NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Wyspa Tyberyjska

Wyspa Tyberyjska, zwana także Wyspą Tybrową (wł. Isola Tiberina, łac. Insula Tiberina) – jedna z dwóch wysp rzecznych na Tybrze i jedyna wyspa na terenie Rzymu. Opis Powierzchnia wyspy wynosi 1,8 ha przy długości 270 m i szerokości do 67 metrów. Jej kształt przez wieki powodował, że porównywano ją do wielkiej łodzi. Największym z kilku położonych na niej obiektów jest szpital bonifratrów (Ospedale Fatebenefratelli) po północno-zachodniej stronie wysepki. W części środkowej wznosi się bazylika św. Bartłomieja, z relikwiami męczenników (m.in. św. Wojciecha). Znajduje się tam również średniowieczny kompleks z wieżą rodziny Gaetanich, z której wywodził się papież Bonifacy VIII. Historia Wyspa jest połączona z resztą Rzymu dwoma mostami od czasów antycznych. Na lewym brzegu Tybru znajduje się dwuprzęsłowy most Fabrycjusza (wł. Ponte Fabricio), zbudowany w 62 roku p.n.e. i trzyprzęsłowy most Cestiusza (wł. Ponte Cestio) z 48 roku p.n.e., łączący z Zatybrzem, z prawego, zachodniego brzegu rzeki. Widoczne są do dziś ruiny (łuk wsparty na dwóch filarach) innego niezachowanego mostu, znanego jako most Emiliusza (Ponte Emilio), który uległ jednak zawaleniu po największej w historii wyspy powodzi w XVI wieku. Łączył oba brzegi Tybru, a jego pozostałości znajdują się w pobliżu Wyspy Tyberyjskiej. Według legendy, kiedy w 293 roku p.n.e. miasto dotknęła zaraza, za poradą ksiąg sybillińskich postanowiono wysłać poselstwo do słynnego sanktuarium (asklepiejonu) uzdrawiającego boga Asklepiosa w Epidauros, aby sprowadzić do Rzymu świętego węża, symbolizującego boga. Na Polu Marsowym wąż wślizgnął się do rzeki i popłynął na Wyspę Tyberyjską, gdzie zniknął, wskazując w ten sposób miejsce budowy świątyni Eskulapa, ukończonej w 289 roku p.n.e. Od tego czasu w tradycji miasta Wyspa łączona jest z medycyną i uzdrawianiem. Poza świątynią Eskulapa powstały na niej inne miejsca kultu: Jowisza, Gai, Faunusa, Tiberinusa czy Bellony. Festiwale W ciągu lata, corocznie od 1995 na wyspie odbywa się festiwal Isola del CInema (Wyspa Kina). Uwagi Przypisy
Ilha Tiberina

A ilha Tiberina é uma ilha em forma de barca que se formou no seio do rio Tibre, na zona em que o rio atravessa Roma, perto do Capitólio. História Com cerca de 270x67 m (lados mais largos), a ilha é famosa devido ao Templo de Esculápio, o deus grego da Medicina. Existe uma lenda que, numa das suas versões, conta que depois da caída de Tarquínio, o Soberbo, o povo romano atirou o seu corpo no Tibre, no ponto onde depois se formou a ilha; sobre o corpo depositado no fundo, acumular-se-iam seixos e detritos que, progressivamente, permitiram a formação gradual desta ilha. Devido às suas origens obscuras, a ilha Tiberina era considerada pelos Romanos como um posto de mau presságio tanto que, previamente à construção do Templo, os habitantes evitavam aproximar-se da ilha, e só os piores criminosos eram condenados a passar aí o resto da sua vida. Bibliografia Romolo A. Staccioli, Guida Insolita ai Luoghi, ai Monumenti e alle Curiosità di Roma Antica, Newton & Compton, Roma 2000, pp. 197–198 Willy Pocino, Le Curiosità di Roma, Newton & Compton, Roma 2004, pp. 180–185 Carmelo Calci, Roma Archeologica, AdnKronos Libri, Roma 2005, pp. 297–298 Piranesi. Le antichità Romane. Paris, 1835. Tomo IV, tav. XIV-tav. XV Galeria Localização Referências Ligações externas
Tiberön

