NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
San Giorgio dei Genovesi (Palermo)

San Giorgio dei Genovesi ist eine Kirche der Renaissance in Palermo. Die Kirche wurde zwischen 1575 und 1596 im Stil der Renaissance vom piemontesischen Architekten Giorgio di Faccio im Stadtteil Loggia von Palermo in der Nähe der damals neu geschaffenen Hafenpiers erbaut. Auftraggeber für den Kirchenbau waren die Bankiers und Kaufleute von Genua, die nach dem politischen und wirtschaftlichen Niedergang Pisas im Königreich Neapel und auf Sizilien eine führende Rolle in den Handelsaktivitäten und Bankgeschäften übernommen hatten. Die Rolle der San Giorgio als Hauskirche der handelstüchtigen Genuesen unterstreicht ihre Widmung an den streitbaren Sankt Georg, der auch Namensgeber einer der wichtigsten Banken Europas (Banco di San Giorgio) war. Die schlichte, nur durch zwei Lisenen und durch ausladendes Gebälk gegliederte Fassade ist beispielgebend für mehrere Renaissancekirchen auf Sizilien. Der dreischiffige Innenraum ist Begräbnisstätte zahlreicher Genueser, deren Grabplatten aus dem 16. bis 18. Jahrhundert den Boden und die Kirchenwände zieren. Die prominenteste Person unter ihnen ist die berühmte Malerin Sofonisba Anguissola, die den reichen sizilianischen Edelmann Don Fabrizio di Moncada geheiratet hatte. Gemälde Jacopo Palma „Il Giovane“: „Das Martyrium des Heiligen Georg“ und „Taufe Christi“ Filippo Paladini: „Lukas malt die Madonna“ Jacopo da Empoli: „Martyrium des San Vincenzo di Zaragoza“ Luca Giordano: „Rosenkranzmadonna und Heilige“ Giovanni Andrea De Ferrari: „Die Himmelskönigin von Genua“ Literatur Giovanna D’Alessandro: La chiesa di S. Giorgio dei Genovesi a Palermo: una problematica attribuzione, in "Lexicon" n. 5–6, 2008 Chiesa di San Giorgio dei Genovesi Chiesa di San Giorgio dei Genovesi (Memento vom 19. April 2009 im Internet Archive) Weblinks
San Giorgio dei Genovesi, Palermo

Saint George of the Genoese (Italian: San Giorgio dei Genovesi) is a Renaissance-style, Roman Catholic church located near the port of La Cala, on Via Buon Pastore in the ancient quarter of the Loggia, in Palermo, region of Sicily, Italy. History Before the construction of this church the Genoese community of Palermo celebrated its religious services in a chapel located in the complex of San Francesco d'Assisi. In 1576 the Genoese bought the little church of San Luca and the surrounding land, located near the port. They demolished the old church and planned the construction of a new temple dedicated to their patron, Saint George. The architectural project was produced by Giorgio Di Faccio with the assistance of Battista Carabbio. The construction of the church was the result of the new financial balance of power of the city. In fact, the Genoeses overtook the Pisans in the context of banking in the Kingdom of Sicily. Many rich Genoese families contributed to the construction. The church was completed in 1596. The church hosts the burial of the famous female painter Sofonisba Anguissola. The church now lies at the edge of the urban settlement, cornered by the interstate highway and Via Cavour. To the north are is the dilapidated monument to the Obelisk for the 13 Victims dedicated to the revolutionaries shot near here by Bourbon authorities a month prior to the liberation by Garibaldi. Art Paintings Oil on canvas: Annunciation, Luca Giordano Our Lady of the Rosary and Saints, Luca Giordano Baptism of Jesus, Palma il Giovane Martyrdom of Saint George, Palma il Giovane Ecstasy of Saint Francis of Assisi, Gerardo Astorino Stoning of Saint Stephen the Protomartyr, Bernardo Castello Martyrdom of Saint Vincent of Saragossa, Jacopo da Empoli Our Lady Queen of Genoa, Domenico Fiasella Saint Luke depicting the Virgin, Filippo Paladini Saint George and the Dragon, unknown author See also Loggia La Cala 16th-century Western domes References External links (in Italian) Image gallery (in Italian) Profile of the church - arte.it (in Italian) History of the church - Provincia Regionale di Palermo Archived 2016-06-24 at the Wayback Machine (in Italian) Image gallery and history of the church - ilgeniodipalermo.com
Palazzo dei Congressi (Rom)

