NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ghiacciaio del Pers

Il ghiacciaio del Pers (in tedesco Persgletscher) è un ghiacciaio del massiccio del Bernina in Svizzera. Descrizione Il ghiacciaio è di tipo vallivo, la zona di accumulo si trova tra le vette del Rifugi dals Chamuotschs, Fortezza, Pizzo Bellavista, Piz Spinas, Piz Palü, Piz Cambrena, Piz Arlas, Piz Trovat. La lunghezza del ghiacciaio è di circa 4 chilometri e durante il suo tragitto scende di circa 1.500 metri. Al termine del suo tragitto alimenta il Ghiacciaio del Morteratsch. L'acqua che proviene dal ghiacciaio confluisce nell'Ova da Bernina che a sua volta è un affluente nell'Inn. Turismo La ferrovia del Bernina (con la stazione di Morteratsch) conduce i turisti ai piedi del ghiacciaio del Morteratsch. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ghiacciaio del Pers
Glaciar Pers

O Glaciar Pers (em romanche: Vadret da Pers) é uma geleira que nasce a 2 020 m na Cordilheira Bernina e está situado no cantão dos Grisões na Alta-Engadina da Suíça. O Glaciar Pers é um afluente do glacier Morteratsch e juntos cobrem uma superfície de 16 km2 Referências «Munt Pers: Climbing, Hiking & Mountaineering» (em inglês). Consultado em 23 de março de 2013
Corviale

Corviale je desetipatrový obytný komplex na okraji Říma. Je považován za jednu z nejdelších výškových budov v Evropě. Má na délku 958 metrů a skládá se ze dvou domů, každý měří asi 480 metrů. Má 21 vchodů a v deseti patrech zde žije kolem 8000 lidí. Většina Římanů komplex nazývá Il serpentone (Velký had). Stavební historie Sídliště Corviale bylo postaveno v letech 1975 až 1982 podle plánů architekta Maria Fiorentina (1918–1982) na jihozápadě Říma. Základní kámen byl položen 12. května 1975. První byty byly obyvatelům přiděleny v říjnu 1982. Klientem bylo bytové družstvo ATER (Azienda Territoriale per l'Edilizia Residenziale). Obytný komplex měří 958 metrů. Skládá se ze dvou domů, každý měří asi 480 metrů. Má 21 vchodů. V deseti patrech žije kolem 8000 lidí. Koncepce výstavby Pro výstavbu byly rozhodující urbanistické principy formulované Congrès International d’Architecture Moderne (CIAM), jejichž cílem bylo jednak vyhnout se stísněné a špatně větrané městské krajině a jednak zabránit rozrůstání měst. Kombinace většího počtu bytových jednotek v komplexu na venkově měla ukázat alternativu. Corviale představuje takový systém uspořádání. Jde však o velmi pozdní příklad, který vznikl v době, kdy první projekty postavené podle zásad CIAM byly označeny za nevyhovující a zbourány (např. čtvrť Pruitt-Igoe v St. Louis v roce 1972). Funkce a použití Po položení základního kamene trvalo sedm let, než byly domy dokončeny. Poptávka vzrostla teprve kolem roku 1980, kdy mnoho Římanů, dříve žijících v centru, již nebylo schopno platit nájem. V rámci zajištění infrastruktury bylo plánováno, že čtvrté patro bude vyhrazeno pro obchody. Místnosti k tomu určené však zůstaly prázdné, až si je někteří lidé neoficiálně zabrali, což mohlo být kořenem pozdějších problémů se squattingem. Sídlil zde také františkánský klášter, který pečoval o sociálně slabé. Místo plánovaných obchodů vyrostly před paneláky dva supermarkety. Hodnocení Architektura Fiorentina se vyznačuje železobetonovými pásy, typickými pro tehdejší dobu. Úzká schodiště a zejména odstupňování čtyř nebo pěti nadzemních podlaží měly za cíl snížit monotónnost budovy, ale přispěly k nežádoucímu zvýšení monumentality. Corviale získalo po svém dokončení různé přezdívky, většina Římanů komplex nazývá Il serpentone (Velký had). Corviale nenašlo v bytové architektuře 20. století žádného pokračovatele. Komplex je významný z hlediska architektonické historie coby v Evropě nejdůslednější realizace rozhodnutí CIAM z 50. a 60. let. Od roku 2004 se vedou diskuse, co dál s tímto komplexem, který potřebuje rekonstrukci. Kritici, kteří ho považují za betonové monstrum, chtějí, aby byl zbořen. Někteří architekti však kladou důraz na jeho historickou a architektonickou hodnotu. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Corviale na německé Wikipedii. Související články Pruitt-Igoe – sídliště z 50. let v St. Louis v USA, v pol. 70. let pro kumulaci sociálních problémů zbořeno Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Corviale na Wikimedia Commons
Villa Borghese

