt, direkt bei San Cataldo (Mitglied der Gemeinde Vernole) ans Meer stößt. Es bietet Platz für 31.445 Zuschauer. Geschichte Das „Stadio Via del Mare“ ersetzte das Stadio Carlo Pranzo, welches bis 1966 die Heimat der US Lecce war. Das „Via del Mare“ wurde am 11. September 1966 mit der Partie der US Lecce gegen Spartak Moskau eingeweiht. Dieses Spiel endete 1:1 und wurde von etwa 13.000 Zuschauern verfolgt. Damals bot die Sportarena Platz für 16.000 Zuschauer. 1976 wurde das Fassungsvermögen auf 20.500 erhöht. Im Jahr 1985 stieg die US Lecce erstmals in die Serie A auf. Aus diesem Anlass wurde die Kapazität auf 55.000 Sitzplätze erhöht, später wurde diese jedoch wieder auf 33.876 Sitzplätze verringert. 1990 war es für die Fußball-Weltmeisterschaft vorgesehen, allerdings wurde in Apulien doch entschieden, das Stadio San Nicola in Bari neu zu errichten. Sonstiges Die Heimat der traditionellen Fanszene ist, in diesem Stadion, die Curva Nord mit den Ultrà Lecce. Jedoch gibt es auch in der Curva Sud mit der Gioventù (deutsch Jugend), eine aktive Fangruppierung. Die Sitze im Stadion sind gelb-rot gefärbt (Vereinsfarben der US Lecce). In die Osttribüne des Stadions ist der Schriftzug „U.S. Lecce“ eingefärbt. Der Presseraum des Stadions wurde nach dem lokalen Journalisten Sergio Vantaggiato benannt, dieser starb unter tragischen Umständen in den ersten Tagen der Meisterschaft 2007/08, als die US Lecce in der Serie B spielte. Die Gedenktafel wurde von seinem Sohn Martino in der Gegenwart von verschiedenen lokalen Behörden, der Verwaltung der US Lecce und einigen Journalisten, verschiedener Zeitungen, vorgestellt. Weitere Infos 1994 hielt Papst Johannes Paul II. eine Rede im Stadion von Lecce. 2002 wurde das Stadion offiziell nach Ettore Giardiniero, dem Bürgermeister, welcher den Wiederaufbau genehmigte, benannt. Am 1. November 2007, während eines regulären Trainings, schlug ein Blitz in den feuchten Boden des Stadions ein und tötete den Geräte-Manager des Fußballvereins, Antonio De Giorgi, sofort. In der Saison 2009/10 spielte auch der Fußballverein Gallipoli Calcio im Via del Mare, weil in dessen Stadio Antonio Bianco Renovierungsarbeiten vorgenommen wurden. 2011 war es Austragungsort des Rockfestivals Italia Wave, bei dem u. a. Lou Reed und die Kaiser Chiefs auftraten. Weblinks Stadion auf der Website der US Lecce (italienisch) Bildergalerie auf stadionwelt.de Stadio Comunale Via del Mare – Lecce auf europlan-online.de Besucherbericht von 2004 auf groundhopping.de Stadio Via del Mare auf stadiumdb.com (englisch) Stadio Via Del Mare auf stadiumguide.com (englisch) Einzelnachweise
Estadio Via del Mare

El Estadio Via del Mare es un recinto de fútbol situado en la ciudad de Lecce, de la región de Apulia en Italia. Sirve como sede habitual de los partidos que disputa la Unione Sportiva Lecce y en 2009-2010 fue sede al Gallipoli. Su dirección es vía del Mare (calle del Mar, calle por San Cataldo). Es uno de los estadios más amplios de Italia, con 31 533 asientos.​ Referencias
Stadio Via del Mare

Het Stadio Via del Mare is een voetbalstadion in Lecce, dat plaats biedt aan 31 533 toeschouwers. De bespeler van het stadion is US Lecce. Het stadion werd gebouwd door Costantino Rozzi. De eerste wedstrijd was op 11 september 1966, toen Lecce het opnam tegen Spartak Moskou. Het eerste duel tussen Italiaanse ploegen was tussen Lecce en hun rivaal, Taranto. De thuisploeg speelde in 1967 een vriendschappelijke wedstrijd tegen het Santos van Pelé. Samen met het Stadio Friuli in Udine, was het Stadio Via del Mare het enige stadion dat klaar was voor het Wereldkampioenschap voetbal van 1990. Ondanks dat, werd niet het stadion in Lecce, maar het Stadio San Nicola in Bari gekozen om de regio van Apulië te vertegenwoordigen. Dat leverde veel kritiek op. Op 1 november 2007 werd tijdens een trainingssessie materiaalman Antonio De Giorgi geraakt door de bliksem. Dit leidde later tot zijn overlijden. Referenties
Stadio Via del Mare