Der Palazzo dei Congressi (deutsch Kongresspalast), eigentlich Palazzo dei Ricevimenti e dei Congressi (deutsch Empfangs- und Kongresspalast), ist eine Mehrzweckhalle im Stadtteil EUR der italienischen Hauptstadt Rom. Das Gebäude wurde Mitte der 1930er Jahre geplant und 1937 begannen die Bauarbeiten. Der Kongresspalast wurde anlässlich der Weltausstellung 1942 erbaut, da diese wegen des Zweiten Weltkriegs jedoch nicht stattfand, wurden die Bauarbeiten im selben Jahr unterbrochen und der Palazzo dei Congressi erst 1954 fertiggestellt. Architekt des Gebäudes war Adalberto Libera, der im Auftrag des faschistischen Regimes von Benito Mussolini den Palazzo als Fortsetzung des „Geistes von Rom“ entwarf. Der Eingangsbereich besteht aus 14 weißen Granitsäulen. Libera wollte zunächst viereckige Stützen bauen. Nach dem Eingang befindet sich der Hauptblock des Palazzo, dieser misst 36 × 36 × 36 Meter. Es folgt hinter dem Saal das Auditorium, das mit Holz verkleidet ist. Der Palazzo dei Congressi liegt am südöstlichen Ende der Viale della Civiltà del Lavoro, einer der drei Hauptachsen des Stadtteils EUR. Am anderen nordwestlichen Ende liegt in etwa 800 Meter Entfernung der Palazzo della Civiltà Italiana. In unmittelbarer Nähe des Kongresspalastes befinden sich mit dem Palazzo dell’INA und dem Palazzo dell’INPS weitere im gleichen Stil errichtete Repräsentativbauten. Während der Olympischen Sommerspiele 1960 diente der Palazzo dei Congressi als Wettkampfstätte für die Fechtwettbewerbe und für das Fechten im Modernen Fünfkampf. Bilder Weblinks Einzelnachweise
Palazzo dei Congressi

Palazzo dei Congressi (formally: Palazzo dei Ricevimenti e dei Congressi) is a building located in the EUR district of Rome, Italy. The palazzo was designed by Adalberto Libera for the 1942 Universal Exposition. Construction started in 1938 but was cancelled due to World War II. It was completed in 1954. Due to its large size, the palazzo hosted the fencing part of the modern pentathlon events for the 1960 Summer Olympics. Gallery In popular culture The building serves as the backdrop in several shots of the Ac!d Reign Chronicles, a collaborative video project between Grimes and Hana Pestle. References 1960 Summer Olympics official report. Archived 2012-10-29 at the Wayback Machine Volume 2, Part 2. pp. 661, 761. Official website. (in English and Italian)
Дворец съездов (Рим)

Дворец съездов — место проведения мероприятий в Риме, Италия. Первоначально предназначалось для Всемирной выставки 1942 года, но строительство было остановлено из-за Второй мировой войны и завершено в 1954. В нём проводились состязания по фехтованию и современному пятиборью Летней Олимпиады 1960 года. Примечания Ссылки Официальный отчет Летних Олимпийских игор 1960 года Том 2, Часть 2. стр. 661, 761. Официальный веб-сайт
Палац з'їздів (Рим)

Палац конгресів — споруда, знаходиться в Римі, Італія. Побудований на початку 1942, для всесвітньої виставки, яку було згодом скасовано через Другу світову війну, палац приймав фехтування та сучасне п'ятиборство у 1960 літніх Олімпійських іграх. Примітки Посилання 1960 Summer Olympics official report. Volume 2, Part 2. pp. 661, 761. Official website. (англ.) & (італ.)
Isla Maraone