Tiberön, italienska Isola Tiberina, är en liten ö i floden Tibern i centrala Rom. Beskrivning Tiberön nås via Ponte Fabricio från den vänstra stranden eller via Ponte Cestio från den högra stranden, där stadsdelen Trastevere är belägen. Ponte Fabricio, även benämnd Ponte dei Quattro Capi, är den äldsta bron i Rom som ännu är i bruk. Den byggdes av en viss Lucius Fabricius 62 f.Kr. Ponte Cestio uppfördes av Lucius Cestius 46 f.Kr., men har undergått flera restaureringar, bland annat 370 och 1892. Vid Ponte Fabricios brofäste på ön reser sig det medeltida tornet Torre Caetani. Bron var befäst redan på 1000-talet. Hundra år senare förfogade familjen Pierleoni över tornet; de befäste även Marcellusteatern och behärskade därmed brons båda fästen. Om man betraktar Tiberön med tornet och de hus som klamrar sig fast intill det, får man en uppfattning om hur bebyggelsen längs med Tibern tedde sig, innan Tiberkajerna, de så kallade Lungoteveri, byggdes mellan 1876 och 1926. På många ställen gick bebyggelsen ända fram till flodens vatten; på andra håll sluttade terrängen ned mot strandkanten. Dessa förhållanden orsakade sanitära olägenheter vid Tiberns ofta återkommande översvämningar. San Bartolomeo all'Isola Öns ena kyrka, San Bartolomeo all'Isola från 900-talet, är belägen på resterna av ett tempel helgat åt Aesculapius. Kyrkan grundades av kejsaren Otto III för att hysa den helige Adalberts relik; han hade lidit martyrdöden i samband med ett missionsuppdrag i norra Polen år 998. Hit fördes även andra reliker, bland annat från aposteln Bartolomaios, som kom att ge namn åt kyrkan. Kyrkan har en barockdräkt, men interiörens granitkolonner härstammar från antiken. San Giovanni Calibita Den andra kyrkan på Tiberön, San Giovanni Calibita, omnämns i ett dokument från år 1018. År 1584 övertogs kyrkan och det intilliggande klostret av den religiösa orden Congregazione di San Giovanni di Dio, allmänt benämnd ”Fatebenefratelli” (italienska ’Gör gott, bröder!’), med uppgift att ge fattiga sjuka såväl sjukvård som själavård. Kyrkan genomgick en omfattande ombyggnad omkring år 1640, då den fick en barockinteriör. På 1740-talet fick interiören en rik dekor, bland annat en takfresk av Corrado Giaquinto, som även utförde ett flertal krucifix avsedda för sjukbäddarna. Kyrkan kan besökas med särskilt tillstånd. Bilder Se även Oratorio di Gesù al Calvario e di Maria Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Tiber Island, 13 oktober 2005. Tryckta källor Ausenda, Marco (2002) (på italienska). Roma (9). Milano: Touring Club Italiano. sid. 713–715. ISBN 88-365-2541-5 Carpaneto, Giorgio et al. (2001) (på italienska). La grande guida dei rioni di Roma (2). Roma: Newton & Compton Editori. ISBN 88-8289-388-X Externa länkar Tiberön – officiell webbplats Wikimedia Commons har media som rör Tiberön.
Тиберіна

Тиберіна (італ. Isola Tiberina; «Тибрський острів», лат. Insula Tiberina, лат. Insula Tiberis, лат. Insula Aesculapi) — невеликий острів у формі човна (270 метрів в довжину і 67 метрів завширшки), розташований на річці Тибр у Римі, на південь від Ватикану. З'єднується мостом Честіо з римським районом Трастевере. Історія Згідно з легендою, острів виник з мулу і бруду, що прилипли до трупу тирана Тарквинія Гордого після того, як повстанці римляни скинули його в річку. Можливо, з цієї причини острів користувався в Римі поганою репутацією і залишався ненаселеним до 293 до н. е., до того часу поки в розпал чуми за рішенням сенату на острові було влаштовано святилище грецького бога лікування Асклепія. Вважалося, що ця ідея з'явилася після того, як з човна що причалив до острова виповзла змія — символ бога лікування. У нагадування про цей випадок острову була додана форма човна, береги облицьовані травертином, замість щогли встановлено обеліск (нині його замінює колона з фігурами святих). У 998 році імператор Оттон III, бажаючи увічнити пам'ять святого Адальберта Празького, заснував на острові церкву. Тепер це церква Сан Бартоломео, у якій зберігаються мощі апостола Варфоломія. Потрапити на острів можна по двох найдавніших мостах міста: з правого берега — по мосту Фабричіо (62 до н. е.), а з лівого — по мосту Честіо (46 до н. е.). Галерея Посилання Isola Tiberina [Архівовано 9 березня 2018 у Wayback Machine.] (англ.), (італ.) Isola Tiberina на LacusCurtius [Архівовано 22 січня 2020 у Wayback Machine.] (англ.)
Circo Romano

