NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Oratorio di Sant’Onofrio

Das Oratorio di Sant’Onofrio ist ein Kirchengebäude des Barock in Palermo. Nahe der Kirche Sant’Agostino befindet sich das Oratorium Sant’Onofrio. Der dem heiligen Asketen Onophrios gewidmete Bau stammt aus der zweiten Hälfte des 17. Jahrhunderts und stand unter der Obhut einer Bruderschaft gleichen Namens. Der Innenraum ist mit Stuck und anderen Dekorationselementen aus späterer Zeit geschmückt. Eine Gedenktafel erinnert an eine Quelle, die einst den Fluss Papireto speiste. Die wichtigsten Kunstwerke sind die realistische Holzstatue des Heiligen aus dem Jahr 1603 vom Bildschnitzer Cieco di Palermo, das Hauptaltarbild „Tod des Heiligen Onophrius“ malte Zoppo di Gangi und die Holzreliefs mit Szenen aus dem Leben des Heiligen schuf Giovanni Calandra (nicht zu verwechseln mit dem Mosaizisten gleichen Namens in Rom). Literatur Adriana Chirco: Palermo la città ritrovata. Flaccovio, Palermo 2002, ISBN 88-7758-469-6. Pierfrancesco Palazzotto: Palermo. Guida agli oratori. Confraternite, compagnie e congregazioni dal XVI al XIX secolo. Kalós, Palermo 2004, ISBN 88-89224-07-X. Weblinks http://bellapalermonline.com/oratorio-di-s-onofrio.html
Паньо

Па̀ньо (на италиански: Pagno; на пиемонтски: Pagn, Пан, на окситански: Panh, Пан) е село и община в Северна Италия, провинция Кунео, регион Пиемонт. Разположено е на 362 m надморска височина. Населението на общината е 581 души (към 2010 г.). Източници Външни препратки Уебсайт на общината
Panh

Panh (italià Pagno, piemontès Pagn) és un municipi italià, situat a la regió del Piemont. L'any 2007 tenia 579 habitants. Està situat a la Vall del Po, dins de les Valls Occitanes. Limita amb els municipis de Brondèl, Castelar, Manta, Piasco, Revèl, Saluzzo, Venasca i Verzuolo Administració
Pagno

Pagno ist eine italienische Gemeinde in der Provinz Cuneo (CN), Region Piemont. Lage und Einwohner Pagno liegt 40 km nordwestlich von der Provinzhauptstadt Cuneo entfernt. Die Gemeinde liegt in einem von waldreichen Ausläufern der Alpen gesäumten Valle Bronda. Das Gemeindegebiet umfasst eine Fläche von 8,68 km² und hat 584 Einwohner (Stand 31. Dezember 2024). Die Nachbargemeinden sind Brondello, Manta, Piasco, Revello, Saluzzo, Venasca und Verzuolo. Bevölkerungsentwicklung Geschichte Der Ortsname erscheint in antiken Dokumenten mit „Pannus“, „Apannus“ und dann „Pagnus“. Seine Ursprünge sind eng mit dem Benediktinerkloster verbunden. Nach Ansicht einiger Gelehrter entspricht die Etymologie einem Personennamen. Es gibt nur wenige Informationen über die frühen Ereignisse des Dorfes. Das Kloster, das vom Langobardenkönig Astolfo erbaut und den Mönchen von San Colombano di Bobbio anvertraut wurde, wurde zur Zeit der Sarazeneneinfälle zerstört. Teile der Bausubstanz der Klosterkirche stammen noch aus dieser romanischen Bauphase, wobei das Erscheinungsbild von diversen späteren Umbauten geprägt ist. Bemerkenswert sind die Fresken, welche die Entwicklung von der Romanik über die Gotik bis zur Renaissance (Werke von Hans Clemer) dokumentieren. In seiner Blütezeit übte es seinen Einfluss auf das gesamte Tal, einschließlich der angrenzenden Gebiete, aus, bis ihm die Markgrafen von Busca und Saluzzo die Macht entzogen. Im 16. Jahrhundert erlebte es eine Zeit des Verfalls, die endete, als der König von Sardinien, Carlo Emanuele III., es dem Bischof von Saluzzo belehnte. Eine dritte Kirche aus dem 18. Jahrhundert befindet sich neben dem Gemeindehaus. Sie ist mit barocken Fassadenmalereien versehen. Die Pfarrkirche von 1962 ist, wie die Abteikirche, den Heiligen Petrus und Kolumban geweiht. Weblinks Offizielle Website der Gemeinde Pagno Einzelnachweise
Pagno