Stadio Via del Mare (od 2002 r. również Stadio Ettore Giardiniero) – stadion piłkarski w Lecce, oficjalnie otwarty 2 października 1966. Domowy obiekt US Lecce. Pojemność jego trybun wynosi obecnie 31 461 miejsc, zaś wcześniej maksymalnie 40 670 miejsc. Mecze reprezentacji Włoch Włochy – Norwegia 1:2 (25 września 1985, towarzyski) Włochy – Belgia 1:3 (13 listopada 1999, towarzyski) Włochy – Mołdawia 2:1 (12 września 2005, eliminacje do MŚ 2006)
Виа дель Маре

«Виа дель Маре» (итал. Stadio Via del Mare) — многоцелевой стадион в Лечче, Италия. В основном он используется для футбольных матчей и является домашним стадионом Лечче. Стадион был построен в 1966 году и имеет 31 533 посадочных мест. Своё название он получил благодаря улице, ведущей к морю. История Первым матчем, проведенным на Виа дель Маре, стала товарищеская игра Лечче против московского Спартака 11 сентября 1966 года. Матч завершился со счетом 1-1, его посетили 13 000 зрителей. 2 октября того же года здесь состоялся первый поединок итальянских клубов — апулийское дерби между Лечче и Таранто. Лечче победил 1-0, на игре присутствовали 25 000 болельщиков. Первоначально на стадионе было 16 000 мест. С 1976 года, после расширения, он стал вмещать до 20 500 человек. После первого в истории выхода Лечче в Серию А в 1985 году стадион был практически полностью реконструирован и модернизирован под руководством Костантино Роцци. Число мест достигло 55 000. Были перестроены обе трибуны за воротами, где располагались организованные группы фанов: Северная (сейчас её занимает группировка «Ультра Лечче») и Южная (группировка «Джовенту»). Кроме того, были реконструированы Центральная и Боковая трибуны, а также созданы VIP-сектора и Восточная трибуна, которая осталась в неизменном виде вплоть до сегодняшнего дня. Впоследствии из соображений безопасности часть Южной трибуны, граничащая с гостевым сектором, была закрыта. В настоящее время число мест на стадионе составляет 33 876. Кресла окрашены в красный и жёлтый цвета (домашние цвета команды); на Восточной трибуне они образуют надпись «U.S. Lecce». После практически полной реконструкции Виа дель Маре был, наряду со стадионом Фриули в Удине, единственной ареной, полностью готовой к чемпионату мира в Италии 1990 года. Несмотря на это, в Апулии право проводить матчи мундиаля досталось стадиону Сан-Никола в Бари. В 1994 году на Виа дель Маре состоялось выступление Папы Римского Иоанна Павла II. 1 ноября 2007 года во время тренировки команды «Лечче» на стадионе от удара молнии погиб работник клуба Антонио Де Джорджи. Тренер Джузеппе Пападопуло, спортивный директор Гвидо Анджелоцци и игрок Элвис Аббрускато, находившиеся рядом, чудом остались невредимыми. Постановлением городского совета Лечче стадион назван в честь мэра Этторе Джардиньеро, который дал «зеленый свет» его реконструкции. В сезоне 2009/10 на Виа дель Маре проводил свои домашние матчи дебютант Серии В Галлиполи, однако, вылетев по окончании сезона в Серию C1, команда вновь стала проводить домашние поединки на своем стадионе Антонио Бьянко в Галлиполи. Примечания Ссылки
Віа-дель-Маре