A Circo Romano az egykori mediolanumi óriási aréna volt. Története A 85x400 m nagyságú, 30 000 néző befogadására alkalmas arénát Maximilianus császár uralkodása idején kezdték el építeni, 286-ban. Építése 406-ra fejeződött be. Az aréna a Nirone partján épült közel a császári palotához, mellyel egy titkos folyosó kötötte össze és szerkezetében meg kialakításában a római Circus Maximust utánozta. Az építmény túlélte a gót háborúkat. A longobárdok uralkodása idején még jó állapotban volt. Valószínűleg I. Frigyes német-római császár seregei pusztították el Milánó ostromakor 1162-ben. Az aréna a Corso Magenta, Via del Torchio, Via Brisa, Via Capuccio, Via Circo és Via Morigi utcák által határolt területen állt. Napjainkban mindössze az alapjának egyes részei láthatók, valamint a Via Circo mentén néhány falrészlet. A legjobban megőrzött része a börtöntorony (Torre del carceres), amelyet a 8. században harangtoronnyá építettek át a San Maurizio al Monastero Maggiore templom számára. Források Blanchard Paul: Northern Italy (Blue Guide sorozat), W. Norton Company, London, 2005, ISBN 978-0393327304 Fajth Tibor: Itália Panoráma útikönyvek, Athenaeum Nyomda, Budapest, 1980 ISBN 963-243-235-5 Lindner László: Milánó és az északolasz tóvidék, Panoráma útikönyvek, Franklin Nyomda, Budapest, 1984, ISBN 963-243-281-9
Африко

А̀фрико (на италиански: Africo, на местен диалект Africu, Африку) е малко градче и община в Южна Италия, провинция Реджо Калабрия, регион Калабрия. Разположено е на 15 m надморска височина. Населението на общината е 3127 души (към 2013 г.). Източници Външни препратки Уебсайт на общината
Africo

Africo és un municipi situat al territori de la Ciutat metropolitana de Reggio de Calàbria, a la regió de la Calàbria, (Itàlia). Africo limita amb els municipis de Bianco, Bruzzano Zeffirio, Bova, Cosoleto, Roghudi, Samo, Sant'Agata del Bianco i Staiti. Galeria Referències Viccionari
Africo

Africo ist eine italienische Gemeinde (comune) in der Metropolitanstadt Reggio Calabria, Region Kalabrien, mit 2683 Einwohnern (Stand 31. Dezember 2024). Lage und Daten Das heutige Africo liegt 76 km östlich von Reggio Calabria an der Küste des Ionischen Meeres. Die Nachbargemeinden sind Bianco, Bruzzano Zeffirio, Cosoleto, Roghudi, Samo, Sant’Agata del Bianco und Staiti. Das alte Africo (Africo Vecchia) lag ca. 14 km westlich landeinwärts auf etwa 680 m über dem Meeresspiegel (Lage:). Geschichte Der ursprüngliche Ort (Africo Vecchia) wurde im 9. Jahrhundert v. Chr. gegründet. Er war noch in der Mitte des 20. Jahrhunderts nur über Eselspfade zu erreichen und galt als Sinnbild für die Armut in Kalabrien. Bei den Erdbeben in den Jahren 1783, 1905 und 1908 wurde der Ort schwer beschädigt. Nach einer Überschwemmung im Oktober 1951 wurden Africo und der Ortsteil Casalinuovo zerstört. Die Stadt wurde an der Küste neu aufgebaut. Die Einwohner des neuen Africo leben von der Landwirtschaft und der Produktion von Zement. Der Tourismus ist unterentwickelt, obwohl durch die Nähe des Ionischen Meeres eine Ansiedlung von Hotels möglich wäre. Literatur Corrado Stajano: Africo. Una cronaca italiana di governanti e governati, di mafia, di potere e di lotta. Turin: Einaudi 1979. Weblinks Einzelnachweise
Africo

