NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Église San Lio

L'église San Lio ou San Leone IX (Saint-Léon IX) est une église catholique de Venise, en Italie. Localisation L'église San Lio est située dans le sestiere de Castello, contrada San Lio. Sa façade orientée à l'Ouest s'ouvre sur la Campo San Lio, son flanc sud est bordé par la Salizada San Lio. Historique Elle a été construite au IXe siècle par la famille Badoer noble vénitienne et a été initialement dédiée à sainte Catherine d'Alexandrie. En 1054 elle a été dédiée à saint Léon IX (Saint Lio en vénitien), en l'honneur du Pape qui avait soutenu la cause de Venise dans la demande de protéger le patriarcat de Grado, contre le patriarcat d'Aquilée fondé en 1043. Description Extérieur L'église d'origine possédait un plan byzantin, basilical à trois nefs. Au XVe siècle, le chœur est remanié, avec l'adjonction de deux chapelles absidiales. L'édifice est radicalement remanié en 1783 : les trois nefs sont réunies en une nef unique, le clocher médiéval est abattu au profit d'un discret clocher-mur sur le flanc nord de l'édifice. Intérieur Le plafond peint à fresque montre une œuvre de Giandomenico Tiepolo : San Leone in gloria, l'Esaltazione della Croce, Angeli e Virtù Cardinali (1783) Les fonts baptismaux ont vu passer Canaletto La chaire est décorée par Gaetano Zompini. Un retable montrant saint Jacques le Majeur par le Titien - 1558 De Pietro Antonio Novelli Dieu et les saints – Marc l’évangéliste, Antoine de Padoue, Lucie de Syracuse et Saint Louis de Toulouse – 1779 Au-dessus de l'entrée de la chapelle à gauche le monument en mémoire de l'amiral Andrea Pisani (1662 - 1718). L'église abrite également un orgue du XVIIIe siècle et des peintures de l'école vénitienne montrant la vie de David et la Vierge au chérubin . Le chœur Le retable du maître autel : huile sur toile Le Christ mort soutenu par des anges et des saints de Palma le Jeune. Le plafond du chœur : L'Ange réveille le prophète Elie par P. Moro. La chapelle absidiale de droite Cette chapelle, était attribué à la famille noble Gussoni, Canaletto est enterré au centre du pavement. L'autel, le retable et les sculptures sont attribués Tullio Lombardo. Une Déploration en bas-relief en marbre encadrée par des pilastres appariés, dans laquelle il y a deux satyres, des fruits et des épis de blé, respectivement allégories du péché et des dons obtenus par le sacrifice du Christ et l'Eucharistie. Au sommet de la voûte un médaillon avec le père éternel bénissant, dans les écoinçons les reliefs dorés avec les quatre Évangélistes de Pietro Lombardo. Annexes Articles connexes Liste des églises de Venise Donato Bragadin Liens externes Ressource relative à la religion : Chiese delle diocesi italiane Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de Venise
Chiesa di San Lio