«Віа дель Маре» (італ. Stadio Via del Mare) — багатоцільовий стадіон у Лечче, Італія. В основному він використовується для футбольних матчів і є домашнім стадіоном клубу «Лечче». Стадіон був побудований в 1966 році і має 31 533 місць. Свою назву він отримав завдяки вулиці, що веде до моря. Історія Першим матчем, проведеним на «Віа дель Маре», стала товариська гра Лечче проти московського «Спартака» 11 вересня 1966 року. Матч завершився з рахунком 1-1, його відвідали 13 000 глядачів. 2 жовтня того ж року тут відбувся перший поєдинок італійських клубів — апулійське дербі між «Лечче» і «Таранто». «Лечче» переміг 1:0, на грі були присутні 25 000 уболівальників. Спочатку на стадіоні було 16 000 місць. З 1976 року, після розширення, він став вміщувати до 20 500 осіб. Після першого в історії виходу «Лечче» в Серію А в 1985 році стадіон був практично повністю реконструйований і модернізований під керівництвом Костантіно Роцці. Кількість місць досягла 55 000. Були перебудовані обидві трибуни за воротами, де розташовувалися організовані групи фанів: Північна (зараз її займає угруповання «Ультра Лечче») і Південна (угруповання «Джовенту»). Крім того, були реконструйовані Центральна і Бічна трибуни, а також створені VIP-сектори та Східна трибуна, яка залишилася в незмінному вигляді аж до сьогоднішнього дня. Згодом з міркувань безпеки частина Південної трибуни, що межує з гостьовим сектором, була закрита. В даний час кількість місць на стадіоні становить 33 876. Крісла пофарбовані в червоний і жовтий кольори (домашні кольору команди); на Східній трибуні вони утворюють напис «U. S. Lecce». Після практично повної реконструкції «Віа дель Маре» був, поряд зі «Стадіо Фріулі» в Удіне, був єдиною ареною, повністю готовою до чемпіонату світу в Італії 1990 року. Незважаючи на це, в Апулії право проводити матчі мундіалю дісталося стадіону «Сан-Нікола» в Барі. У 1994 році на «Віа дель Маре» відбувся виступ Папи Римського Івана Павла II. 1 листопада 2007 року під час тренування команди «Лечче» на стадіоні від удару блискавки загинув працівник клубу Антоніо Де Джорджі. Тренер Джузеппе Пападопуло, спортивний директор Гвідо Анджелоцці і гравець Елвіс Аббрускато, які перебували поруч, дивом залишилися неушкодженими. Постановою міської ради Лечче стадіон названий на честь мера Етторе Джардіньєро, який дав «зелене світло» його реконструкції. У сезоні 2009/10 на «Віа дель Маре» проводив свої домашні матчі дебютант Серії Б «Галліполі», однак, вилетівши по закінченні сезону в Серію C1, команда знову стала проводити домашні поєдинки на своєму стадіоні «Антоніо Б'янко» в Галліполі. Примітки Посилання Профіль на сайті transfermarkt [Архівовано 29 вересня 2019 у Wayback Machine.] (англ.) Профіль на сайті stadiumguide.com [Архівовано 7 квітня 2019 у Wayback Machine.] (англ.)
Camp de concentració de Gonars

El camp de concentració de Gonars va ser un dels camps de concentració del feixisme italià. Es va crear el 23 de febrer de 1942 a prop de Gonars, a la província d'Udine. Història Molts presos hi van ser traslladats des del camp de concentració de l'illa de Rab, que va servir de solució final a la política de neteja ètnica del general feixista Mario Roatta contra el poble eslovè de la província de Ljubljana ocupada per la Itàlia feixista i els croats de Gorski Kotar d'acord amb el discurs racista de la dècada del 1920 de Benito Mussolini. El primer transport de 5.343 persones (1.643 dels quals eren infants) va arribar dos dies després de la seva creació, el 23 de febrer de 1942, des de la província de Ljubljana i dels camps de concentració italians de Rab i de Monigo, prop de Treviso. El camp va ser clausurat el 8 de setembre de 1943, immediatament després de l'Armistici entre Itàlia i les forces aliades. Posteriorment, es va fer tot el possible per a esborrar qualsevol evidència d'aquest punt negre de la història italiana: els edificis del camp de concentració van ser destruïts, els materials es van utilitzar per a construir una llar d'infants propera i el lloc es va convertir en un prat de dall. L'any 1973, l'escultor Miodrag Živković va crear un sacrarium al cementiri de la ciutat i les restes de 453 víctimes eslovenes i croates van ser traslladades a les dues criptes subterrànies. Es creu que almenys 50 persones més van morir al camp de concentració a causa de la fam i les tortures. Referències Bibliografia Alessandra Kersevan (2008): Lager italiani. Pulizia etnica e campi di concentramento fascisti per civili jugoslavi 1941–1943. Editore Nutrimenti, Alessandra Kersevan (2003): Un campo di concentramento fascista. Gonars 1942–1943., Kappa Vu Edizioni, Udine. Nadja Pahor Verri (1996): Oltre il filo: storia del campo di internamento di Gonars, 1941–1943, Arti Grafiche Friulane, Udine. Luca Baldissara, Paolo Pezzino (2004): Crimini e memorie di guerra: violenze contro le popolazioni e politiche del ricordo, L'Ancora del Mediterraneo. ISBN 978-88-8325-135-1 Bregar, Ana (2013): Comparing situation at the Gonars Concentration Camp and the Rab Concentration Camp (In Slovene: "Primerjava taboriščnih razmer na Rabu in v Gonarsu"), Diploma thesis, Faculty of Arts, Department of history, University of Ljubljana. Megla, Maja (2012): Dr. Peter Starič, inženir elektronike, o svoji novi knjigi, ki izide septembra v angleškem jeziku, Delo. Mihajlovič, Nataša (2012): Comparing the Gonars Concentration Camp and the Mauthausen Concentration Camp (In Slovene: "Primerjava koncentracijskih taborišč Gonars in Mauthausen"), Diploma thesis, Faculty of Arts, Department of history, University of Ljubljana. Škorjanec, Viljenka (2011): Italijanske metode pri izpustu iz koncentracijskih taborišč, Zveza zgodovinskih društev Slovenije, Ljubljana, Zgodovinski časopis, 1–2, pp 152–171
Camp de concentration de Gonars