Africo est une commune italienne de 2 681 habitants située dans la ville métropolitaine de Reggio de Calabre, en Calabre. Géographie Le village moderne d'Africo est situé à 76 km à l'est de Reggio de Calabre, sur la côte ionienne. L'ancien village (Africo Vecchio) se dressait à l'intérieur des terres, à 14 km du nouveau et à une altitude d'environ 680 m. Histoire Le site du village originel, Africo Vecchio, était occupé depuis le ixe siècle av. J.-C. Jusqu'au milieu du xxe siècle, il n'était accessible que par des sentiers muletiers et renvoyait à l'international l'image de la pauvreté qui accablait la Calabre. Sérieusement éprouvé par les séismes de 1783, 1905 et 1908, c'est la terrible inondation d'octobre 1951 qui finit par avoir raison du village d'Africo et de son hameau de Casalnuovo. Un village moderne est établi sur le littoral afin de reloger ses habitants. Économie Le village tire ses revenus de l'agriculture et de la production de ciment. Le tourisme balnéaire reste marginal malgré le développement de quelques hôtels sur la côte ionienne. Culture La Maligredi, roman de Gioacchino Criaco dont l'intrigue est centrée sur Afirco (2018). Administration Hameaux Communes limitrophes Bianco, Bova, Bruzzano Zeffirio, Cosoleto, Roghudi, Samo, Sant'Agata del Bianco, Staiti. Notes et références Liens externes Site sur Africo Portail de la Calabre
Africo

Africo község (comune) Calabria régiójában, Reggio Calabria megyében. Fekvése Az Aspromonte Nemzeti Park területén fekszik a San Pasquale-folyó völgyében. Határai: Bianco, Bruzzano Zeffirio, Cosoleto, Roghudi, Samo, Sant’Agata del Bianco és Staiti. Története A település elődjét Africo Vecchiót a 9. században alapították Delia lakosai. 1195-ig a reggiói érsek birtoka volt, később nápolyi nemesi családok tulajdonába került. Önállóságát a 19. század elején nyerte el, amikor a Nápolyi Királyságban felszámolták a feudalizmust. Az 1951-es árvizek súlyosan megrongálták épületeit arra késztetve a lakosságot, hogy néhány kilométerrel távolabb Africo Nuovo néven új települést alapítsanak. Népessége A népesség számának alakulása: Főbb látnivalói San Salvatore-templom San Francesco d’Assisi-templom San Leo-templom Jegyzetek Források Rotter, Ekkehart (2009). Kalabrien, Basilikata. Dumont Reiseverlag, Ostfildern. ISBN 978-3770155415. Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Comuni-Italiani Italy World Club
Africo

Africo is een gemeente in de Italiaanse provincie Reggio Calabria (regio Calabrië) en telt 3376 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 51,0 km², de bevolkingsdichtheid is 68 inwoners per km². Demografie Africo telt ongeveer 952 huishoudens. Het aantal inwoners steeg in de periode 1991-2001 met 7,5% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie De gemeente ligt op ongeveer 15 m boven zeeniveau. Africo grenst aan de volgende gemeenten: Bianco, Bova, Bruzzano Zeffirio, Cosoleto, Roghudi, Samo, Sant'Agata del Bianco, Staiti.
Africo

Africo é uma comuna italiana da região da Calábria, província de Reggio Calabria, com cerca de 3.463 habitantes. Estende-se por uma área de 51 km², tendo uma densidade populacional de 68 hab/km². Faz fronteira com Bianco, Bova, Bruzzano Zeffirio, Cosoleto, Roghudi, Samo (Itália), Sant'Agata del Bianco, Staiti. Demografia Referências
Africo

Africo este o comună din provincia Reggio Calabria, regiunea Calabria, Italia, cu o populație de 2.733 locuitori (1 ianuarie 2023) și o suprafață de 53,9 km². Demografie Africo - evoluția demografică Date: Recensăminte sau birourile de statistică - grafică realizată de Wikipedia Referințe Legături externe Comunele Italiei
Африко

Африко (итал. Africo) — коммуна в Италии, расположена в области Калабрия, подчиняется административному центру метропольный город Реджо-ди-Калабрия. Население коммуны, на 01.01.2024 года, составляет 2710 человек, плотность населения — 50,55 чел./км². Коммуна занимает площадь 53,61 км². Почтовый индекс — 89030. Телефонный код — 0964. Покровителем коммуны почитается святой Лев из Африко, отшельник, день его памяти ежегодно отмечается 12 мая. Примечания
Африко Нуово

Африко Нуово (итал. Africo Nuovo) је насеље у Италији у округу Ређо ди Калабрија, региону Калабрија. Према процени из 2011. у насељу је живело 3210 становника. Насеље се налази на надморској висини од 18 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 3.210 становника. Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Африко

