NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Amiterno

Amiterno (em latim: Amiternum) é uma cidade sabina da região de Abruzos, ca. 8 km da comuna de Áquila e 135 km de Roma. Seu nome provém da derivação do nome do rio Aterno, embora a cidade estivesse originalmente localizada mais ao norte, ao sopé do Gran Sasso. Foi uma importante cidade do interior da península Itálica, principalmente por estar situada no encontro entre as vias Cecília, Cláudia Nova e dois trechos da Via Salária. Mencionada por autores clássicos como Virgílio, foi o local de nascimento do escritor e poeta Salústio. História Em 293 a.C., no contexto das Guerras Samnitas, Amiterno foi conquistada pelos romanos. Tempos depois, quando os sabinos adquiriram o estatuto de pleno direito civil (plenum ius civitates), a cidade foi elevada a posição de prefeitura (praefectura) e posteriormente de município em pleno direito (municipium optimo iure), sendo incorporada a tribo quirina. Crescendo em importância, entre os séculos II a.C.-IV d.C., foi o centro administrativo da região. Durante o Império Romano e boa parte da Idade Média foi uma sé episcopal, até ser despovoada ca. 1250 quando seus habitantes mudaram-se para a recém fundada Áquila. Dentre os restos arqueológicos encontrados em Amiterno estão um aqueduto, termas, um anfiteatro e um teatro, um fórum com uma cúria e uma basílica, templos, casa, além de uma necrópole com monumentos funerários, lajes sepulcrais com representações de gladiadores e catacumbas cristãs. Na necrópole, bem como nas residências, foram encontrados diversos artefatos dentre os quais esculturas, artigos em bronze, cerâmicas, etc. Um dos mais promissores objetos encontrados foi o Fasti Amiternini (calendário de Amiterno). Teatro e anfiteatro O teatro situa-se nas proximidades da cidade de São Vitorino. A estrutura remonta a reinado de Augusto, como mostrado pelos revestimentos das paredes feitos com a técnica de construção opus reticulatum, e localiza-se no chamado altar de Saturno, a uma curta distância do centro da cidade. O cávea tem um diâmetro de 54 metros e foi originalmente construído em dois níveis com um procíncio (procintium), ou seja, corredor semicircular intermediário que divide-o em cávea inferior e cávea média; o primeiro possuía 18 fileiras divididas em seções por três escadarias radiais. O cenário (scaena) compunha-se de dois segmentos que estavam separados da orquestra (orchestra) por um canal com uma cortina; as duas partes da cortina permaneciam nas bordas exteriores do proscênio (proscaenium). A parede do fundo era decorada com nichos e êxedras, bem como por esculturas. O anfiteatro localizava-se fora da cidade e foi datado de ca. 100 d.C., sendo desse modo mais recente que o teatro; adjacente a ele foi identificado uma casa, um templo e um trecho da via Cecília. Restos de dois corredores circum-ambientes com 48 arcos cada revelaram que a estrutura possuía um perímetro elíptico. A arena era acessada através da Porta triunfal, as entradas do eixo principal, que ligavam-se com um corredor circular interno; deste corredor restam alguns pilares. Alguns dos degraus que davam acesso ao cávea ainda são visíveis. Galeria Referências Bibliografia
Амитерн

Амите́рн или Амите́рнум (лат. Amiternum) — древний город в восточной части страны сабинян, который расположен на реке Атерно в регионе Абруццо современной Италии в девяти километрах от города Л’Акуила. История Город находился на пересечении важных дорог: две ветви Via Salaria (Соляной дороги), идущей от Рима на северо-восток к Адриатическому морю, а также Via Caecilia и Via Claudia Nova. В 293 году до н. э., во время Самнитской войны, Амитерн был завоёван римскими легионами ведомыми консулом Спурием Карвилием, причём жители его были частью перебиты, частью обращены в рабство. В то время город имел значение по своей принадлежности к римской префектуре; остатки амфитеатра и театра служат свидетельством его прежнего процветания. Помимо этого, в городе были найдены христианские катакомбы. В 597 году, здесь был замучен язычниками епископ Цетей. В Амитерне в 86 до н. э. родился древнеримский историк Гай Саллюстий Крисп. На полях древнего Амитерна было найдено немало античных предметов, в том числе находящееся теперь в Капитолийском музее в Риме парное медное кресло художественной работы с серебряными украшениями. Примечания Ссылки Амитернум // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907.
Amiternum