Le camp de concentration de Gonars (italien : Campo di concentramento di Gonars) est un camp de concentration italien créé le 23 février 1942, près de Gonars, en Italie. Le camp est construit par les fascistes italiens. Il compte environ 10 000 prisonniers civils yougoslaves, principalement des slovènes et des croates de la province de Ljubljana. Environ 500 détenus y perdent la vie. Le camp est dissous le 8 septembre 1943, immédiatement après l'armistice italien. Prisonniers célèbres France Balantič, poète. Frane Milčinski (nom de plume Ježek ), poète, acteur, écrivain. Anton Vratuša, homme politique. Notes et références Alessandra Kersevan (2008): Lager italiani . Pulizia etnica e campi di concentramento fascisti per civili jugoslavi 1941–1943 . Editeur Nutrimenti, Alessandra Kersevan (2003) : Un campo di concentramento fascista. Gonars 1942–1943., Kappa Vu Edizioni, Udine. Nadja Pahor Verri (1996) : Oltre il filo : storia del campo di internamento di Gonars, 1941–1943, Arti Grafiche Friulane, Udine. Luca Baldissara, Paolo Pezzino (2004): Crimini e memorie di guerra: violenze control le popolazioni e politiche del ricordo, L'Ancora del Mediterraneo. (ISBN 978-88-8325-135-1) Articles connexes Crimes de guerre de l'Italie Mario Roatta Liens externes Camp de concentration de Gonars (EUROM) Un article de Romacivica.net (en italien) Un site Internet consacré au Mémorial des Gonars (en Italien) Vue aérienne des deux sous-camps (zones blanches à gauche) : le camp B est la bande verticale juste au nord de Gonars, le camp A est la zone carrée au nord-ouest de la ville Portail de l’histoire Portail de la Seconde Guerre mondiale Portail de l’Italie Portail de la Slovénie Portail du nazisme
Koncentracijski logor Gonars