La chiesa di San Lio è un edificio di culto della città di Venezia, situato nel sestiere di Castello. Sorge sull'omonimo campo, nella direttrice Rialto-San Zaccaria. Storia Fu eretta nel IX secolo dalla famiglia patrizia veneziana dei Badoer e venne intitolata a santa Caterina d'Alessandria. Nel 1054 fu intitolata a san Leone IX (san Lio in lingua veneta), in onore del papa che aveva appoggiato la causa di Venezia nella rivendicazione della tutela sul patriarcato di Grado nella contesa contro il patriarcato di Aquileia sorta nel 1043, quando il doge Domenico I Contarini aveva sottratto Grado al patriarca di Aquileia Poppone di Carinzia. Nel XV secolo venne riedificato il presbiterio e ai suoi lati vennero eretti due altari. La chiesa subì alcuni rimaneggiamenti e venne radicalmente trasformata nel 1783. Descrizione La chiesa aveva in origine forme bizantine, con schema basilicale a tre navate, che furono abolite nella trasformazione settecentesca, a favore di un'unica grande aula interna; in tale occasione fu inoltre abbattuto il campanile. All'interno si conservano alcuni dipinti e sculture: Apostolo Giacomo di Tiziano Vecellio (del 1540 circa); Angeli e virtù, affresco di Giandomenico Tiepolo sul soffitto; Al di sopra della porta della cappella a sinistra della maggiore si trova il monumento funebre del "capitano da mar" Andrea Pisani, morto nel 1718. La chiesa conserva inoltre un organo del Settecento (costruito da Gaetano Callido nel 1784, op. 212) e dipinti di scuola veneziana con Fatti della vita di David e Vergine con putto. Presbiterio Cristo morto sostenuto da angeli e santi di Jacopo Palma il Giovane sull'altare maggiore Il soffitto: Un angelo scende a confortare Elia di Pietro Moro Cappella Gussoni Quattro evangelisti e la Pietà e santi, opera dello scultore Pietro Lombardo, forse aiutato dal figlio Tullio, nella cappella della nobile famiglia Gussoni, capolavoro della prima architettura rinascimentale veneziana. Nella chiesa nella quale era stato battezzato, sotto il pavimento della stessa cappella, fu sepolto il Canaletto. Bibliografia Le chiese di Venezia, Marcello Brusegan; Ed. Newton Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Lio Collegamenti esterni Chiesa di San Lio, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa di San Lorenzo Martire (Ponderano)

La chiesa di San Lorenzo Martire è la parrocchiale di Ponderano, in provincia e diocesi di Biella. Storia È accertato che nel XII secolo venne eretto accanto all'antica chiesa di Ponderano il campanile, in stile romanico, tuttavia la prima citazione che la riguardi risale al 2 maggio 1207 ed è da ricercarsi in una bolla di papa Innocenzo III. L'attuale parrocchiale fu costruita fra la fine del Quattrocento e l'inizio del Cinquecento. In quel secolo l'antica torre campanaria crollò e quella attuale prese il suo posto appena verso la seconda metà del Seicento. Nel frattempo, tra il 1637 e il 1661, era stato realizzato davanti alla facciata un porticato con delle colonne. Tra il 1660 ed il 1667 sotto il presbiterio venne edificata la cripta, la quale è dedicata a Sant'Antonio di Padova. Il 21 maggio 1661 la parrocchiale fu finalmente consacrata. Nel 1665 vennero realizzate le cappelle di Sant'Eligio (attualmente dedicata ai Santi Giulio e Defendente) e dei Santi Bovo, Giulio e Nicola (al giorno d'oggi chiamata di San Mauro). Tra il 1680 ed il 1681 la cappella del Rosario fu ampliata su disegno del capomastro Pietro di Mongrando. Intorno all'inizio del XVIII secolo la navata della chiesa venne ingrandita e fu riedificata la facciata. Nel 1895 l'originale pavimento in cotto fu ricoperto da uno in cemento, il quale fu sostituito da quello attuale in pietra nel 2000. Note Voci correlate Diocesi di Biella Ponderano Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Lorenzo Martire Collegamenti esterni Parrocchia di SAN LORENZO MARTIRE, su parrocchiemap.it.
Lake of Cutilia