Villa Borghese er en stor park i det nordøstlige Rom, som har fået sit navn efter slægten Borghese. Villaen blev opført 1613–1616 på befaling af kardinal Scipione Borghese. Under Camillo Filippo Ludovico Borghese, som var svoger til Napoleon 1., blev den udbygget i klassicistisk stil. Ejendommen er på cirka seks kvadratkilometer. Populære seværdigheder er Giardino del Lago, ridebaner ved Piazza Siena og Fontana dei Cavalli Marini fra 1770. Casino Borghese huser kunstmuseet Galleria Borghese. Fontæner i Villa Borghese Fontana del Fiocco Fontana dei Cavalli Marini Fontana dei Pupazzi Fontane Oscure Mostra dell'Acqua Felice Eksterne henvisninger
Villa Borghèse

La villa Borghèse est un parc municipal de 80 hectares situé dans la ville de Rome en Italie. Il regroupe un ensemble d'institutions culturelles, de musées comme la galerie Borghèse et d'attractions comme le parc zoologique Bioparco. Ce parc a aussi donné son nom à la zone urbanistique environnante. Histoire Les jardins de la villa Borghèse sont réalisés par Flaminio Ponzio sur les plans du cardinal Scipione Borghese pour agrémenter la villa suburbaine qu'il s'était fait construire afin d'y abriter sa collection d'art. En 1605, il fait transformer un vignoble en luxueux jardins verdoyants et ombragés alimentés de nombreuses fontaines. Ce parc est le plus important construit à Rome depuis l'époque antique. L'ensemble de la villa est terminé en 1633. Le premier jardin à l'anglaise de Rome, près de la villa Borghèse, est dû au peintre et architecte écossais Jacob More. Les jardins actuels datent du XIXe siècle et ont été réalisés dans le style anglais. Institutions culturelles de la villa Borghèse La galerie Borghèse Le musée national étrusque de la villa Giulia La galerie nationale d'Art moderne et contemporain Le musée municipal de Zoologie Le musée Pietro Canonica Le musée Carlo Bilotti Le Bioparco, un parc zoologique Représentations artistiques de la villa Jean-Auguste-Dominique Ingres a réalisé un petit tableau en 1806 représentant l'orangerie, conservé au musée de Montauban. Notes et références Annexes Articles connexes Temple de Diane – Temple d'Esculape Villa Lubin – Théâtre Globe - Silvano Toti Église Santa Maria Immacolata a Villa Borghese Jardin baroque Liens externes (it) Page dédiée à la Villa Borghese sur le site officiel de la ville de Rome. Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la culture Portail des espaces verts Portail de Rome
Ogrody Borghese