Amiternum var en stad under antiken mitt i regionen Abruzzo. Staden räknas som det italiska folkslaget sabinernas vagga. Staden låg där fyra vägar korsades: två grenar av Via Salaria, Via Caecilia och Via Claudia Nova. Staden stormades av romarna år 293 f.Kr. och var historikern Sallusts födelseplats (86 f.Kr.). Det finns betydande lämningar kvar av Amiternum. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, tidigare version. Se även Andra sabinska städer: Cures, Cutilae, Eretum, Foruli, Interocrea, Mutuesca, Nursia, Reate, Trebula Mutusca, Trebula Suffenas, Varia. Andra städer längs Via Caecilia: Hadria, Interamna Praetuttiorum, Castrum Novum Andra städer längs Via Claudia Nova: Foruli, Popoli Peltuinum, Ocritium Andra städer längs Via Salaria: Castrum Truentinum, Reate, Asculum, Rom
Амітерн

Амітерно або Амітернум (лат. Amiternum - стародавнє місто у східній частині країни сабінян, що розташований на річці Атерно у регіоні Абруццо сучасної Італії. Всього за дев'ять кілометрів від міста Л'Аквіла. Історія Місто знаходилося на перетині декількох важливих доріг: дві дороги Via Salaria (Соляний шлях), що йде від Риму на північний схід до Адріатичного моря, а також дороги Via Caecilia і Via Claudia Nova. У 293 році до н. е., Під час Самнітской війни, Амітерн було завойовано римськими легіонами якими керував консул Спурія Карвілья, його жителі його були частково знищені, частково звернені до рабства. У той час місто мало значення римської префектурі; залишки амфітеатру і театру є свідченням його колишнього процвітання. Окрім цього, в місті були знайдені християнські катакомби. У 597 році, тут був закатованій язичниками єпископ Цетей. У Амітерно в 86 до н. е. народився давньоримський історик Гай Саллюстій. На полях стародавнього Амітерно було знайдено чимало античних предметів, в тому числі ті, що нині знаходяться у Капітолійському музеї в Римі. Наприклад, парне мідне крісло художньої роботи з срібними прикрасами. Примітки Посилання Амитернум // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп. т.). — СПб., 1890—1907. (рос. дореф.)
San Domenico, Palermo

San Domenico (Saint Dominic) is a Baroque-style Roman Catholic church, located on Piazza San Domenico, and located in the ancient quarter of La Loggia, in central Palermo, region of Sicily, Italy. Piazza San Domenico opens to Via Roma a few blocks south of the large Palazzo delle Poste, and a few blocks north of Sant'Antonio Abate and Teatro Biondo, is the northern border of the warren of alleys of the Vucciria neighborhood. The church houses the burial monuments of many notable Sicilians, and is known thus as the Pantheon of illustrious Sicilians. History A Dominican church was built on this site between 1280 and 1285. The church was built Norman–Gothic style and had alongside a convent with a cloister that reproduced a small and simple copy of the more famous Benedictine cloister of Monreale. Inside this primitive church the son of James I of Cyprus, Odo, was buried in 1420 (or 1421). By the beginning of the 15th century, the community of worshippers had outgrown the small medieval church, and the friars sought the support of Pope Martin V and patronage of the noble families of Palermo to build a new church, this time built in a Renaissance style. However, this building would also prove too small. Therefore, in 1630, the Dominicans of Palermo commissioned architect Andrea Cirrincione to build a new church. Ten years later, on 2 February 1640, there was the groundbreaking ceremony. The Baroque façade was completed only by 1726, while the left bell tower dates from 1770. During the Sicilian revolution of 1848, in this church the Sicilian Parliament was called under the leadership of Ruggero Settimo. In 1853 the church became the pantheon of illustrious Sicilians. Convent The convent, founded in 1300, is adjacent and north of the church and can be accessed from the latter's north aisle. The cloister, founded by the Chiaramonte family, has column and arches including capitals and spolia from the early 13th-century building. The walls have paintings portraying Dominican saints, scenes of Apocalypse, of the Last Judgement and works by Nicola Spalletta from Caccamo. The interior houses a refectory and a large library. The nearby Oratory of Rosario di San Domenico houses also 18th-century decoration and a main altarpiece by Anthony van Dyck. Burials Emerico Amari Michele Amari Stanislao Cannizzaro Francesco Crispi Gioacchino Di Marzo Giovanni Falcone (since 2015) Francesco Ferrara Francesco Maria Emanuele Gaetani Giovanni Meli Pietro Novelli Giuseppe Patania Errico Petrella Giuseppe Pitrè Vincenzo Riolo Ruggero Settimo Mariano Valguarnera See also Piazza San Domenico, Palermo Victory column: Colonna dell'Immacolata, Palermo References External links (in Italian) History of the church – Associazione Chiese Storiche
Église Saint-Dominique de Palerme