Lacus Cutiliensis (Lake of Cutilia) is the ancient Roman name of the modern Lago di Paterno in the municipality of Castel Sant'Angelo, near the ancient Reate, now Rieti. In antiquity it was sacred to the Sabines. Varro, who came from Reate, called it the "navel of Italy". Overview The lake took its name from the settlement of Cutiliae or Cutilium, which was on its shores at the foot of a mountain. In his work De Lingua Latina, Varro writes that the lake was inhabited by the lymphae commotiles or commotiae, nymphs whose presence is explained by the floating island found there. Pliny says much the same. History In his book about theories on the origin of the Saturnalia, Macrobius narrates that the Pelasgians, one of the earliest people who inhabited Latium, had been expelled from their original territory and, having wandered through many places, at last arrived in great numbers at Dodona in Epirus. There they asked the local oracle where they could settle permanently. The oracle's responsum was that they should go to the Saturnian land of the Siculi and Aborigines, to Cutilia, where there was a floating island. They were to expel the locals, then sacrifice a tenth of whatever they had taken as booty (praeda) to Phoebus and to Hades. Human captives were explicitly included: they were instructed to "send the heads and phota ('lights', also 'lives') to the father". Having followed the instructions of the oracle, they arrived at Lake of Cutilia and occupied the island. This island was formed by overgrown plants and its growth had been favoured by the murkiness of this marsh, as was said to have been of Delos. After expelling the Siculi the Pelasgians occupied the lands. They offered as a sacrifice to Apollo the tenth part of the prey and built a shrine to Dis and an altar to Saturn, naming the feast Saturnalia after him. They continued for a long time to perform human sacrifices in order to offer heads to placate Dis and Saturn, until Hercules came to those lands and persuaded their descendants to replace the human heads with masks and to honour the altar of Saturn with lamps, since phota, "lights," may mean "lamps" as well as the "light" of men's lives. The place was an enclosed area (locum saeptum: fenced place) considered sacred and was inhabited by an oracle influential among the Sabines. Sometimes the Sabine migrations known as the ver sacrum started from this place: a famous instance is that of the seven thousand sacrales led by Comus (or Cominus) Castronius who founded Bovianum following the steps of an ox, thus giving rise to the Samnite nation. The spring The waters of a spring near the lake were extremely cold and supposed to be medicinal: they were considered good for the stomach and nerves, and were used in the Roman baths at Aquae Cutiliae which can be seen today. The Emperor Vespasian used to come every summer to drink the waters, and he died there. His son emperor Titus too died there. References
Палацо Боргезе

Палацо Боргезе (на латински: Palazzo Borghese) е средновековен дворец в Рим, собственост на влиятелната фамилия Боргезе. Дворецът е поръчан от монсеньор Томазо Гиджилио. През 1604 година кардинал Камило Боргезе купува двореца и го съединява със земите си. Когато е избран за папа Павел V, през 1605, той дава двореца на братята си. По това време се осъществява голямо преустройство на сградата. След смъртта на папата кардинал Шпионе Боргезе построява специална зала и голяма градина. През периода 1771-1776 от Райналди са извършени големи промени по поръчка на Джовани Батиста Боргезе. Построено е изцяло ново крило с изглед към Тибър и приземните етажи са облагородени. Построен е параклис. През 1968 година Франко Дзефирели избира Палацо Боргезе, за да снима известната сцена с терасата във филма Ромео и Жулиета. Източници
Palazzo Borghese