Koncentracijski logor Gonars bio je talijanski fašistički koncentracijski logor u Drugom svjetskom ratu. Osnovan je 23. veljače 1942. u mjestu Gonars koje se nalazi u blizini Palmanove u sjevernoistočnoj Italiji. Zatočenici u koncentracijskim logoru bili su Slovenci i Hrvati. Pri otvaranju logora 5.343 ljudi (među njima 1.643 djece) dovezeno je iz okolice Ljubljane, te iz Koncentracijskog logora Kampor i iz logora Monigo blizu Trevisoa. Logor je zatvoren odmah nakon kapitiulacije Italije, a građevine su uništene. Miodrag Živković je autor spomenika na mjesnim groblju, koji podsjeća na 453 slovenske i hrvatske žrtve logora. Pretpostavlja se da je dodatnih 50 osoba umrlo od gladi i mučenja. Osim groblja nema drugih spomena o logoru, a i mnogi mještani nisu upoznati o toj povijesti svojega mjesta. Povezani članci Koncentracijski logor Kampor Literatura Nadja Pahor Verri, Oltre il filo: storia del campo di internamento di Gonars, 1941-1943, Arti Grafiche Friulane, Udine, 1993. Alessandra Kersevan, Un campo di concentramento fascista. Gonars 1942-1943, Kappa Vu Edizioni, Udine, 2003. Carlo Spartaco Capogreco. I campi del Duce. L'internamento civile nell'Italia fascista (1940-1943). Einaudi, 2004. Boris M. Gombač, Dario Mattiussi. La deportazione dei civili sloveni e croati nei campi di concentramento italiani: 1942-1943. I campi del confine orientale. Centro Isontino di Ricerca e Documentazione Storica e Sociale “L. Gasparini“, Gradisca d’Isonzo, 2004. Alessandra Kersevan. Lager italiani. Pulizia etnica e campi di concentramento fascisti per civili jugoslavi 1941-1943. Nutrimenti, 2008. Metka Gombač, Boris M. Gombač, Dario Mattiussi. Quando morì mio padre. Disegni e testimonianze di bambini dai campi di concentramento del confine orientale (1942-1943). Centro Isontino di Ricerca e Documentazione Storica e Sociale “L. Gasparini“, Gradisca d’Isonzo, 2008. Paola Bristot. Album 1942-1943. I disegni del campo di concentramento di Gonars. Collezione Cordaro. Ediz. illustrata. Gaspari Editore, 2016 Metka Gombač, Boris M. Gombač, Dario Mattiussi. Dietro il cortile di casa. La deportazione dei civili sloveni nei campi di concentramento italiani al confine orientale. Centro Isontino di Ricerca e Documentazione Storica e Sociale “L. Gasparini“, Gradisca d’Isonzo, 2016. Davide Toffolo. L'inverno d'Italia. Coconino Press, 2017. Francesca Ciroi, Annalisa Schiffo. Memorie della nostra gente. Il campo di concentramento fascista per internati jugoslavi di Gonars (1942-1943). LNB, 2018 Vanjske poveznice Webstranica spomen groblja Arhivirana inačica izvorne stranice od 11. veljače 2009. (Wayback Machine) (tal.) Aerial view of the two sub-camps (white zones on the left): camp B is the vertical stripe just north of Gonars, camp A is the square zone north-west of the town[neaktivna poveznica]
Obóz koncentracyjny Gonars

Obóz koncentracyjny Gonars (wł. Campo di concentramento di Gonars) – obóz koncentracyjny, utworzony podczas II wojny światowej w 1942 roku w miejscowości Gonars w północno-wschodnich Włoszech (nieopodal dzisiejszej granicy ze Słowenią), w prowincji Udine. Obóz koncentracyjny został uruchomiony przez włoskich faszystów 23 lutego 1942 roku. W pierwszym transporcie przywieziono 5343 osoby, w tym 1643 dzieci, z okolic Lublany, a także z innych obozów (na wyspie Rab i z Monigo nieopodal Treviso). W obozie przetrzymywani byli głównie obywatele Jugosławii, przede wszystkim Słoweńcy i Chorwaci, ale także osoby innych narodowości. Obóz zlikwidowano 8 września 1943 roku, zaraz po kapitulacji Włoch. Uczyniono wiele, by usunąć materialne dowody jego istnienia: budynki zburzono, materiały budowlane wykorzystano do budowy innych obiektów w mieście (m.in. okolicznego przedszkola), a teren obozu zamieniono na łąkę. Jedynie w 1973 roku ustawiono na miejscowym cmentarzu pomnik zaprojektowany przez jugosłowiańskiego rzeźbiarza Miodraga Živkovicia, a szczątki 453 ofiar umieszczono w dwóch podziemnych kryptach. Szacuje się, że jeszcze około 50 innych osób zginęło w tym obozie wskutek głodu i tortur. Bibliografia Alessandra Kersevan, Un campo di concentramento fascista. Gonars 1942-1943, Kappa Vu Edizioni, Udine, 2003. Nadja Pahor Verri, Oltre il filo : storia del campo di internamento di Gonars, 1941-1943, Arti Grafiche Friulane, Udine, 1996. Linki zewnętrzne Il campo di concentramento 1942-1943 (wł.)
Логор Гонарс