Африко (італ. Africo, сиц. Africu) — муніципалітет в Італії, у регіоні Калабрія, метрополійне місто Реджо-Калабрія. Африко розташоване на відстані близько 530 км на південний схід від Рима, 105 км на південний захід від Катандзаро, 45 км на схід від Реджо-Калабрії. Населення — 3127 осіб (2014). Щорічний фестиваль відбувається 12 травня. Покровитель — San Leo di Africo. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 36 іноземців з 12 країн, серед них 14 громадян країн Євросоюзу та 5 громадян України. Сусідні муніципалітети Б'янко Бруццано-Цеффіріо Козолето Рогуді Само Сант'Агата-дель-Б'янко Стаїті Див. також Список муніципалітетів метрополійного міста Реджо-Калабрія Примітки
Chiesa di San Bernardo di Chiaravalle (Roma)

La chiesa di San Bernardo da Chiaravalle è un luogo di culto cattolico di Roma, posta nel quartiere Prenestino-Centocelle. Storia e descrizione Fu costituita come vicecura il 1 ottobre del 1974 ed elevata a parrocchia il 10 novembre 1978 con decreto del Cardinale Vicario Ugo Poletti. La costruzione della chiesa venne iniziata nel 1989 su progetto dell'architetto Luigi Leoni e di padre Costantino Ruggeri. La chiesa fu consacrata dal Cardinale Vicario Camillo Ruini il 14 novembre 1993. La chiesa ha una forma a scendere verso l'altare, che viene costantemente illuminato dalle vetrate che avvolgono l'intera struttura. Il tabernacolo, che fino al 2009 si trovava all'interno dell'altare, ora si trova in una nicchia nei pressi dell'entrata. Al di sotto dell'edificio vi è posta una cappella contenente un altare in marmo e un crocifisso ligneo. L'organo a canne venne costruito dalla ditta Tamburini nel 1992; a trasmissione elettrica, dispone di 21 registri su due manuali e pedale, per un totale di circa 1600 canne. Note Voci correlate Diocesi di Roma Centocelle Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulla disposizione fonica dell'organo a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Bernardo di Chiaravalle Collegamenti esterni Sito ufficiale, su sanbernardoparrocchia.it. Chiesa di San Bernardo di Chiaravalle, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
San Bernardo da Chiaravalle

San Bernardo da Chiaravalle é uma igreja de Roma localizada na Via degli Olivi, 180, no quartiere Prenestino-Centocelle. É dedicada a São Bernardo de Claraval, fundador da Abadia de Claraval. História Uma curadoria foi criada na região em 1 de outubro de 1974 e formalizada como paróquia em 10 de novembro de 1978 pelo cardeal-vigário Ugo Poletti. A construção da igreja foi iniciada em 1989 com base num projeto do arquiteto Luigi Leoni e do padre Costantino Ruggeri, responsável pelos vitrais. A igreja foi consagrada pelo cardeal-vigário Camillo Ruini em 14 de novembro de 1993. Descrição A igreja é um edifício baixo de concreto armado pintado de branco e situado num grande parque público com muitas árvores. Ela não é visível a partir da rua e se chega a ela através de um longo caminho que parte da Via degli Olivi. O edifício tem uma planta bem pouco usual, assimétrica e lenticular, com dois lados curvos no formato de um olho. O lado da entrada tem uma curva mais rasa do que o outro. Os cômodos da paróquia ficam em dois blocos de teto plano separados. Um deles se liga ao canto direito da igreja e o outro quase toca o esquerdo formando um grande jardim triangular. A entrada da igreja fica no canto direito, perto da entrada para os escritórios da paróquia. A cripta abriga uma capela ferial (utilizada para missas durante a semana). O campanário, também em formato bem pouco usual, tem a forma de uma laje de concreto transversal inserida no ângulo agudo entre a parede do altar e o bloco anexo direito. Trata-se de uma estrutura trapezoidal assentada sobre seu lado mais curto e composta por uma justaposição de formas geométricas limitadas por linhas retas e curvas. Elas formam dois espaços vazios, de formato irregular, nos quais estão os sinos. Uma cruz com iluminação fluorescente fica no alto. A igreja tem uma forma que descende na direção do altar, constantemente iluminado pelos vitrais que cercam toda a estrutura. O sacrário, que até 2009 estava dentro do altar, agora está em um nicho próximo à entrada. O edifício abriga ainda uma capela ferial que com um altar de mármore e um crucifixo de madeira. O órgão de tubos foi construído pela Tamburini em 1992. Referências Ligações externas
Ponte Santa Trinita