Palazzo Borghese – zabytkowa rezydencja w Rzymie, uznawana za jedną z tzw. czterech cudowności Rzymu obok Palazzo Farnese, schodów Caetaniego oraz portalu Carbonianich. Budowla o charakterystycznym, asymetrycznym rzucie przypominającym klawesyn bywa określana mianem il cembalo Borghese (pol. „klawesyn Borghese”). Historia Pierwotna budowa rozpoczęła się w 1561 roku z inicjatywy Tommasa del Giglio, który zlecił projekt Jacopowi Barozziemu da Vignola, zaprojektował dziewięcioosiowy odcinek pałacu przy Piazza Fontanella Borghese, a nad portalem od strony Piazza Borghese umieścił do dzisiaj zachowany herb rodu Del Giglio. Do jego śmierci ukończono fasadę oraz wyjątkowe, dwukondygnacyjne arkady dziedzińca z podwójnym rzędem kolumn. Po jego śmierci w 1578 roku prace przejął Martino Longhi Starszy, kontynuując rozbudowę dla nowego właściciela – kardynała Pedro de Dezy, ograniczając się jednak tylko do rozbudowy dziedzińca. W 1596 roku pałac nabył kardynał Camillo Borghese, przyszły papież Paweł V, który zlecił dalsze prace Flaminiowi Ponzio, a po jego śmierci nad budową czuwali Carlo Maderno i Giovanni Vasanzio. Po zakupie w 1604 roku kolejnych parcel w kierunku Tybru, rozszerzono zabudowę o nowe skrzydła, kompleks powiększono według planów Carla Rainaldiego. Powiększono fasadę oraz dodano owalną klatkę schodową prowadzącą z dziedzińca do ogrodu sięgającego aż do via di Ripetta. Od 1922 roku w reprezentacyjnych salach pierwszego piętra działa Circolo della Caccia – ekskluzywny klub arystokratyczny, którego członkami byli m.in. król Juan Carlos I, książę Karol, książę Filip z Edynburga oraz książę Albert II z Monako. Od lat 40. XX wieku skrzydło wychodzące na via di Ripetta mieści Ambasadę Hiszpanii w Republice Włoskiej. Architektura Fasada główna pałacu otwiera się na plac Fontanella di Borghese (nazwa nawiązuje do historycznej fontanny na tym placu). Monumentalny portal flankowany jest dwiema kolumnami doryckimi podtrzymującymi balkon zwieńczony herbem rodu. Z tej strony prowadzi wejście na dziedziniec otoczony podwójnym portykiem z 96 kolumn doryckich i jońskich. Na jego osi znajduje się monumentalna Łaźnia Wenus – barokowe nimfeum ozdobione rzeźbami, fontannami i roślinnością pnącą. Drugi portal, analogiczny w formie, otwiera się od strony placu Borghese. Ta część ma 24 okna powtarzające rytm fasady głównej. Skrzydło zachodnie wychodzi na ulicę di Ripetta i Tyber, a niewielka, dwukondygnacyjna elewacja z balkonami określana jest mianem klawiatury klawesynu (tastiera del cembalo). Przypisy
Palazzo Borghese

Palazzo Borghese är ett av Roms mest typiska och monumentala barockpalats. Palatset började byggas 1590 efter ritningar av Martino Longhi den äldre och fullbordades med ena flygeln 1610 genom Flaminio Ponzio på befallning av påven Paulus V, som tillhörde släkten Borghese. Gården har en portik med 96 kopplade granitkolonner. De här inrymda konstsamlingarna flyttades 1891 från palatset till Villa Borghese. Källor Svensk uppslagsbok. Malmö 1939. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Palazzo Borghese.
Палаццо-Боргезе