Pagno is a comune (municipality) in the Province of Cuneo in the Italian region of Piedmont. It is located about 50 kilometres (31 mi) southwest of Turin and about 30 kilometres (19 mi) northwest of Cuneo. It covers an area of 8.4 square kilometres (3.2 mi2) and as of 31 December 2004 has a population of 564. Pagno borders the municipalities of Brondello, Manta, Piasco, Revello, Saluzzo, Venasca, and Verzuolo. Demographic evolution References
Pagno

Pagno (en français Pagne) est une commune italienne de la province de Coni, dans la région du Piémont. Histoire Depuis la fin de la période lombarde, Pagno appartenait au fief monastique royal et impérial de la puissante Abbaye Saint-Pierre et Saint-Colomban de Bobbio. Les moines qui y étaient établis dépendaient de l'abbaye de San Dalmazzo di Pedona, mais plus tard au VIIIe siècle de la gestion des vallées du Pô, de la Bronda, de l'Infernetto et de la Varaita passera à l'abbaye de Pagno. Administration Hameaux Communes limitrophes Brondello, Castellar (Italie), Manta (Italie), Piasco, Revello, Saluzzo, Venasca, Verzuolo Notes et références Portail du Piémont
Pagno

Pagno (piemontiul: Pagn, okcitánul: Panh) település Olaszországban, Piemont régióban, Cuneo megyében. Lakosainak száma 591 fő (2023. január 1.). Pagno Brondello, Manta, Piasco, Revello, Saluzzo, Venasca és Verzuolo községekkel határos. Népesség A település lakossága az elmúlt években az alábbi módon változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Pagno

Pagno (Pagn in piemontese, Panh in occitano) è un comune italiano di 565 abitanti della provincia di Cuneo in Piemonte. Si trova in Valle Bronda. Storia Simboli Il comune di Pagno si identifica con lo stemma storicamente in uso: Il gonfalone è un drappo di rosso. Monumenti e luoghi d'interesse Architetture religiose Abbazia dei santi Pietro e Colombano. Nella chiesa vi è un affresco dedicato a San Michele Arcangelo. Dall'abbazia di Pagno dipendevano vari monasteri, comunità e chiese, fra le quali: il monastero femminile a Falicetto di Verzuolo, la torre e la chiesa parrocchiale di Santa Maria Assunta di Brondello, la chiesa di San Firmino a San Firmino di Revello, l'antica chiesa di Sant'Andrea, in prossimità di Barge, il convento e la chiesa di Sant'Ilario di Revello, ed altre chiese sul territorio di Vottignasco, Verzuolo e Racconigi. Cappella di San Rocco, situata nei pressi dell'antica parrocchiale abbaziale. Chiesa parrocchiale di San Pietro e San Colombano, nuova parrocchiale costruita nel 1962 nella zona centrale del paese in sostituzione della più antica parrocchiale abbaziale fuori dal paese. Cappella dell'Addolorata, situata nei pressi della nuova parrocchiale. Santuario di Santa Cristina, situato in Rione Monti in un'area boscosa al confine con il comune di Verzuolo. Cappella di San Grato, del XVII secolo, è situata sulla collina di confine fra Pagno e Revello. Cappella di Sant'Eusebio, è situata a 750 metri sulla punta più elevata fra i confini di Pagno, Martiniana Po e Brondello. Forse è la cappella più antica di tutte quelle presenti in valle, già citata negli Statuti del 1508, quando quella zona serviva da pascolo per i monaci. Cappella di San Bernardo, sorge sulla punta più alta del colle omonimo sui confini tra Pagno e Piasco. La sua proprietà e condivisa dalle parrocchie dei due comuni. Società Evoluzione demografica Abitanti censiti Amministrazione Di seguito è presentata una tabella relativa alle amministrazioni che si sono succedute in questo comune. Altre informazioni amministrative Il comune faceva parte della Comunità montana Valli Po, Bronda, Infernotto e Varaita. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Pagno Collegamenti esterni Storia di Pagno e dell'Abbazia dei SS. Pietro e Colombano, da Corriere di Saluzzo, su corrieredisaluzzo.it.
Pagno