The Ponte Santa Trinita (Italian for "Holy Trinity Bridge", named for the ancient church in the nearest stretch of via de' Tornabuoni) is a Renaissance bridge in Florence, Italy, spanning the Arno. The Ponte Santa Trìnita is the oldest elliptic arch bridge in the world, characterised by three flattened ellipses. The outside spans each measure 29 m (95 ft) with the centre span being 32 m (105 ft) in length. The two neighbouring bridges are the Ponte Vecchio, to the east, and the Ponte alla Carraia to the west. The bridge was constructed by the Florentine architect Bartolomeo Ammannati from 1567 to 1569. Its site, downstream of the Ponte Vecchio, is a major link in the medieval street plan of Florence, which has been bridged at this site since the 13th century. The wooden bridge of 1252 collapsed under the weight of a crowd seven years later, and was rebuilt in stone; this structure was in turn destroyed by a flood in 1269 and again in 1333. The bridge of five arches constructed by Taddeo Gaddi was also destroyed in the flood of 1557, which occasioned Ammannati's replacement. Four ornamental statues of the Seasons were added to the bridge in 1608, as part of the wedding celebrations of Cosimo II de' Medici with Maria Magdalena of Austria: Spring by Pietro Francavilla, Summer and Autumn by Giovanni Caccini, and Winter by Taddeo Landini. On the night between 3 and 4 August 1944, the bridge was destroyed by retreating German troops on the advance of the British 8th Army. A Bailey bridge was built for temporary use by the Royal Engineers. The bridge was reconstructed in 1958 with original stones raised from the Arno or taken from the same quarry of Boboli gardens, under the direction of architect Riccardo Gizdulich, who examined Florentine archives, and engineer Emilio Brizzi. The missing head of Primavera (Spring) was recovered from the bed of the Arno in October 1961. See also Santa Trinita – Church in Florence, Italy Palazzo Spini Feroni – Gothic palace in Florence Piazza Santa Trinita – Square in Florence, Tuscany, Italy Notes Further reading Whitney, Charles S. (2003). Bridges of the World: Their Design and Construction (Reprint ed.). Mineola, New York: Dover Publications. ISBN 978-0486429953. Retrieved 12 January 2025. External links Ponte Santa Trinita at Structurae Ponte Santa Trinita, Virtual Tour
Puente Santa Trinidad

El puente Santa Trinidad es un puente de Florencia sobre el río Arno. Es el puente en arco elíptico más antiguo del mundo. Sus arcos laterales miden 29 m, y el central 32 m.​ Se encuentra entre el puente Viejo, al este, y el puente alla Carraia, al oeste. Historia El puente actual fue construido por el arquitecto Bartolomeo Ammanati entre 1567 y 1569. Situado río abajo del Puente Viejo,​ se hallaba en un punto clave de la ciudad medieval, que ya contaba con puentes de madera desde el siglo XIII.​ El de 1252 de piedra y el de piedra de 1333 fueron destruidos por una crecida del río. El puente de cinco arcos de Taddeo Gaddi de 1557 fue asimismo arrasado por la corriente, lo que llevó a la construcción del diseñado por Ammanati. En 1608, en el marco del casamiento de Cosimo II de' Medici y María Magdalena de Austria, se instalaron cuatro estatuas representando las estaciones: Primavera de Pietro Francavilla, Verano y Otoño de Giovanni Caccini, e Invierno de Taddeo Landini. El 8 de agosto de 1944, en su retirada de la Segunda Guerra Mundial las tropas alemanas lo destruyeron. En 1958, se reconstruyó rescatando las piedras del Arno​ o tomando sus reemplazos de la cantera de donde se extrajeron las originales. El arquitecto Riccardo Gizdulich, y el ingeniero Emilio Brizzi dirigieron las reconstrucción.​ La cabeza perdida de Primavera fue encontrada en el lecho del Arno en octubre de 1961.​ Galería Referencias Bibliografía Comitato per la ricostruzione del Ponte Santa Trinita, Firenze, Trentennale della Ricostruzione. 16 de marzo 1958- 16 marzo de 1988, Comune di Firenze, Edito a cura del Comitato per la ricostruzione del Ponte a Santa Trinita, Tiposervice, Firenze 1988. Francesco Guerrieri, Lucia Bracci, Giancarlo Pedreschi, I ponti sull'Arno dal Falterona al mare, Florencia, Polistampa ed., 1998. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Puente Santa Trinidad.