L'église Saint-Dominique (en italien : Chiesa di San Domenico ou simplement San Domenico) est une église située à Palerme, en Sicile. Située sur la Piazza San Domenico, dans le quartier de La Loggia, dans le centre historique de la ville, l'église accueille les sépultures de nombreuses personnalités de l'histoire et de la culture siciliennes. Pour cette raison elle est connue sous le nom de « Panthéon des illustres Siciliens ». Histoire L'origine de l'édifice remonte au Moyen Âge. Une première église dominicaine a été construite sur ce site entre 1280 et 1285. L'église était de style normand - gothique. Elle était également dotée d'un couvent et d'un cloître, une reproduction du cloître bénédictin de Monreale. Le fils de Jacques Ier de Chypre, Odo, fut enterré dans cette église, en 1420 (ou 1421). Au début du XVe siècle, l'église médiévale est devenue trop petite pour les besoins d'une communauté croissante de croyants. Pour cette raison, les frères demandent une aide financière au pape Martin V et aux familles les plus riches de Palerme. La nouvelle église est construite dans un style Renaissance. Cependant, au fil du temps, cet édifice devient trop petit pour les besoins liturgiques des frères et des croyants. Par conséquent, en 1630, les dominicains de Palerme chargent l'architecte Andrea Cirrincione de construire une nouvelle église. Dix ans plus tard, le 2 février 1640, se déroule la cérémonie d'inauguration des travaux. La façade baroque a été achevée en 1726, tandis que le clocher de gauche date de 1770. Pendant la révolution sicilienne de 1848, le Parlement sicilien est réuni dans cette église par Ruggero Settimo. En 1853, l'église est devenue le panthéon d'illustres Siciliens. Couvent Le couvent, fondé en 1300, est situé au nord de l'église et est accessible depuis le bas-côté nord de cette dernière. Le cloître, fondé par la famille Chiaramonte, possède des colonnes, des arches et des œuvres du début du XIIIe siècle. Les murs présentent des peintures représentant des saints dominicains, des scènes de l’Apocalypse, du Jugement dernier et des œuvres de Niccolò Spalletta. L'intérieur abrite un réfectoire et une grande bibliothèque. Images Inhumations Bibliographie (it) Matteo Musso: Illustrazione del Pantheon siciliano nel tempio di San Domenico in Palermo. Stabilimento Tipografico Virzì, Palerme, 1910. (de) Brigit Carnabuci: Sizilien. Griechische Tempel, römische Villen, normannische Dome und barocke Städte im Zentrum des Mittelmeeres (= DuMont Kunst-Reiseführer). 6., aktualisierte Auflage. DuMont Reiseverlag, Ostfildern 2011, (ISBN 978-3-7701-4385-6). Articles connexes Piazza San Domenico, Palermo Références Liens externes (it) Histoire de l'église - Associazione Chiese Storiche Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Sicile Portail de l'ordre des Prêcheurs
Kościół San Domenico w Palermo