Pagno is een gemeente in de Italiaanse provincie Cuneo (regio Piëmont) en telt 564 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 8,4 km², de bevolkingsdichtheid is 67 inwoners per km². Demografie Pagno telt ongeveer 267 huishoudens. Het aantal inwoners steeg in de periode 1991-2001 met 9,5% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie Pagno grenst aan de volgende gemeenten: Brondello, Castellar, Manta, Piasco, Revello, Saluzzo, Venasca, Verzuolo.
Pagno

Pagno é uma comuna italiana da região do Piemonte, província de Cuneo, com cerca de 554 habitantes. Estende-se por uma área de 8 km², tendo uma densidade populacional de 69 hab/km². Faz fronteira com Brondello, Castellar, Manta, Piasco, Revello, Saluzzo, Venasca, Verzuolo. Demografia Referências
Паньо

Паньо (итал. Pagno) — коммуна в Италии, располагается в регионе Пьемонт, в провинции Кунео. Население составляет 579 человек (2008 г.), плотность населения составляет 72 чел./км². Занимает площадь 8 км². Почтовый индекс — 12030. Телефонный код — 0175. Покровителем коммуны почитается святой Колумбан, празднование 23 ноября. Демография Динамика населения: Администрация коммуны Официальный сайт: Ссылки Национальный институт статистики (итал.) http://www.istat.it/english/ Архивная копия от 7 декабря 2009 на Wayback Machine
Пањо

Пањо (итал. Pagno) је насеље у Италији у округу Кунео, региону Пијемонт. Према процени из 2011. у насељу је живело 392 становника. Насеље се налази на надморској висини од 374 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 572 становника. Партнерски градови Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Паньо (провінція Кунео)

Паньо (італ. Pagno, п'єм. Pagn) — муніципалітет в Італії, у регіоні П'ємонт, провінція Кунео. Паньо розташоване на відстані близько 510 км на північний захід від Рима, 55 км на південний захід від Турина, 28 км на північ від Кунео. Населення — 586 осіб (2014). Щорічний фестиваль відбувається 23 листопада. Покровитель — San Colombano. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 16 іноземців з 5 країн, серед них 10 громадян країн Євросоюзу та 1 громадянин України. Сусідні муніципалітети Бронделло Кастеллар Манта П'яско Ревелло Салуццо Венаска Верцуоло Див. також Список муніципалітетів провінції Кунео Примітки
Santa Susanna (titelkerk)

