NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Phare de Sciara Biscari

Le phare de Sciara Biscari (en italien : Faro di Sciara Biscari) est un phare situé dans la commune de Catane dans le mer Ionienne, dans la province de Catane (Sicile), en Italie. Histoire Le premier phare a été mis en service en 1896. Il a été remplacé par le phare actuel en 1951. Il se situe sur le front de mer de Catane, à environ 800 m au sud du port. Le phare est entièrement automatisé et alimenté sur le réseau électrique. Il est géré par la Marina Militare. Description Le phare se compose d'une tour cylindrique en pierre de 28 m de haut, avec galerie et lanterne, proche d'une maison de gardien d'un étage. La tour est blanche et le dôme de la lanterne est gris métallisé. Il émet, à une hauteur focale de 31 m, un bref éclat blanc toutes les 5 secondes. Sa portée est de 22 milles nautiques (environ 41 km) pour le feu blanc et 10 milles nautiques pour le feu de réserve. Identifiant : ARLHS : ITA-158 ; EF-2796 - Amirauté : E1828 - NGA : 10400 . Caractéristiques du feu maritime Fréquence : 5 secondes (W) Lumière : 0.2 seconde Obscurité : 4.6 secondes Voir aussi Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Capo Santa Croce Lighthouse » (voir la liste des auteurs). Lien connexe Liste des phares de la Sicile Liens externes Cartographie des phares italiens University of North Carolina at Chapel Hill's The Lighthouse Directory: Lighthouses of Italy: Western Sicily Lighthouses of Italy: Eastern Sicily (en) Online List of Lights - Italy (en) Liste ARLHS - Italie (en) Sciara Biscari - Site Lightphotos.net Italy Lighthouses - Marinas.com (en) Sciara Biscari Light - Lighthouse Explorer Portail des phares Portail de la mer Méditerranée Portail de la Sicile
Saline di Molentargius

Saline di Molentargius este o arie protejată (arie de protecție specială avifaunistică — SPA) din Italia întinsă pe o suprafață de 1.307 ha, integral pe uscat. Localizare Centrul sitului Saline di Molentargius este situat la coordonatele 39.227663°N 9.166859°E﻿ ()39.227663; 9.166859. Înființare Situl Saline di Molentargius a fost declarat arie de protecție specială avifaunistică în iulie 2009 pentru a proteja 1 specie de plante și 37 de specii de animale. Biodiversitate Situată în ecoregiunea mediteraneană, aria protejată conține 7 habitate naturale: Salicornia și alte specii anuale care populează regiunile mlăștinoase și nisipoase, Lagune de coastă, Tufărișuri halofile mediteraneene și termo-atlantice (Sarcocornetea fruticosi), Stepe sărăturate mediteraneene (Limonietalia), Lacuri eutrofice naturale cu vegetație de tip Magnopotamion sau Hydrocharition, Pășuni mediteraneene udate de apa mării (Juncetalia maritimi), Tufărișuri halo-nitrofile (Pegano-Salsoletea). La baza desemnării sitului se află mai multe specii protejate: plante (1): Petalophyllum ralfsii păsări (34): privighetoare-de-baltă (Acrocephalus melanopogon), pescăruș albastru (Alcedo atthis), egretă mare (Ardea alba), stârc roșu (Ardea purpurea), stârc galben (Ardeola ralloides), ciuf de câmp (Asio flammeus), rață roșie (Aythya nyroca), buhai de baltă (Botaurus stellaris), bătăuș (Calidris pugnax), prundăraș de sărătură (Charadrius alexandrinus), chirichița cu obraz alb (Chlidonias hybrida), chirighiță neagră (Chlidonias niger), erete de stuf (Circus aeruginosus), gușă vânătă (Cyanecula svecica), egretă mică (Egretta garzetta), șoim călător (Falco peregrinus), pescăriță râzătoare (Gelochelidon nilotica), piciorong (Himantopus himantopus), stârc pitic (Ixobrychus minutus), Larus audouinii, Larus genei, stârc de noapte (Nycticorax nycticorax), vultur pescar (Pandion haliaetus), Phoenicopterus ruber, lopătar (Platalea leucorodia), țigănuș (Plegadis falcinellus), corcodel mare (Podiceps cristatus), Porphyrio porphyrio porphyrio, ciocântors (Recurvirostra avosetta), chiră de baltă (Sterna hirundo), chiră mică (Sternula albifrons), Sylvia sarda, silvie de tufiș (Sylvia undata), chiră de mare (Thalasseus sandvicensis) pești (1): Aphanius fasciatus reptile (2): țestoasa de baltă (Emys orbicularis), țestoasă bănățeană (Testudo hermanni) Pe lângă speciile protejate, pe teritoriul sitului au mai fost identificate 1 specie de plante, 104 specii de păsări, 2 specii de amfibieni, 7 specii de reptile. Note Vezi și Natura 2000 Lista siturilor Natura 2000 din Italia
Rifugio Toesca