Kościół San Domenico w Palermo (wł. Chiesa di San Domenico), znajdujący się na placu o tej samej nazwie, jest drugim po katedrze najważniejszym kościołem w Palermo, jest uważany za „Panteon znamienitych mężów Sycylii” i za symbol walki z mafią. Historia Pierwszy kościół powstał w tym miejscu w drugiej połowie XIII wieku, krótko po tym, jak dominikanie osiedlili się w Palermo. Później, w okresie renesansu, między 1458 a 1480 rokiem, biorąc pod uwagę znaczny napływ wiernych, dominikanie postanowili całkowicie przebudować i rozbudować świątynię. Ostatecznie w 1640 r. kościół ponownie został zburzony i odbudowany za zgodą kardynała Giannettino Dorii, arcybiskupa Palermo. Realizację projektu powierzono najpierw dominikańskiemu architektowi Andrea Cirrincione, a następnie najbardziej doświadczonemu architektowi Vincenzo Tedeschi, który dokonał ważnych zmian w podstawowym projekcie Cirrincione. Architektura Większość prac została ukończona w XVII wieku, z wyjątkiem fasady ukończonej w 1726 r. Elewacja, zgodnie z typowym schematem rzymskiej architektury barokowej, podzielona jest na trzy poziomy i wyznacza ją dwanaście marmurowych kolumn ułożonych w pary. W dolnym znajdują się trzy portale wejściowe ograniczone czterema parami kolumn w stylu doryckim. W drugim rzędzie cztery stiukowe posągi papieży dominikanów (Innocenty V, Pius V, Benedykt XI i Benedykt XIII) oraz dwie inne umieszczone w niszach, przedstawiające św. Tomasza z Akwinu i św. Piotra Męczennika. Na ostatniej kondygnacji w centrum frontonu wyróżnia się figura św. Dominika Guzmana, założyciela zakonu. Na krańcach fasady znajdują się dwie strzeliste i symetryczne dzwonnice. Wnętrza Wnętrze, majestatyczna sala, ma plan krzyża łacińskiego z płytkimi kaplicami ściennymi i niewielkim transeptem, charakteryzującym się trzema szerokimi nawami podzielonymi przez szesnaście potężnych kolumn porządku toskańskiego, które podtrzymują czternaście dużych okrągłych łuków, siedem z każdej strony. W nawach bocznych znajdują się wspaniałe kaplice, z których prawie wszystkie były niegdyś pod patronatem rodzin szlacheckich, w których znajdują się liczne dzieła sztuki o dużej wartości artystycznej. W 1853 roku kościół stał się panteonem wybitnych Sycylijczyków, których zaczęto w nim chować. Pochowani w kościele Emerico Amari Michele Amari Stanislao Cannizzaro Francesco Crispi Giovanni Falcone (od 2015) Francesco Ferrara Giovanni Meli Pietro Novelli Giuseppe Patania Errico Petrella Giuseppe Pitrè Vincenzo Riolo Ruggero Settimo Mariano Valguarnera Przypisy
Igreja de São Domingos (Palermo)

A Igreja de São Domingos é uma igreja em Palermo, Sicília, sul da Itália. Está situada na Piazza San Domenico, no bairro de La Loggia, dentro do centro histórico da cidade. A igreja abriga os enterros de muitas figuras da história e cultura sicilianas. Por esta razão é conhecido como o "Panteão dos ilustres sicilianos". História No início do século XV, a igreja medieval tornou-se muito pequena para as necessidades de uma comunidade crescente de crentes. Por esta razão, os frades procuraram a ajuda financeira do Papa Martinho V e das famílias mais ricas de Palermo. A nova igreja foi construída em estilo renascentista. No entanto, com o curso natural do tempo, também este edifício tornou-se muito pequeno para as necessidades litúrgicas de frades e crentes. Portanto, em 1630, os dominicanos de Palermo contrataram a arquiteta Andrea Cirrincione para construir uma nova igreja. Dez anos depois, em 2 de fevereiro de 1640, houve a cerimônia inovadora. O trabalho exigiu muitas décadas. A fachada barroca foi concluída em 1726, enquanto a torre do sino esquerdo data de 1770. Durante a revolução siciliana de 1848, nesta igreja, o Parlamento siciliano foi chamado sob a liderança de Ruggero Settimo. Em 1853, a igreja tornou-se o panteão dos ilustres sicilianos. Sepultamentos Michele Amari Stanislao Cannizzaro Francesco Crispi Giovanni Falcone (desde 2015) Referências
Kloster Acquafredda