Палаццо Боргезе (італ. Palazzo Borghese) — палац у Римі, головна резиденція родини Боргезе. Палац називають «il Cembalo» (клавесин) через його незвичайний план, у формі неправильної трапеції. Перший поверх палацу з 1947 року займає Посольство Іспанії. Історія Будівництво палацу розпочато для монсеньйора Томмазо дель-Джильо у 1561 році за проєктом архітектора Джакомо да Віньоли. На момент смерті дель Джильо у 1578 році, будівництво палацу було завершено, але не було даху. Палац залишалась без даху до тих пір, поки спадкоємці не домовилися про його продаж у 1586 році іспанському кардиналу Педро де Деза Мануелю, який у 1590 році поручив архітектору Мартіно Лонгі Старшому розширити палац і влаштувати дах. Після смерті Лонгі в 1591 році, роботу продовжив архітектор Фламініо Понціо, який отримав замовлення від кардинала Шипіоне Боргезе на користь нового власника, кардинала Камілло Боргезе (майбутнього Папи Павла V), і роботи тривали до 1613 року. Будівництво палацу було завершено архітекторами Карло Мадерно і Джованні Вазанціо, а після 1670 року палац розширювався архітектором Карло Райнальді. Внутрішнє подвір'я, створене Мартіно Лонгі Старшим, має дуговидну неправильну форму і вважається визначною пам'яткою палацу, з його колонами, фонтанами, статуями і «секретним садом». Головний вхід до палацу — на вулиці Фонтанелла ді Боргезе. Західне крило палацу виходить на Віа ді Ріпетта, з видом на Тибр, і має невеликий двоповерховий фасад з невеликим балконом, який називають «клавішею клавесина». У палаці раніше була колекція живопису, яка займала 12 великих залів на першому поверсі. Серед інших творів там були: «Покладення в труну» Рафаеля, «Полювання Діани» та «Сибілла Куманська» Доменікіно, твори Караваджо і Доссо Доссі, «Викрадення Європи» Джузеппе Чезарі, Мадонни Франческо Франча, Лоренцо ді Креді, Андреа дель Сарто, Лоренцо Лотто, Джуліо Романо, Даная Корреджо, твори Тіціана «Навчання любові» і «Любов небесна і Любов земна», твори Ван Дейка «Христос на хресті» і «Покладення в труну». Нині ці твори в Галереї Боргезе, після їх перенесення туди в 1891 році. У третьому залі першого поверху розміщена фреска «Народження Венери», Гаєтано Лапіса, створена між 1771 і 1772 роками. На піку своєї кар'єри, Лапіс був частиною великої групи художників, відібраних кардиналом Шипіоне Боргезе та його братом принцом Маркантоніо IV Боргезе для роботи над палацом. Ескіз «Народження Венери» зберігається в Національній галереї старовинного мистецтва в Палаццо-Барберіні. Примітки Література Alberto Mazzacchera L'esordio profano di Gaetano Lapis, in «Atti e studi — Accademia Raffaello», XIV, 2015, 1/2, pp. 91-108, ISSN 2039-0475 (італ.) Heinz-Joachim Fischer Rom. Zweieinhalb Jahrtausende Geschichte, Kunst und Kultur der Ewigen Stadt, Кельн, DuMont Buchverlag, 2001 (нім.) Anton Henze Kunstführer Rom, Штутгарт, Philipp Reclam GmbH, 1994 (нім.) Vittorio Sgarbi Roma — Dal Rinascimento ai nostri giorni, in Dizionario dei Monumenti italiani e dei loro autori, Мілан, Bompiani, 1991, ISBN 88-452-1801-5 (італ.) Giorgio Carpaneto I palazzi di Roma, Рим, Newton-Compton, 1993, ISBN 88-7983-191-7 (італ.)
Chiesa di Santo Stefano (Pergine Valsugana)

La chiesa di Santo Stefano è la parrocchiale nella frazione di Ischia a Pergine Valsugana. Risale al XV secolo. Storia La chiesa dedicata a Santo Stefano, nella località di Ischia di Pergine, accanto al camposanto, ha una prima citazione documentale nel 1471. Attorno alla metà del XVII secolo venne completamente riedificata. Ottenne dignità curiaziale nel 1793 e, nello stesso anno, ebbe la concessione del fonte battesimale. Poco prima della metà del secolo seguente l'edificio fu notevolmente ampliato, e la sua struttura assunse le dimensioni che ci sono pervenute. Venne consacrata da Eugenio Carlo Valussi, vescovo di Trento, nel 1893. Nella prima metà del XX secolo vennero decorate le volte della navata e, nel 1949, per disposizione dell'arcivescovo di Trento Carlo De Ferrari venne elevata a dignità parrocchiale. Note Voci correlate Ischia (Pergine Valsugana) Pergine Valsugana Valsugana Arcidiocesi di Trento Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Santo Stefano Collegamenti esterni (EN) Chiesa di Santo Stefano, in GCatholic.org. Chiesa di Santo Stefano, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chiesa di San Lorenzo (Casalpoglio)