La Isla de Maraone (en italiano: Isola di Maraone​​) es una isla de Italia en aguas del mar Mediterráneo que pertenece al grupo de las islas Egadas, en la región de Sicilia. Se trata de una pequeña franja de tierra, o mejor dicho, una enorme roca, en forma larga y estrecha, al oeste de la gran isla Sicilia. Tiene un poco más de 600 m de largo y su anchura máxima no supera los 80 m. Administrativamente, es parte de la comuna de Favignana. La isla está situada entre la isla Levanzo y la costa de Trapani. A unos 600 metros al este, está la isla de Formica. Véase también Geografía de Italia Geografía de Europa Referencias
Île de Maraone

L’île de Maraone est un îlot inhabité faisant partie de l'archipel des îles Égades, dans la mer Méditerranée. D’une superficie de 0,05 km2, Maraone est rattachée au libre consortium municipal de Trapani. Elle est située à l’ouest de Formica, à 6,8 km de la côte ouest sicilienne. Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Isola di Maraone » (voir la liste des auteurs). Portail des îles Portail de la Sicile
Isola Maraone

Maraone è un'isola dell'Italia appartenente all'arcipelago delle isole Egadi, in Sicilia. Si tratta di un piccolo lembo di terra, o meglio un grosso scoglio di forma stretta e lunga, a ovest della Sicilia, nel Mar Mediterraneo. È lunga poco più di 600 m e nella sua larghezza massima non supera gli 80 m. Amministrativamente fa parte del comune di Favignana. L'isola di Maraone si trova tra l'isola di Levanzo e la costa di Trapani. A circa 600 m a est dall'isola si trova l'isola di Formica. Distanze da Maraone: Isola di Formica a 0,6 km Isola di Levanzo a 5,0 km Costa trapanese a 6,8 km Isola di Favignana a 8,2 km Voci correlate Isole dell'Italia Isole Egadi
Papežský východní institut

Papežský orientální institut (italsky: Pontificio Istituto Orientale, latina: Pontificium Institutum Orientalium Studiorum; PIO) je katolická univerzita kanonického práva v Římě. Skládá se z fakult východního kanonického práva a studií o východní církvi. Historie V roce 1917 papež Benedikt XV. založil Centrum pro studium východních církví. V apoštolské exhortací Orientis catholici (Ecclesiae Orientales) z 15. října 1917 vytyčil úkoly spočívající ve studiu a porozumění Východu, jakož i v obohacení a prohloubení západní tradice. 14. listopadu 1929 byla otevřena Knihovna východního křesťanství, která je se 180 000 svazků největší svého druhu na světě. Knihovna obsahuje odbornou literaturu o církevních dějinách, teologii, patristice, spiritualitě, hagiografii, liturgii, kanonickém právu a posvátném umění, jakož i ekumenismu z byzantsko-slovanských oblastí, Balkánu, Blízkého a Středního východu. Chirografem papeže Františka ze dne 17. prosince 2019 bylo rozhodnuto, že Papežský východní institut a Papežský biblický institut, při zachování jejich názvů i poslání, budou spojeny s Papežskou Gregoriánskou univerzitou tak, aby byly součástí stejného právního subjektu. Pověřil také generálního představeného Tovaryšstva Ježíšova, aby společně se zúčastněnými institucemi připravil nové stanovy Gregoriánské univerzity reflektující začlenění obou institutů. Nové stanovy byly ratifikovány a schváleny 11. února 2024 a na Letnice 19. května 2024 vstoupily v platnost. Počínaje tímto datem je Papežská univerzita Gregoriana řízena jediným rektorem, oba začleněné instituty zastupuje prezident. Význačné osobnosti Michel d’Herbigny, rektor Georg Hofmann (1885–1956), teolog a byzantinista, profesor na PIO Irénée Hausherr SJ (1891–1978), profesor patristiky a východní spirituality Alois kardinál Grillmeier (1910–1998), právo východních církví na PIO Ivan Prasko (1914–2001), biskup ukrajinské řeckokatolické církve Tomáš kardinál Špidlík SJ (1919–2010), profesor patristiky a východní spirituality Peter Hans Kolvenbach SJ (* 1928), ředitel PIO v letech 1981–1983, později 29. generál Tovaryšstva Ježíšova Bartoloměj I. (* 1940), právo východních církví na PIO Kidane Yebio, eritrejský biskup kerenský Hlib Lonchyna (* 1954), biskup a exarcha ve Spojeném království Cesare Pasini (* 1950), doktor Scienze Ecclesiastiche Orientali, od roku 2007 prefekt Vatikánské knihovny Cyril Vasiľ SJ (* 1965), ředitel PIO 2007–2009, později arcibiskup kurie Jaroslav Šuvarský Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Papežský východní institut na Wikimedia Commons Webové stránky Pontificio Istituto Orientale Archivováno 8. 10. 2018 na Wayback Machine. (anglicky) Webové stránky Pontificio Istituto Orientale Biblioteca Archivováno 27. 5. 2014 na Wayback Machine. (italsky)
Pontificio Instituto Oriental