De Santa Susanna, ook Santa Susanna alle Terme di Diocleziano (Latijn: Sanctae Susannae) is een kerk in Rome. De kerk is gewijd aan de heilige Susanna. De kerk is gelegen in de Via XX Settembre 14 in de wijk Trevi, 250 m ten noordwesten van de Piazza della Repubblica, op de heuvel van het Quirinaal. Geschiedenis De eerste kerk op deze plaats werd in 280 geconsecreerd. De huidige barokkerk werd van 1585 tot 1603 gebouwd naar een ontwerp van Carlo Maderno. De kerk is eveneens de ordekerk van de Amerikaanse orde der Paulisten en de conventkerk van de Cisterciënzerinnen. Sinds 1958 is de kerk ook de nationale kerk van de Verenigde Staten te Rome. Titelkerk Paus Evaristus was de eerste die de kardinaalstitel Titulus Gaii instelde, paus Symmachus kende de eerste maal de titel toe aan het einde van de 5e eeuw. In 595 werd voor het eerst verwezen naar de Santa Susanna als titelkerk. Sinds 1946 wordt de titelkerk enkel nog aan kardinalen uit de Verenigde Staten toegewezen. Houders van de titel waren onder meer: Paus Conon (685 - 686) Paus Sergius I (686 - 687) Paus Leo III (791 - 795) Paus Leo VI (928) Benedetto Gaetani (1288 - 1294) Tommaso Parentucelli (1446 - 1447) Filippo Calandrini (1448 - 1451) Jean Balue (1467 - 1483) Lorenzo Cibo de’ Mari (1489 - 1491) Leonardo Grosso della Rovere (1508 -1517) Bernardo Navagero (1565-1565) Annas de Perusse-d'Escars de Givry (1596 - 1612) Lorenzo Corsini (1706-1720) Alessandro Barnabò (1856–1874) Bartolomeo d'Avanzo (1876–1884) Francis Patrick Moran (1885–1911) François-Virgile Dubillard (1911–1914) Giorgio Gusmini (1915–1921) Giovanni Vincenzo Bonzano (1924–1927) Alexis-Henri-Marie Lépicier OMI (1927–1936) Arthur Hinsley (1937–1943) Edward Aloysius Mooney (1946–1958) Richard Cushing (1958–1970) Humberto Sousa Medeiros (1973 - 1983) Bernard Francis Law (1985 - 2017)
Santa Susanna (kyrka)

Santa Susanna är en kyrkobyggnad, belägen på Quirinalen i Rione Trevi i Rom. Dagens kyrkobyggnad står på platsen för en så kallad titulus från 280-talet och tillhör församlingen San Camillo de Lellis. Kyrkan, som är invigd åt helgonet Susanna, förvandlades under slutet av 1500-talet från treskeppig basilika till enskeppig kyrka med sidokapell. Arkitekten Carlo Maderno fick i uppdrag att förnya kyrkans krypta och utföra kassettaket. Kyrkans fasad anses vara Madernos mästerverk. Maderno uppvisar här inspiration från fasaden till Il Gesù, men artikulerar här murytan ytterligare. De kraftigt profilerade formerna framhävs av de enkelt utformade sidopartierna med ingångar till klostret. Fasaden är dock delvis bara en skärm, då dess övre våning höjer sig över kyrkan bakom. Skulpturerna i nedervåningen föreställer de heliga Susanna och Felicitas, medan de i övervåningen föreställer de heliga Gajus och Genesius. Sedan kardinal Bernard Law avled i december 2017 är titeln som kardinalpräst av Santa Susanna vakant. Källor Wittkower, Rudolf, Art and Architecture in Italy 1600–1750. Harmondsworth: Penguin Books 1986. ISBN 0-14-056116-1 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Santa Susanna (kyrka).
Санта-Сусанна

Санта-Сусанна (італ. Chiesa di Santa Susanna alle Terme di Diocleziano) — титулярна церква на Квіриналі у Римі, навпроти Санта-Марія-делла-Вітторіа. Церква знаходиться у східній частині Риму на Via XX Settembre, 500 метрів на схід від Квіринальського палацу. З 1958 року є національною церквою католиків США. Історія За переданнями побудована на місті будинку дядька святої Сусанни папи Гая, тут вона в 304 році загинула смертю мучениці. Споруджена поряд на місці мучеництва св. Сузанни і є результатом кількох перебудов. У 796 році за папи Лева III було добудовано крипту. У 1475 році за папи Сікста IV проведена реставрація. Остання за часом перебудова проводилася під керівництвом Карло Мадерно в 1603 році. У багатьох посібниках з історії мистецтв Санта Сусанна згадується як перший в історії приклад архітектури бароко. Титулярна церква Церква Санта Сусанна є титулярною церквою, кардиналом-священиком з титулом церкви Санта Сусанна з 25 травня 1985 року, є американський кардинал, емеритований архієпископ Бостона Бернард Френсіс Лоу. Див. також Церква Стрітення Господнього (Львів) Примітки Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Санта-Сусанна Офіційна сторінка церкви [Архівовано 26 грудня 2016 у Wayback Machine.]
Villa Badoer