Концентрацони логор Гонарс био је италијански фашистички концентрациони логор у Другом светском рату. Основан је 23. фебруара 1942. године код места Гонарс, које се налази у близини Палманове у северноисточној Италији. Историјат Заточеници у концентрационом логору били су Словенци и Хрвати. При отварању логора, 5343 људи (међу њима 1643 деце) довезено је из околице Љубљане, те из логора Кампор и логора Мониго близу Тревизоа. Ово је био део политике етничког чишћења словеначких и хрватских територија (Љубљанска покрајина и Горски котар) које су италијански фашисти окупирали 1941. године. Логор је затворен одмах након капитулације фашистичке Италије 8. септембра 1943. године. Грађевине су одмах уништене како би се затро сваки траг постојања логора и на том месту уређена ливада. Миодраг Живковић је аутор споменика на месном гробљу 1973. године, који подсећа на 453 словеначке и хрватске жртве логора. Претпоставља се да је додатних 50 особа умрло од глади и мучења. Осим гробља нема других спомена о логору, а и многи мештани нису упознати о тој историји свога места. Галерија Литература Alessandra Kersevan, Un campo di concentramento fascista. Gonars 1942-1943., Kappa Vu Edizioni, Udine, 2003. Nadja Pahor Verri Oltre il filo : storia del campo di internamento di Gonars, 1941-1943, Arti Grafiche Friulane, Udine, 1996. Види још Логор Кампор Спољашње везе Званична страница спомен-гробља (језик: италијански)
Villa Visconti (Lavagna)

La villa Visconti è una villa nobiliare che sorge nel centro abitato di Lavagna, frazione del comune italiano di Comazzo. Storia La villa venne costruita agli inizi del Settecento, forse trasformando un precedente palazzotto rinascimentale (Lavagna fu feudo della famiglia Visconti fin dal 1583), e trasformata nell'Ottocento. Caratteristiche La villa, di forma compatta, è posta all'interno di un ampio terreno, in passato adibito a giardino. Il terreno è attraversato da un asse prospettico che congiunge l'ingresso monumentale che si apre sulla strada a un'esedra prospettica. La costruzione ha facciate molto semplici, ornate da balconi barocchi e da cornicioni elaborati. Note Bibliografia Fonti Santino Langé, Ville della provincia di Milano. Lombardia 4, Milano, SISAR, 1972, p. 333, ISBN non esistente, SBN MIL0194097. Testi di approfondimento Francesco Süss (a cura di), Le ville del territorio milanese. Aspetti decorativi, parchi e giardini, riuso, Milano, 1989, p. 128, ISBN 88-366-0277-0. Voci correlate Villa Visconti (Gardino) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla villa Visconti Collegamenti esterni Villa Visconti, su LombardiaBeniCulturali, Regione Lombardia.
Glacera de Planpincieux

La Glacera de Planpincieux (francès: Glacier de Planpincieux, italià: Ghiacciaio di Planpincieux) és una glacera penjada que es troba al vessant sud de les Grandes Jorasses al massís del Mont Blanc dels Alps. Es troba a sobre del llogarret de Planpincieux, Val Ferret, a la Vall d'Aosta. La glacera té una longitud de 2.45 km i cobreix una àrea d'1.327 km², tot elevant-se dels 2.345 als 3.660 metres amb un pendent mitjà del 30°. D'un punt de vista tèrmic, és una glacera temperada. Durant els darrers anys diverses allaus de gel i col·lapses glacials han tingut lloc que representen una amenaça per a les cases de Planpincieux al fons de la vall. La glacera ha estat monitoritzada d'ençà 2013, tot registrant-se desplaçaments del seu front de 30-50 cm per dia a l'estiu. Una acceleració de la velocitat de desplaçament (60 cm/dia) de la glacera fou observada el setembre 2019, i els experts van advertir que aproximadament 250.000 metres cúbics de gel podrien caure sobre la Vall Ferret. El 24 de setembre de 2019, el batlle de Courmayeur va ordenar el tancament de les carreteres i una evacuació de la població en l'àrea de risc a sota la glacera. Referències Enllaços externs Castato Ghiacciai Arxivat 2021-08-02 a Wayback Machine. (Portal de mapatge de glacera italià) Rivaud, Manu. «Grandes Jorasses versant sud, 4 208 m». Montagnes Magazine, 25 setembre 2012. Article sobre les Grandes Jorasses, presentant un foto anotada de la cara sud del pic, amb la glacera de Planpincieux, la glacera de les Grandes Jorasses, i la glacera de Whymper.