El Pontificio Instituto Oriental (PIO) es un ateneo pontificio para el estudio del oriente cristiano.​ Fundación y cometidos Fundado por Benedicto XV en 1917,​ el Pontificio Instituto Oriental tiene dos facultades distintas: Facultad de estudios eclesiásticos orientales (con las secciones histórica, teológico-patrística y litúrgica); Facultad de Derecho Canónico oriental (para el estudio del derecho canónico de las iglesias orientales). El Instituto está confiado desde 1922 a la Compañía de Jesús. Su vicerrector es siempre el prepósito General de la Compañía de Jesús, mientras el gran canciller es siempre el cardenal prefecto de la Congregación para las Iglesias Orientales y el rector es siempre un miembro de la Compañía de Jesús.​ El Instituto cuenta con una importante biblioteca,​ conocida a nivel mundial, tanto para el estudio del orientalismo cristiano como para el estudio del derecho canónico oriental.​ También es sede de algunas colecciones científicas y revistas de prestigio, como Orientalia Christiana Periodica, Orientalia Christiana Analecta, Anaphorae Orientales, y Kanonika. Conectada a la Facultad de Derecho Canónico Oriental está la serie científica electrónica "Iura Orientalia" (hasta la fecha 10 vols.) Véase también Pontificia Universidad Gregoriana Pontificio Instituto Bíblico Cristiandad oriental Rerum orientalium Portal:Iglesia católica. Contenido relacionado con Iglesia católica. Referencias Enlaces externos Sitio oficial Archivado el 20 de noviembre de 2016 en Wayback Machine. Otros proyectos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Pontificio Instituto Oriental.
Pápai Keleti Intézet

Pápai Keleti Intézet (latinul: Pontificium Institutum Orientalium Studiorum) katolikus felsőfokú oktatási intézet Rómában, két fakultással: Keleti egyházi tanulmányok; Keleti egyházjog. Az intézetet XV. Benedek pápa alapította az 1917. október 15-én megjelent Orientis Catholici kezdetű motu proprio-jával, melyben lefektette a tanintézet célját: a keleti keresztény egyházak történetének, teológiájának, lelkiségének, liturgiájának, egyházjogának és a kapcsolódó társtudományok (földrajz, régészet, keleti nyelvek) alapos és tárgyilagos kutatása, a kutatási eredmények minél szélesebb körű közzététele, a nyugati és keleti kereszténység kölcsönös megismertetésével a keresztény egység ügyének szolgálata. 1918. decemberében vette kezdetét az Intézetben az akadémiai élet. 1920. január 17-én kapta meg a jogot a pápától doktori cím adományozására. 1922. szeptember 14-én XI. Piusz pápa a jezsuita rendre bízta az Intézet vezetését. 1923-ban jelenik meg a később nagy tekintélyre szert tevő tudományos sorozat, az Orientalia Christiana első kötete. 1924-től külön tanszék alakul az Intézeten belül az iszlám tanulmányozására. 1928-ban XI. Piusz rendeletére, önállósága megtartása mellett, egy konzorciumba szervezik a Keleti Intézetet a Gregoriana Pápai Egyetemmel és a Pápai Biblikus Intézettel. Ugyanez év szeptember 8-án enciklikát is kiad XI. Piusz, Rerum Orientalium kezdettel, amelyben részletesen szól a keleti tudományok fontosságáról, az Intézet jelentőségéről, és buzdítja a megyéspüspököket, küldjenek minél több hallgatót az intézménybe. 1930-ban 35 000 kötettel nyílik meg az Intézet könyvtára, mely mára, közel kétszázezer kötetével, a maga témájában a világ legnagyobb gyűjteménye. 1971-ben alakul meg a keleti egyházjog önálló kara. Az alapítástól 2005-ig kb. 6000 hallgató fejezte be tanulmányait az Intézetben, s közülük mintegy 500 szerzett doktori fokozatot. Források History of the Oriental Institute. (Az Intézet honlapján) Archiválva 2018. január 26-i dátummal a Wayback Machine-ben Henkey Hőnig Károly: A római pápai keleti intézet. In: Keleti Egyház. Tudományos és politikai folyóirat, 1934. 1. évf. 4. szám, pp. 113-118. A Pápai Keleti Intézetbe látogatott a Szentatya. In: Magyar Kurír, 2017. október 13
Pieve di San Vito in Versuris