La villa Badoer est une villa veneta sise à Fratta Polesine (Rovigo), en Vénétie, Italie, construite par l'architecte Andrea Palladio de 1556 à 1563. Ces villas, ainsi que le centre historique de la ville de Vicence sont inscrits sur la liste du patrimoine mondial de l'UNESCO. Historique et description La villa Badoer est une villa de la Polésine, commanditée par Francesco Badoer, noble vénitien qui désirait investir dans l'agriculture. La Polésine est une vaste terre agricole marécageuse de la plaine du Pô. Probablement construite en 1556, la villa est conçue comme un bâtiment agricole utilitaire, bien qu'elle offre l'aspect d'un vaste temple romain avec une façade à fronton triangulaire et colonnes ioniques, très surélevé pour surmonter les inondations, accessible par un immense escalier droit à trois volées. Les communs en avant-cour sont masqués par des barchesses, portiques latéraux d'ordre dorique s'étendant comme des bras répartis symétriquement en deux quarts de cercle. La villa est la propriété de l'État. Galerie Notes et références Voir aussi Articles connexes Villas de Palladio en Vénétie Bibliographie Manfred Wundram, Thomas Pape, Paolo Marton, Andrea Palladio, un architecte entre la Renaissance et le Baroque, Taschen, 1989, 248 p. (ISBN 3822801593), p. 112-117 Liens externes Villa Badoer, CISA Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Renaissance Portail du patrimoine mondial Portail de la Vénétie
Villa Badoer

A Villa Badoer é um palácio italiano, ou Villa, construído em 1557 na localidade de Fratta Polesine, Veneto, no vale do Rio Pó, por Andrea Palladio para Francesco Badoer de Veneza. Baldoer era um homem sem relevância pública, mas descendente de uma ilustre família da Sereníssima, e unido por casamento à família Loredan, ao contrair matrimónio com Lucetta, filha de Francesco Loredan. A villa foi renovada no final do século XX. A Villa Badoer foi construida sob os fundamentos de um velho castelo medieval, poupando dinheiro, e dando um suave destaque ao cenário. Uma larga, alta e impositiva escadaria de entrada, leva majestaticamente à porta principal do palácio impondo respeito ao visitante. Esta foi a primeira vez que Palladio usou o seu frontão de templo completamente desenvolvido na fachada de uma villa. O palácio é enquadrado por duas alas semi-circulares com arcadas, ou loggias curvas, as quais albergavam, originalmente, actividades agrícolas, pois eata era um verdadeira villa de trabalho, como a Villa Emo e várias outras desenhadas por Palladio. Ao contrário do que acontece noutras villas de Palladio, as alas aqui não chegam a tocar o edifício principal, estando colocadas suavemente em frente deste. É de notar que as loggias curvas têm o efeito de um abraço ao visitante que chega ao palácio. Vasari achou que elas eram lindas, e até fantásticas. De acordo com Palladio, o interior é ricamente decorado com "originais e brilhantes" afrescos, feitos por Giallo Fiorentino. Críticos de arquitectura como Witold Rybczynski pensam que o interior é partcularmente pequeno e inexpressivo, em comparação com o que ele considera um grandioso e impressionante exterior. Como na maior parte dos palácios desenhados por Palladio, o sótão é um celeiro, o piso térreo é onde todas as divisões habitáveis (para dormir, comer, etc.) estão localizadas, e o destacado porão usado para armazém e para salas de serviço, tais como a cozinha. A planta da Villa Badoer apresentada no Quattro libri, de Palladio, é algo diferente do edifício que foi, realmente, construido. Por exemplo, não existe pórtico nas traseiras e o telhado é diferente. A Villa Badoer está classificada pela Unesco, desde 1996, como Património da Humanidade, inserida no conjunto Cidade de Vicenza e Villas de Palladio no Véneto. Referências Boucher, Bruce. Andrea Palladio: The Architect in his Time. New York: Abbeville Press, 1998. Rybczynski, Witold. The Perfect House: A Journey With the Renaissance Master Andrea Palladio. New York: Scribner, 2002. Andrea Palladio: Quattro Libri dell’architettura. Veneza, 1570. Livro 2, p. 117. Explicação, planta e vistas. Heinrich Klotz: Von der Urhütte zum Wolkenkratzer. Prestel, Munique, 1991. pp 171–177. ISBN 3-7913-1165-4 Ulrich Fürst: Architektur der Renaissance und des Barock. Materiais pedagógicos na Internet: [1]
Chiesa Nuova (Rome)