Ogrody Willi Borghese – park w Rzymie, utworzony pierwotnie jako ogród willi Borghese. Park charakteryzuje się malowniczymi świątyniami stylizowanymi na ruiny, wieloma rzeźbami oraz kopiami innych zabytków (np. Łuku Septymiusza Sewera). Historia 1605 – utworzenie ogrodów dla kardynała Scypiona Borghese, kuzyna papieża Pawła V. Park został obsadzony 400 piniami, między którymi umieszczono rzeźby Pietra Berniniego oraz fontanny Giovanniego Fontany pocz. XIX wiek – park i willa stały się własnością księcia Camilla Borghese, który założył kolekcję dzieł sztuki. 1901 – park stał się własnością państwa włoskiego Bibliografia Przewodniki Wiedzy i Życia – Rzym, Hachette Livre Polska Sp. z o.o., 2006, ss. 258–259, ISBN 83-7184-448-4
Jardins da Villa Borghese

Os Jardins da Villa Borghese compõem um conjunto paisagístico à maneira inglesa situados em Roma, na colina Pinciana. Contém muitos edifícios, museus e atracções, dos quais se destaca a Villa Borghese Pinciana, onde está instalado actualmente a Galleria Borghese. É o segundo maior parque de Roma (80 hectares ou 148 acres) depois do da Villa Doria Pamphili. Os jardins foram desenvolvidos para o palácio construído pelo arquitecto Flamínio Ponzio segundo esboços de Scipione Borghese, que o usou como villa suburbana, uma villa de recreio na periferia de Roma, e para acomodar a sua colecção de arte. Os jardins, tal se apresentam actualmente, foram refeitos no século XIX. Ver também Jardins de Lúculo Referências
Парк Вила Боргезе

Парк Вила Боргезе (итал. Villa Borghese) је велики градски парк у Риму, главном граду Италије. Сматра се плућима града, обухвата разноврсне пејзажне површине, од италијанских вртова до великих површина у енглеском стилу, зграда, фонтана и језера. Простире се углавном преко округа Пинцано (итал. Pincian Hill) и малим делом преко округа Кампо Марцио (итал. Campo Marzio), подељеног Аурелијановим зидинама. Са 80 хектара, то је пети највећи јавни парк у Риму, после јавног дела Регионалног парка Апијски пут, Пинето регионални парк, Виле Дорија Памфили и Виле Ада. Италијански композитор Оторино Респиги, љубитељ града Рима, посветио је комад боровима Виле Боргезе у својој чувеној симфонијској поеми „Борови Рима“. Историја Парк Вила Боргезе налази се на брду Пинцaнo, близу Шпанских степеница и Пјаце дел Пополо. Стварање овог парка започео је 1606. године кардинaл Скипионе Боргезе, (Scipione Borghese) нећак папе Павла V. Желео је да свој некадашњи виноград претвори у најпространији врт у Риму. У истом периоду, кардинал је наручио изградњу Виле Боргезе Пинциана архитектама Фламинију Понцу и његовом ученику Ђованију Васанцију, кога је 1621. године наследио Ђироламо Раиналди. За уређење вртова био је задужен Доменико Савино. Радови које је наручио Скипионе Боргезе трајали су од 1608. до 1633. године. У 18, веку парк је рестауриран, са симетричним алејама, са неокласичним храмовима и Тргом Пјаца ди Сијена. У 19. веку Камило и Франческо Боргезе проширили су површину парка у19. веку, а вртови су потпуно редизајнирани у натуралистичком енглеском стилу. Парк, вила и уметничка колекција продати су италијанској држави 1902. и постали су јавни парк 12. јула 1903. године. Урбанистичке и природне одлике Најимпресивнија места у Вили Боргезе су: врт језера, где је могуће изнајмити чамац и дивити се храму посвећеном Ескулапу који се налази у средишту истог, сунчаном сату и фонтани породице Сатира.Тајни вртови (Птичја башта, Стара башта, Башта сунчаних сатова и Башта узгоја). Унутар комплекса смештена је и тераса Пинчио, са које се пружа поглед на централне делове Рима. Објекти и установе У оквиру парка налази се више културних и јавних установа, међу којима су: Галерија Боргезе (Galleria Borghese), музеј уметности са збиркама скулптуре и сликарства од XVI до XVIII века, Национална галерија модерне и савремене уметности, Музеј Карло Билоти, Биопарк Рима (Bioparco di Roma), градски зоолошки врт. Намена Вила Боргезе данас служи као јавно рекреативно и културно подручје. Користи се за шетњу, спортске активности, културне догађаје и музејске посете, како становника Рима, тако и туриста. Оно што Вилу Боргезе разликује од других великих паркова као што су Хајд парк или Централ парк је савршен спој природе и римске уметности. Вила Боргезе је дом занимљивих архитектонских елемената, скулптура, споменика и фонтана које су у различитим временима створили познати уметници. Референце
Villa Borghese