La pieve di San Vito in Versuris è un edificio religioso situato in località San Vito nel territorio comunale di Asciano, in provincia di Siena. La chiesa rientra nell'Arcidiocesi di Siena-Colle di Val d'Elsa-Montalcino. Storia L'antico edificio religioso venne edificato in epoca altomedievale; la sua esistenza era già accertata in un documento del 714 nel quale veniva fatto riferimento all'origine antica della chiesa. Per vari secoli è stata l'unica pieve della zona con varie chiese suffraganee, mentre nel corso del Novecento venne prima declassata ad ordinaria parrocchia e poi definitivamente abbandonata dopo gli anni cinquanta: a causa dell'abbandono l'edificio religioso versa attualmente in uno stato di conservazione che richiederebbe un urgente restauro, mentre l'attiguo fabbricato un tempo adibito a canonica versa in stato di degrado. Descrizione L'edificio religioso si presenta a pianta rettangolare, con unica navata ed abside semicircolare. Le strutture murarie sono rivestite in conci di pietra. Al centro della facciata principale, orientata verso ovest, si trova il portale ligneo di accesso alla chiesa, con architrave in pietra di Rapolano su cui poggia un arco a tutto sesto in laterizi, tipico elemento dello stile romanico che caratterizza l'edificio religioso; tra l'architrave e il soprastante arco vi è una lunetta vuota semicircolare. La parete laterale destra è addossata al corpo di fabbrica che ospitava la canonica, mentre lungo la parete laterale sinistra si aprono nella parte alta alcune finestrelle quadrangolare per consentire l'illuminazione naturale dell'interno della chiesa. All'estremità posteriore della parete laterale sinistra, proprio a fianco dell'abside semicircolare, si eleva un campanile vela con due celle campanarie contigue ad arco tondo rivestite in laterizi sovrastate da un piccolo frontone con timpano, anch'essi rivestiti in laterizi. Note Voci correlate Asciano Crete Senesi Deserto di Accona Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla pieve di San Vito in Versuris Collegamenti esterni SBAP Siena e Grosseto: Asciano -> 00385189 Chiesa Pievana di San Vito in Versuris, su sbap-siena.beniculturali.it. URL consultato il 28 aprile 2014 (archiviato dall'url originale il 19 ottobre 2014). San Vito in Versuris, Asciano, su cretesenesi.com.
Piscina Romano