Chiesa Nuova (nieuwe kerk) is de populaire naam van een kerk in Rome dicht bij de Piazza Navona, die officieel Santa Maria in Vallicella heet. In Vallicella verwijst naar de vallei van een beekje dat in de Terentijnse moerassen uitmondde. Tijdens de middeleeuwen stond hier een kerk met het altaar van Ara Ditis Patris et Proserpinae. Chiesa Nuova, waarvan de bouw begon in 1575 onder leiding van Matteo di Città di Castello en voortgezet door Martini Longhi, werd ingewijd in 1599. De voorgevel was klaar in 1606. Ze werd gesticht door Filippus Neri, de stichter van de Oratorianen, naar een ontwerp van Giacomo della Porta. Hij was een belangrijke figuur tijdens de periode van de Contrareformatie en hij zag de kerk als een uitvalsbasis voor zijn werk en zijn orde. Alhoewel het Neri's wens was om het interieur wit te schilderen kreeg Pietro da Cortona in 1647 de opdracht om de koepel, de apsis en het schip met fresco's te versieren. Hij besteedde hier, met onderbrekingen, twintig jaar van zijn leven aan. Kunstpatrimonium In de kerk hangen drie werken uit 1608 van Peter Paul Rubens, geschilderd op leisteen. Het gaat hier om belangrijke werken uit zijn Romeinse periode. Het meest bekende is dat aan de rechterkant van het altaar met de afbeelding van Domitilla en Nereus en Achilleus van Rome. Daarnaast bevat de zoldering drie taferelen van de hand van Gillis van den Vliete die ook de Heilige Geestkapel bouwde. Het interieur bevat onder andere een kopie van de Graflegging van Caravaggio. Het origineel verhuisde naar de Vaticaanse musea. In het aangrenzende complex is onder andere de Biblioteca Vallicelliana gevestigd, een zogeheten biblioteca statale. In een zijkapel, links van het altaar, ligt Filippus Neri begraven. Zijn gezicht is bedekt met een zilveren masker. Boven het altaar hing oorspronkelijk een schilderij van Guido Reni met een afbeelding van de heilige en Maria van Vallicella, later vervangen door een mozaïek van Vincenzo Castellani (1765-1774). Links voor in de kerk bevindt zich het graf van de uit Amersfoort afkomstige schilder Caspar van Wittel (Vanvitelli). Vooral bekend van zijn vele vedute, stadsgezichten. Titelkerk De kerk werd in 1937 verheven tot titelkerk. Houders van de titel waren: Benedetto Aloisi Masella (1946-1948) Francesco Borgongini Duca (1953-1954) Paolo Giobbe (1958-1972) James Robert Knox (1973-1983) Edward Bede Clancy (1988-2014) Ricardo Blázquez Pérez (2015-heden) Zie ook Oratorium
Chiesa Nuova