Villa Borghese är en stor park i norra Rom, som fått sitt namn efter släkten Borghese. Villan uppfördes 1613–1616 på uppdrag av kardinalen Scipione Borghese. Under Camillo Borghese, som var svåger till Napoleon I, byggdes den ut i klassicerande stil. Egendomens yta är cirka 0,8 kvadratkilometer eller 80 hektar. Populära sevärdheter är Giardino del Lago, ryttarstadion vid Piazza Siena och Fontana dei Cavalli Marini från 1770. I Casino Borghese är numera konstmuseet Galleria Borghese inhyst. Fontäner i Villa Borghese Fontana del Fiocco Fontana dei Cavalli Marini Fontana dei Pupazzi Fontane Oscure Mostra dell'Acqua Felice Källor Ausenda, Marco (2002) (på italienska). Roma (9). Milano: Touring Club Italiano. sid. 730–753. ISBN 88-365-2541-5 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Villa Borghese.
Вілла Боргезе

Вілла Боргезе (італ. Villa Borghese) — великий ландшафтний парк у природній англійській манері в Римі, має кілька будинків, музеїв: Галерея Боргезе, що володіє багатим зібранням творів мистецтва, серед яких чимало справжніх шедеврів; Національний музей етруського мистецтва та Національна галерея сучасного мистецтва, яка охоплює майже всі основні художні течії починаючи з XIX ст. В парку також розташовані атракціони. Це третій за величиною громадський парк в Римі (80 га) після парку Вілла-Доріа-Памфілі і Вілла-Ада. Історія Колись землі в цьому районі належали родині Боргезе, і у XVII ст. Кардинал Шіпіоне Боргезе, племінник папи Павла V і покровитель Берніні, створив на місці колишніх виноградників парк. У XIX ст. більша частина парку була оформлена в англійському стилі. На початку XX ст. його придбала держава і передала у дар місту. У Віллу Боргезе ведуть Іспанські сходи, другий вхід знаходиться з боку П'яцца-дель-Пополо. Тут зберігається більша частина Колекції Боргезе, доступної для огляду в Галереї Боргезе. Картини і скульптури у Галереї Боргезе Галерея Примітки Посилання Галерея Боргезе [Архівовано 25 лютого 2021 у Wayback Machine.] (італ.) Фотогалерея Парк Галерея Боргезе влітку [Архівовано 25 жовтня 2014 у Wayback Machine.]
San Biagio in Cisanello

San Biagio in Cisanello je kostel v Pise, stojící na via San Biagio. Existují o něm písemné zmínky z roku 1122 a 1179, nedochovalo se však nic z původní budovy. Současná jednolodní stavba se zvonicí pochází ze 13. století. Další stavební úpravy proběhly v 17. století a roku 1765. Roku 1913 proběhl pokus navrátit strukturu kostela do původního stavu; byly odbourány barokní úpravy. Během 2. světové války utrpěl škody, které byly po válce opraveny. Fasáda je zdobena islámskou keramikou (kopie, originály v Museo di San Matteo). Interiér uchovává malbu na dřevě ze 13. století Madonu s dítětem připisovanou Ugolinu di Tedice. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Chiesa di San Biagio in Cisanello na italské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu San Biagio in Cisanello na Wikimedia Commons
Lago di Pietra Rossa