La Piscina Romano è una struttura sportiva scoperta sita a Milano, in via Giuseppe Ponzio e ingresso in via Zanoia. inaugurata il 28 luglio 1929, è intitolata al ginnasta italiano Guido Romano, vincitore della medaglia d'oro ai Giochi olimpici di Stoccolma 1912. Storia La piscina fu edificata dal gennaio al luglio 1929 per opera dell'ingegnere e architetto Luigi Lorenzo Secchi (1899-1992). La costruzione costò non più di un milione di lire dell'epoca e faceva parte di un più ampio programma che prevedeva la realizzazione di altre due piscine cittadine, una invernale ed una estiva. Il complesso originariamente era costituito da un elegante edificio centrale (oggi non più appartenente al complesso), che era l'accesso originale dell'impianto su via Ponzio, due corpi laterali simmetrici, dalle facciate con timpano marcate da riquadrature e lesene, in cui v'erano camerini adibiti a spogliatoi e dalla piscina. Il bacino fu edificato di forma rettangolare, lungo 100 metri e largo 40, con una superficie di 4000 metri quadrati e prevedeva di poter ospitare contemporaneamente 1500 persone. La forma rettangolare fu adottata perché ritenuta migliore per l'utilizzazione dello spazio dell'acqua. Gli angoli vennero arrotondati per evitare punti morti in cui l'acqua potesse stagnare. La profondità variava da 50 centimetri a 3 metri e l'acqua era prelevata direttamente dal sottosuolo ove furono realizzati 4 pozzi. Il giorno dell'inaugurazione, avvenuta il 28 luglio 1929, ci fu una cerimonia in cui il podestà di Milano Giuseppe De Capitani d'Arzago tenne un discorso, al termine del quale si disputarono delle gare di nuoto. I bagnanti potevano accedere alla piscina per fare il bagno corrispondendo 2 lire. Con cinquanta centesimi in più si poteva accedere alle docce calde. La palazzina centrale nel tempo è stata alienata ed attualmente vi ha sede il comando di Polizia Locale della zona Città Studi. I due padiglioni laterali sono oggi adibiti a docce e servizi igienici. L'ingresso attuale si trova in una bassa palazzina realizzata nel 1934 in stile razionalista, a uso di spogliatoio a rotazione, con la facciata principale prospettante su via Ampère. Da essa si accede al vasto parco, contenente una bassa vasca rotonda destinata ai bambini, e la vastissima vasca rettangolare destinata agli adulti, dalla profondità crescente. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su piscina Romano Collegamenti esterni la piscina Romano su lombardiabeniculturali.it, su lombardiabeniculturali.it. URL consultato il luglio 2014. la piscina Romano su milanosport.it, su milanosport.it. URL consultato il luglio 2014.
Musmeci Bridge

The “Viadotto dell’Industria” (Industry viaduct), also known as "Bridge over the Basento" river or Musmeci Bridge, is a bridge in Potenza, Basilicata, Italy, that connects the Potenza city center exit on the Sicignano-Potenza motorway with the main access roads in the southern part of the city. Designed by the Italian engineer Sergio Musmeci in 1967, and built between 1971 and 1976, the bridge perfectly incarnates Musmeci's architectural theories. The structure cost about 920,000,000 Italian liras (equivalent to €4,000,000 in 2016). The structure's uniqueness is due to its construction: it is made of only one membrane of reinforced concrete (about 30 cm (1 ft) thick) molded to form four contiguous arches. The concrete sheet is shaped into a “finger-like” structure, which supports the whole bridge, and it is also used as a pedestrian walkway. The unique structure of the bridge has been the subject of several studies and discussions on its structure and form. The bridge was built without using prefabricated elements. Edilstrade Forlì-Castrocaro company constructed the bridge. Plans and drawings of the bridge are collected in the “Musmeci Sergio and Zanini Zenaide archive” which in 1997 was declared of great historical interest by the archival superintendents of Lazio. Then in 2003, it was referred by the Ministry of Heritage and Culture as an example of architecture from the 20th century in the MAXXI (The National Museum of the 21st Century Arts, Rome). In 2003, the bridge was declared a “monument of cultural interest” by the Ministry of Heritage and Culture. Cultural impact The bridge inspired the virtuosic piano piece The Arching Path by Christopher Cerrone. See also Rinaldo Capomolla. "Il ponte sul Basento di Sergio Musmeci. Il progetto della forma strutturale prima dell'avvento del calcolo automatico". In Alfredo Buccaro; Giulio Fabricatore; Lia Maria Papa (eds.). Atti del Primo Convegno Nazionale di Storia dell'Ingegneria. Napoli, 8-9 marzo 2006 (Tomo II) (PDF) (in Italian). pp. 1143–1152. Fausto Giovannardi (2010). Sergio Musmeci. Strutture fuori dal coro (PDF) (in Italian). Giovannardierontini. Luigi Spinelli (2007-10-17). "When infrastructure becomes landscape". Domus. References External links Sergio Musmeci's funky concrete bridge Concrete truth - Basento Bridge photo gallery