Santa Maria in Vallicella je cerkev v Rimu poznana tudi kot Chiesa Nuova. Je glavna cerkev oratorijancev, Cerkvene kongregacije duhovnikov, ki jo je ustanovil sv. Filip Neri v 16. stoletju. Zgodovina Že sveti papež Gregor Veliki je v 12. stoletju tu postavil cerkev posvečeno Mariji. Ko je leta 1575 papež Gregor XIII. potrdil red sv. Filipa Nerija jim je podelil to cerkev, kot njihovo materno cerkev. Ta je s pomočjo papeža in kardinala Cesija prenavljal cerkev. V začetku je bil arhitekt Matteo di Città di Castello, kasneje pa Martino Longhi starejši. Ladja je bila postavljena leta 1577, cerkev sama pa posvečena leta 1599. Fasada je bila izdelana okoli leta 1606 in je delo Fausta Rughesia. Opis Notranjost cerkve je klasično baročna in je podobna cerkvi Il Gesu. Je bogato poslikana s freskami s prizori iz stare in nove zaveze. V cerkvi so ustvarjali številni znani umetniki npr. Peter Pavel Rubens, Caravaggio, Cerini in drugi. Cerkev je bila leta 2006 obnovljena.
Санта-Марія-ін-Валлічелла

Санта-Марія-ін-Валлічелла, також відома як Нова церква (італ. Chiesa Nuova) — церква в Римі. Головний фасад виходить на Пьяцца делла К'єза Нуова. Головна церква конгрегації Ораторіанців, де знаходиться гробниця її засновника — святого Філіпа Нері. Перша церква на цьому місці була побудована за папи Григорія I. З XII століття вона носить назву Санта Марія ін Валічелла. У 1575 у папа Григорій XIII офіційно визнав конгрегацію ораторіанців, засновану Філіпом Нері, і виділив у її розпорядження цю церкву. Ораторіанці відразу ж зробили повну перебудову старої церкви, фактично збудувавши на її місці нову, набагато просторішу, що і призвело до появи прізвиська «Нова церква». Церква будувалася у період 1575—1599 років за проектом архітектора Чітта ді Кастелло, якого пізніше замінив М. Лонгі-старший. Нава була завершена у 1577 році, у 1599 році церква була освячена. Роботи над фасадом (архітектор Ф. Ругьезі) велися до 1606 року. Церква Санта Марія ін Валічелла має хрестоподібне планування і одну велику наву. П'єтро да Кортона розписував наву, купол і апсиду. Зокрема, його пензлю належать «Трійця» в куполі церкви, зображення пророків в вітрилі зводу, фреска «Успіння Діви Марії» в апсиді і фреска «Чудо Мадонни Валлічельскої» у зведенні нави . Стіни нави і трансепта прикрашені полотнами із зображеннями сцен із Старого і Нового Завіту, які були виконані майстрами XVII століття. Вівтарні образи також створені у XVIII столітті, три картини — «Мадонна з немовлям» і дві бічні, із зображеннями святих створені Рубенсом, фрески на стелі над вівтарною частиною належать Ланфранко. Для церкви Манта Марія ін Валічелла була написана картина Караваджо «Зняття з хреста». У цей час вона є у Ватиканської пінакотеці, а в церкві знаходиться її копія. У лівій частині церкви знаходиться капела Філіпа Нері з могилою святого, прикрашеною перламутром. Титулярна церква Церква Санта Марія ін Валічелла є титулярною церквою, кардиналом-священиком з титулом Санта Марія ін Валічелла з 28 червня 1988 року є австралійський кардинал Едуард Бід Кленсі. Примітки Джерела та література Johann M. Wiesel: «Rom. Ein Kunst- und Reiseführer», 4. Aufl., Kohlhammer, Stuttgart 1966. Посилання http://www.vallicella.org/ [Архівовано 20 січня 2021 у Wayback Machine.]