Il Lago di Pietra Rossa (Lac de pierre rouge in francese - 2.599 m s.l.m.) è un bacino lacustre della Valle d'Aosta. Caratteristiche È un lago glaciale che si trova nella parte alta del vallone d'Arpy all'interno del territorio comunale di Morgex. Si presenta quasi come un lago sospeso in quanto un importante salto roccioso lo separa dalla valle sottostante. Ha una forma allungata con disposizione nord-est e sud-ovest. Verso sud-ovest il vallone dove è collocato il lago conduce al col Colmet (2.837 m) mentre verso nord-est si raggiunge il col d'Ameran (2.670 m). Dal lago si gode di un'ampia visuale sul vallone sottostante, sul lago d'Arpy e sul massiccio del Monte Bianco. Accesso Il lago è raggiungibile partendo dal colle San Carlo. Dal colle per comodo sentiero ed inoltrandosi nel vallone si raggiunge dapprima il lago d'Arpy; poi superando due salti rocciosi si perviene al lago. Il secondo salto roccioso può anche essere superato tramite una via ferrata. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Lago di Pietra Rossa
Ràdio Vaticana

Ràdio Vaticana és l'emissora de ràdio oficial de la Ciutat del Vaticà. Va ser fundada pel papa Pius XI i encarregada a Guglielmo Marconi en 1931. La seva primera transmissió va ser el 12 de febrer de 1931. Durant la Segona Guerra Mundial, Ràdio Vaticana va ser una font de notícies per als Aliats, i com propaganda pro-aliada. El 27 de juny de 2015, el papa Francesc, en una carta apostòlica motu proprio, va establir el Secretariat de Comunicacions a la Cúria Romana, que va absorbir Ràdio Vaticana a partir de l'1 de gener de 2017, el que va posar fi als 85 anys de funcionament independent de l'organització. Transmet en 47 idiomes. Les seves emissions radials les efectua per Ona Curta, Ona Mitjana, Freqüència Modulada (zona de Roma i Laci), amb retransmissió del seu senyal a través d'Internet, ràdio digital. La seva direcció va a càrrec dels jesuïtes. Ràdio Vaticà oferix convenis amb altres radioemissores en diferents llengües, per a la transmissió de les diferents activitats del papa i diferents programes, tots relacionats amb la religió. La programació la realitzen més de 200 periodistes en 61 països. Ràdio Vaticana produeix més de 24.117 hores anuals de radiodifusió. El director general és el Pare Federico Lombardi SJ. Referències Vegeu també L'Osservatore Romano Centre televisiu vaticà
Vatikan Radio

Vatikan Radio (italiensk: Radio Vaticana ; latin: Statio Radiophonica Vaticana) er Vatikanets officielle radioservice. Programmerne produceres i dag af over 200 journalister i 61 forskellige lande. Vatikan Radio producerer mere end 42.000 timers udsendelser, der dækker internationale nyheder, religiøse festligheder, dybtgående programmer og musik. Den nuværende generaldirektør er Fader Federico Lombardi, SJ. Historie Vatikan Radio blev grundlagt i 1931 af Guglielmo Marconi. I dag sendes der programmer på 47 sprog, og der udsendes på kortbølge (også DRM), mellembølge, FM, satellit og internettet. Siden starten er Vatikan Radio blevet drevet af Jesuitordren. Vatikan Radio bevarede sin uafhængighed under det fascistiske Italien og det nazistiske Tyskland. Efter udbruddet af Anden Verdenskrig, beordrede pave Pius XII, at der blev udsendt en Vatikan Radio nyhed om, at polakker og jøder blev samlet og tvunget ind i ghettoer. Den 27. juni 2015 etablerede Pave Frans, i et motu proprio ("på eget initiativ") apostolisk brev, sekretariat for kommunikation i den romerske kurie, som absorberede Vatikanets Radio med virkning fra 1. januar 2017, hvilket afsluttede organisationens 85 års selvstændig drift. Kilder
Radio Vatikan