La chiesa di San Lorenzo è un edificio religioso situato in frazione Casalpoglio di Castel Goffredo, in provincia e diocesi di Mantova. Storia e descrizione Edificata nel XVIII secolo, presenta una facciata suddivisa con paraste e nicchie. Sul lato destro è collocato il campanile a pianta quadrata con copertura a cono. L'interno, a navata unica con volta a botte, è interamente decorato, con opere del bresciano Anacleto Bocchi e Gianni Trainini. Il presbiterio è occupato dall'altare della seconda metà del Settecento, decorato di marmi policromi. Dietro ad esso, la Pala di San Lorenzo del 1797, opera attribuita a Giovanni Antonio Zaddei. Ai lati della navata sono collocati l'altare della Madonna del Rosario, con paliotto in commesso di marmi policromi e l'altare di San Rocco, anch'esso ornato di marmi policromi. L'organo a canne, con cassa dorata del Seicento, è stato ricostruito agli inizi del Novecento dall'organaro Diego Porro. All'interno della chiesa è conservato un reliquiario contenente un frammento della Santa Croce (ex ligno crucis). In un'abitazione nei pressi della chiesa, venne rinvenuta una stele funeraria in marmo botticino, conservata nei Musei Civici di Arte e Storia di Brescia. Note Bibliografia Giancarlo Cobelli (a cura di), La comunità di Casalpoglio: note storiche sull'antico Comune, sulla Parrocchia e sulla Chiesa di San Lorenzo, Castel Goffredo, 2014, ISBN non esistente. Ola Catulini e Corrado Bocchi (a cura di), In viaggio tra chiese e oratori campestri. Castel Goffredo, Casaloldo, Mantova, Publi Paolini, dicembre 2002. Lisa Tabai, Corrado Bocchi (a cura di), Una croce, una madre e un figlio : la gioia del ritrovamento, la forza di un segno amaro a Castel Goffredo : 313-2013 anniversario dell'Editto della tolleranza, Castel Goffredo, 2013, ISBN 978-88-97668-07-7. Voci correlate Castel Goffredo Diocesi di Mantova Chiese e oratori campestri di Castel Goffredo Collegamenti esterni Provincia di Mantova. Comune di Castel Goffredo. Repertorio dei beni di rilevante valore storico-culturale. 2010. (PDF), su provincia.mantova.it. URL consultato il 24 giugno 2019. Chiesa parrocchiale di San Lorenzo, su parrocchiacastelgoffredo.it. URL consultato il 24 giugno 2019 (archiviato dall'url originale il 6 maggio 2018). Chiesa di San Lorenzo Diacono e Martire <Casalpoglio, Castel Goffredo>, su Le chiese delle diocesi italiane, Conferenza Episcopale Italiana. URL consultato il 15 marzo 2020. Chiesa parrocchiale di San Lorenzo., su farecerchio.it. Chiesa di Santa Maria Maddalena., su chieseitaliane.chiesacattolica.it.
Spauregg

Der Ansitz Spauregg ist ein denkmalgeschütztes Gebäude in Partschins. Geschichte Als erster Besitzer erscheint ein gewisser Walter, dessen Erbentochter Elisabeth sich 1311 mit Heinrich de Sporo vermählte. Die ältere Linie der Herren von Spaur (Sporo) von dem sich der Name des Anwesens ableitet stammten ursprünglich aus dem Nonstal. 1360 wurde das Gebäude im größeren Maßen umgebaut. 1371 ist das Geschlecht mit Hans von Spaur, Besitzer einer Taranthube zu Partschins, im Mannesstamm erloschen. Die Güter in Partschins kamen 1369 durch Kunella von Spaur an die Lichtenberger, später an die von Stachlburg, in der Folge an Josef Wolf zu Wolfsthal, 1737 an die Wiesenegg zu Hurlach und durch Erbschaft an die von Goldegg zu Lindenburg. Hugo von Goldegg erbte den Hof von seinem Neffen, Franz Ritter von Goldegg (1794–1874) und errichtete eine landwirtschaftliche Versuchsanstalt. Nach dem Tod von Hugo von Goldegg konnten Kredite nicht zurückgezahlt werden und das Gut wurde im April 1906 versteigert. Auch danach blieb es bis heute (2019) im Familienbesitz. Weblinks Eintrag im Monumentbrowser auf der Website des Südtiroler Landesdenkmalamts Literatur Josef Weingartner: Die Kunstdenkmäler des Etschlands IV. Band – I. Teil Das Burggrafenamt – II. Teil Vintschgau, Wien – Augsburg 1930, S. 229. Digitalisat online bei Teßmann Josef Tarneller: Die Hofnamen im Burggrafenamt und den angrenzenden Gemeinden, Wien 1909 Digitalisat online bei Teßmann Cölestin Stampfer: Schlösser und Burgen in Meran und Umgebung. Universitätsverlag Wagner, Innsbruck 3. Auflage 1929. online Einzelnachweise