Kloster Acquafredda (S. Maria di Aquafredda) ist eine ehemalige Zisterzienserabtei in der Lombardei, Italien. Es liegt auf einer Höhe von 329 m in der Gemeinde Lenno in der Provinz Como oberhalb des Comer Sees. Geschichte Die Stiftung erfolgte im Juli 1142 durch Azzo Peregrino, den Herrn der Isola Comacina, der dem Mönch Enrico von Morimondo den wüsten Roncale genannten Ort überließ, um dort ein der Gottesmutter, dem Heiligen Petrus und dem Bischof von Como Agrippino, der dort bereits im Jahr 586 eine Kirche errichtet haben soll, in der er später begraben wurde, geweihtes Kloster zu gründen. Das Kloster wurde im Jahr 1143 errichtet. Die Mönche kamen aus dem Kloster Morimondo, einer Tochter der Primarabtei Morimond. Der Name der Abtei leitet sich von einer nahe gelegenen kalten Quelle ab. 1159 gewährte Kaiser Friedrich Barbarossa dem Kloster ein Privileg und 1173 nahm es Papst Alexander III. unter seinen Schutz. Der Bau der ersten Kirche, von der nur eine kleine halbkreisförmige Apsis erhalten ist, wurde wohl 1153 begonnen. 1431 sollen die Zisterzienser von Acquafredda die Basilika des Cluniazenserkonvents von San Benedetto im Perlana-Tal übernommen haben (nach Schomann, Reclams Kunstführer Italien I.1, 1981, S. 201). Das Kloster schloss sich 1497 der italienischen Kongregation des Heiligen Bernhard an, fiel aber schon sechs Jahre später in Kommende des Neffen von Papst Pius III., Francesco Piccolomini. Es wurde 1527 vom Grafen Ascanio Pergamino auf Befehl des Gouverneurs von Como Federico Rossi in Brand gesetzt, um Banditen zu vertreiben, die sich dort eingenistet hatten. Im 16. Jahrhundert war die Wirtschaftskraft des Klosters gering. Im August 1785 wurde das Kloster aufgehoben; die Mönche gingen in die Certosa di Pavia. Das 19. Jahrhundert sah zunächst eine Niederlassung von Benediktinern aus Marseille; in der Folgezeit übernahmen Kapuziner das Kloster. Anlage und Bauten Die kleine heutige Kirche aus dem 18. Jahrhundert ist einschiffig mit zwei Seitenkapellen und besitzt Gemälde von Fiammighini; auch die Klostergebäude stammen aus dem 18. Jahrhundert. Literatur Balduino Gustavo Bedini: Le abazie cistercensi d’Italia, o. O. (Casamari), 1964, ohne ISBN, S. 38 f.; Chierichetti: Comersee, Reiseführer, o. J., S. 45. Weblinks Website über Kloster Acquafredda (italienisch)
Kloster Arabona

Kloster Arabona (ital. Santa Maria di (A)rabona; lat. Abbatia Ara-Bona u. ä.) ist eine ehemalige Zisterzienserabtei in den Abruzzen, Italien. Es liegt in der Gemeinde Manoppello auf einer Anhöhe oberhalb des rechten Ufers des Flusses Pescara in der Provinz Pescara, in der Diözese von Chieti. Geschichte Die Gründung erfolgte 1209 durch das Kloster Tre Fontane bei Rom. Das Kloster gehörte damit der Filiation der Primarabtei Clairvaux an. Erster Abt wurde der Mönch Albimano aus Kloster Ferraria. 1259 wurde das dem Zisterzienserorden neu zugeordnete Kloster Santa Maria dello Sterpeto bei Barletta Kloster Arabona unterstellt. Auch in Arabona wurde die Kommende eingerichtet. Später verließen die Zisterzienser das Kloster, das schon 1412 nicht mehr bewohnt gewesen sein soll und 1587 durch Papst Sixtus V. mit der römischen Apostelbasilika vereinigt wurde. Darauf zogen in Arabona Minoriten ein. Heute ist das Kloster von Salesianerpatres bewohnt. Anlage und Bauten Die wohl nach Westen nicht vollendete dreischiffige Klosterkirche aus hellem Römischem Travertin aus Tivoli mit je einer Rosette in der Apsis und im Querhaus gilt als eine der prachtvollsten des Zisterzienserordens in Italien. Vom Langhaus wurde nur das erste Joch vollendet. Sie enthält ein gotisches Tabernakel. Die Rückwand der Apsis schmücken drei Gemälde von Antonio Martini di Atri aus dem Jahr 1377. Die Klausur ist teilweise erhalten. Nach dem Zweiten Weltkrieg, wurden die Kirche, die Foresterei und der Kapitelsaal restauriert. Literatur Balduino Gustavo Bedini: Breve prospetto delle abazie cistercensi d’Italia. Casamari 1964, S. 106–107. Lorenzo Bartolini Salimbeni, Alessandra Di Mattei: Santa Maria Arabona. Un’abbazia cistercense in Abruzzo. Carsa, Pescara 1999, ISBN 88-85854-68-0. Roger Willemsen: Die Abruzzen. Das Bergland im Herzen Italiens. Kunst, Kultur und Geschichte. Köln 1990, S. 109. Weblinks Website mit zahlreichen Fotos Website der Certosa di Firenze über das Kloster mit Grundriss und Fotos
Santa Maria Arabona