Radio Vatikan (tal.: Radio Vaticana) službena je radijska postaja države Vatikan. Prvu radio aparaturu konstruirao je Guglielmo Marconi 1931. godine, a radijska postaja ima program na 47 različitih jezika. Radijskom postajom još od osnivanja upravljaju isusovci, a program se odašilja na kratkim i srednjim valovima kao i preko satelita i webradia. U pravljenju programa Radio Vatikana sudjeluje preko 200 novinara u 61 državi. Direktor radijske postaje otac je Federico Lombardi.[kada?] Povijest Prvi pozivni znak Radio Vatikana bio je HVJ a prvi prijenos bio je na dvije kratkovalne frekvencije 12. veljače 1931. Prvi službeni prijenos bio je kada je radio tehničar poslao u eter ’’In nomine Domini, Amen’’, a poslije toga Marconi je predstavio papu Pia XI. koji je bio prvi papa koji se mogao čuti u eteru. Prisutan je bio i kardinal Eugenio Pacelli koji je kasnije postao papa Pio XII. Prvi direktor Radio Vatikana bio je liječnik Giuseppe Gianfranceschi. Televizija Radio Vaticana eksperimentirala je još 1930–ih s TV prijenosima a i kasnije 1950–ih. Tek 1990-ih Radio Vatikan je započeo s redovnim TV prijenosima preko satelita. Izvori
Radio Vaticaan

Radio Vaticaan is de officiële radiozender van het Vaticaan. De zender verzorgt uitzendingen in 45 talen. Radio Vaticaan heeft een kleine 400 mensen in dienst uit 59 landen. Het hoofdkwartier van de zender is te vinden in de Vaticaanse tuinen nabij de Vaticaanse Musea. Geschiedenis Vaticaanstad werd in 1929 met het Verdrag van Lateranen een soevereine staat binnen de grenzen van Italië. Datzelfde jaar gaf paus Pius XI de legendarische Italiaanse radiopionier Guglielmo Marconi opdracht een radiozender op Vaticaans grondgebied te bouwen. Op 12 februari 1931 gingen de uitzendingen van start. Op 27 juni 2015 werd Radio Vaticaan geplaatst onder de jurisdictie van het Secretariaat voor Communicatie. Zie ook Libreria Editrice Vaticana L'Osservatore Romano Vatican Media Vatican News Externe links www.vaticannews.va, website van Radio Vaticaan (meerdere talen) (en) Geschiedenis van Radio Vaticaan
Radio Watykańskie