Santa Maria Arabona is a Cistercian abbey in Abruzzo, in central Italy. It is located at Manoppello in the frazione also called Santa Maria Arabona. In Roman times the area was sacred to the goddess of fertility and virginity Bona Dea. Architecture The most important of the abbey buildings still extant is its church, dedicated to the Virgin Mary, whose construction began in 1208 with the transept and the apse. The edifice remained partly unfinished, due to financial and political troubles within the order. The church is built on the Latin Cross plan, with the nave ending in an apse housing the high altar. The aisles support the ceiling. The interior is very sober, apart from the richly decorated tabernacle and Paschal candle in Gothic style. The choir contains frescoes by Antonio Martini di Atri dated 1377. The church, which was restored in the 1950s, is surrounded by a park from which the rest of the abbey is accessed. See also List of Cistercian monasteries References Bibliography Mammarella, Luigi (1995). "Santa Maria d'Arabona di Manoppello". Abbazie e monasteri cistercensi in Abruzzo (in Italian). Cerchio (AQ): Adelmo Polla Editore. p. 57-90. ISBN 8874070276. External links Janauschek, Leopold (1877). Originum Cisterciensium - in quo, praemissis congregationum domiciliis adjectisque tabulis chronologico-genealogicis, veterum abbatiarum a monachis habitatarum fundationes ad fidem antiquissimorum fontium primus descripsit (in Latin). Vol. I. Vienna: Puthod. p. 308. Retrieved December 30, 2014. "Chiesa di Santa Maria Arabona" (in Italian). Regione Abruzzo. Archived from the original on October 21, 2014. Retrieved December 29, 2014. "Abbazia di Santa Maria Arabona" (in Italian). Ministero dei beni e delle attività culturali e del turismo. Retrieved December 29, 2014.
Abadía de Santa María Arabona

La Abadía de Santa María Arabona fue un monasterio situado en la localidad de Manoppello (Provincia de Pescara, Italia).​ Historia Fue fundado en 1209 de la abadía madre de le Tre Fontane en Roma, de la línea de la Abadía de Claraval. La construcción comenzó en 1197, terminó en 1208 y la iglesia fue consagrada el 5 de enero de 1209. Fue muy potente y tenía como una abadía hija la abadía de Santa María dello Sterpeto. Hubo una larga decadencia, hasta la disolución en 1587. De le 1587 a le 1808 fue habitado por los Franciscanos conventuales, hasta la nacionalización por José I Bonaparte. En 1968 la iglesia pasó a los Salesianos. Referencias Bibliografía Mammarella, Luigi (1995). «Santa Maria d'Arabona di Manoppello». En Adelmo Polla Editore, ed. Abbazie e monasteri cistercensi in Abruzzo (en italiano). Cerchio (AQ). pp. 57-90. ISBN 8874070276. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Santa Maria Arabona. Regione Abruzzo (ed.). «Chiesa di Santa Maria Arabona» (en italiano). Archivado desde el original el 21 de octubre de 2014. Consultado el 30 de diciembre de 2014. Ministero dei beni e delle attività culturali e del turismo (ed.). Abbazia di Santa Maria Arabona (en italiano). Archivado desde el original el 21 de octubre de 2014. Consultado el 30 de diciembre de 2014. Janauschek, Leopold (1877). Puthod, ed. Originum Cisterciensium - in quo, praemissis congregationum domiciliis adjectisque tabulis chronologico-genealogicis, veterum abbatiarum a monachis habitatarum fundationes ad fidem antiquissimorum fontium primus descripsit (en latín) I. Viena. p. 308. Consultado el 30 de diciembre de 2014.