Radio Watykańskie (łac. Statio Radiophonica Vaticana, wł. Radio Vaticana) – rozgłośnia radiowa Stolicy Apostolskiej, powstała 12 lutego 1931 roku. Emituje całodobowe programy w wielu językach (m.in. w języku esperanto), od 1938 roku także po polsku. Audycje rozgłośni zawierają informacje o działalności papieża, Stolicy Apostolskiej i Kościołów lokalnych oraz wiadomości o charakterze religijno-społecznym z całego świata, a także transmisje modlitwy Anioł Pański, audiencji generalnych i Podróży apostolskich papieża. Radio należy do Europejskiej Unii Nadawców. 27 czerwca 2015 roku papież Franciszek w liście apostolskim motu proprio ustanowił Sekretariat Komunikacji w Kurii Rzymskiej, który wchłonął Radio Watykańskie od 1 stycznia 2017, kończąc 85 lat niezależnej działalności organizacji. Transmisje w języku polskim Pierwsza transmisja w języku polskim odbyła się 20 marca 1931 roku. Ksiądz Tadeusz Zakrzewski odczytał wówczas orędzie papieża Piusa XI z okazji czterdziestolecia encykliki "Rerum novarum". Sekcja Polska Radia Watykańskiego została powołana w 1938 roku. Do 1948 roku nadawano audycje dwa razy w tygodniu, a później codziennie. Polskie audycje Radia Watykańskiego odgrywały szczególną rolę w czasie II wojny światowej, będąc niejednokrotnie jedynym środkiem przekazywania wiadomości o sprawach kościelnych i narodowych do Polski. Po II wojnie światowej Sekcja Polska Radia Watykańskiego przez długi czas była jedyną rozgłośnią katolicką, której programy można było odbierać w Polsce. Wraz z wyborem Karola Wojtyły na papieża, Sekcja Polska rozpoczęła nadawać relacje z pielgrzymek papieskich, a od 1979 roku transmisje mszy świętych w języku polskim. Transmisje Programy w języku polskim nadawane są w następujących porach: 6:00–6:20 16:15–16:29 20:00–20:20 Powyższe audycje retransmitowane są także przez stacje polskie: Polskie Radio Program I w porze 18:43–18:58 Radio Maryja w porze 16:15–16:29 Katolickie stacje lokalne: Radio Plus Śląsk, Radio eM, Radio Jasna Góra, Radio Fiat, Radio Rodzina, Radio Anioł Beskidów, Radio Nadzieja, Radio Niepokalanów, Radio Głos, Radio Emaus, Radio Fara, Radio Via, Radio Podlasie, Radio RDN Małopolska i RDN Nowy Sącz, Radio Plus Warszawa, Radio Warszawa, Katolickie Radio Zamość, Katolickie Radio Diecezji Płockiej. Zobacz też Laudetur Iesus Christus (motto radia) Przypisy Linki zewnętrzne Strona Radia Watykańskiego (pol.) Historia Radia Watykańskiego.. radiovaticana.va. [zarchiwizowane z tego adresu (2016-11-19)]. (wł.). Historia Radia Watykańskiego w portalu opoka.org.pl
Rádio Vaticano

Rádio Vaticano (em latim: Statio Radiophonica Vaticana, em italiano: Radio Vaticana) é a emissora de rádio da Santa Sé que tem por finalidade anunciar a mensagem cristã católica e proporcionar uma união do Vaticano com as demais comunidades cristãs espalhadas pelo mundo. História Fundada pelo Papa Pio XI e encarregada a Guglielmo Marconi, em 1931, teve a primeira transmissão em 12 de fevereiro de 1931, utilizando-se de duas frequências e um transmissor de 10kw. Em 25 de dezembro de 1937, um transmissor Telefunken de 25kw e duas antenas direcionais foram adicionadas. A emissora fazia uso de 10 frequências. Durante a Segunda Guerra Mundial, a Radio Vaticano foi uma fonte de notícias para os Aliados, e como propaganda pró-aliada. Atividade Transmite em 45 idiomas. Suas transmissões são efetuadas por Ondas Curtas, Ondas Médias, Frequência Modulada - FM (Zona de Roma e Lácio), com re-transmissão de sinal através da Internet - rádio digital. Sua direção está a cargo dos jesuítas. Rádio Vaticano oferece convênios com outras emissoras de rádio, em vários idiomas, para a transmissão das diferentes atividades do Santo Padre e programas como o Noticiário Hispanoamericano e o Programa Brasileiro. A programação é construída por mais de 200 jornalistas, em 61 países. Em março de 2008 contava com 384 funcionários. Rádio Vaticano produz mais de 42.000 horas de rádio-difusão. O diretor geral é o Padre Federico Lombardi SJ. A Rádio Vaticano cessou em 1º de julho de 2013 grande parte de suas emissões em ondas curtas para a Europa e Américas, incluíndo a emissão em português para o Brasil, entre 21:30 e 22:00 (hora Universal), 18:30 e 19:00 (Horário de Brasilia, em 15470 kHz (19 metros). Ver também Centro Televisivo do Vaticano L'Osservatore Romano Lista de radiodifusão internacional Ligações externas «Página do Programa Brasileiro da Rádio Vaticano» «A Fundação da Rádio Vaticano - 12 de fevereiro de 1931» (em inglês) «Papa Pio XII e o Holocausto» (em inglês) «ZENIT - Programa Brasileiro da Rádio Vaticano celebra 50 anos»