Il rifugio Toesca (1 710 m s.l.m.) si trova in bassa val di Susa nel suo versante meridionale, all'interno del Parco naturale Orsiera-Rocciavrè. Caratteristiche Fu realizzato nel 1929 e pur venendo utilizzato durante la guerra dai partigiani come comando della 106ª Brigata Garibaldi Giordano Velino, non venne distrutto dai nazifascisti. Dopo la guerra fu più volte ristrutturato, per ultimo nel 1998. Accesso Salendo la val di Susa all'altezza di San Giorio di Susa si imbocca una stretta strada di montagna che sale alla frazione Città e quindi a quella di Cortavetto, dove si lascia l'automobile. Il rifugio è raggiungibile per sentiero in circa 2 ore, passando dal Rifugio Amprimo, che si trova più in basso nello stesso vallone. Ascensioni Monte Orsiera - 2.878 m Punta Rocca Nera - 2.852 m Punta di Mezzodì - 2.769 m Punta Pian Paris - 2.742 m Punta del Villano - 2.663 m Traversate Il rifugio si trova sul percorso del giro dell'Orsiera, itinerario escursionistico che percorre il periplo del monte Orsiera in 5 giorni, appoggiandosi ai rifugi del parco: rifugio Balma, rifugio Selleries, rifugio Amprimo, rifugio Valgravio oltre al rifugio Toesca stesso. Un'ulteriore interessante traversata è quella che porta al rifugio Valgravio attraverso la Porta del Villano (2.506 m.s.l.m). Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su rifugio Toesca Collegamenti esterni Pagina del rifugio sul sito del CAI, su caitorino.it.
Casa Cicogna en el Zattere

La casa Cicogna o casa del Zattere es un edificio residencial situado en la fondamenta del Zattere de Venecia, en el sestiere de Dorsoduro, frente al canal de la Giudecca. Construida entre 1952 y 1962,​ a partir de un proyecto de Ignazio Gardella, constituye un raro ejemplo de arquitectura moderna en la ciudad de los canales. Descripción La casa Cicogna debe observarse desde el contexto de su emplazamiento, rodeada de lujosos palacios a lo largo del Gran Canal, como la interpretación actual de la casa típica del patriciado veneciano del siglo XIII.​ Se levanta a lo largo de la fondamenta del Zattere, con la fachada principal al canal de la Giudecca, la fachada lateral a la estrecha calle dello Zuccaro y el límite oriental adosado a la iglesia del Espíritu Santo.​ El edificio cuenta con cinco plantas, a excepción del lateral anejo a la iglesia que, para marcar una distancia entre las dos construcciones, se separa de la línea de fachada con un ligero retranqueo y dispone solo de tres alturas. La fachada principal está revocada con gravilla de ladrillo, con detalles en zócalos, pretiles de los balcones y cornisas de las ventanas en mármol.​ La casa retoma el habitual esquema del palacio veneciano, subdividido en sótano, planta noble y ático.​ El diseño de la fachada se caracteriza por la irregularidad en la disposición de los huecos y de los balcones, en clara evocación al carácter de la arquitectura menor de las casas venecianas.​​ Referencias
Casa alle Zattere

La Casa alle Zattere è un edificio residenziale multipiano di Venezia, sito sulla fondamenta delle Zattere di fronte al canale della Giudecca. Costruita tra il 1958 e il 1962 su progetto dell'architetto Ignazio Gardella, costituisce un raro e importante esempio di architettura moderna nella città lagunare. Caratteristiche La casa sorge lungo la fondamenta delle Zattere, affacciata lungo il canale della Giudecca; la facciata laterale prospetta sulla stretta calle dello Zuccaro, mentre il limite orientale confina con la chiesa dello Spirito Santo. La facciata principale conta cinque piani, fatta eccezione per la piccola porzione adiacente alla chiesa, leggermente arretrata e limitata a quattro piani per introdurre un distacco fra i due edifici; lungo la calle dello Zuccaro gli ultimi due piani sono parzialmente o totalmente arretrati rispetto al filo di facciata. L'altezza da terra dei piani varia nelle due parti che compongono l'edificio: nella parte affacciata sul canale il piano terreno è rialzato, ricavando alcuni spazi seminterrati destinati a cantine. La facciata principale è coperta in intonaco di graniglia di mattone, con dettagli (lo zoccolo, i parapetti dei balconi e le cornici delle finestre) in marmo biancone di Vicenza; il disegno della facciata è fortemente caratterizzato dalla posizione irregolare delle finestre e dei balconi, rievocando il carattere dell'architettura minore delle case antiche veneziane. Gli spazi di servizio sono illuminati da gruppi di finestrelle quadrate inclinate di 45 gradi. Note Bibliografia Una casa riflessa dalla laguna veneziana, in L'architettura. Cronache e storia, anno IV, n. 37, novembre 1958, pp. 474-475, ISSN 0003-8830. Giuseppe Samonà, Una casa di Gardella a Venezia, in Casabella - Continuità, n. 220, Milano, Editoriale Domus, 1958, pp. 7-14, ISSN 0008-7181. Antonio Monestiroli, L'architettura secondo Gardella, Bari, Laterza, 1997, ISBN 978-8842053835. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla casa alle Zattere
Geisspfadsee

Der Geisspfadsee ist ein oligotrophes Stillgewässer oberhalb des Binntals im Schweizer Kanton Wallis. Geographie Der See liegt sechs Kilometer östlich von Binn auf einer Höhe von 2426 m ü. M. in einer nacheiszeitlichen Gletscherschürfrinne (Glazialerosion) des Alpenhauptkammes. Er ist der oberste einer Kette von Seen und befindet sich oberhalb der Baumgrenze. Nur am nordöstlichen Ende gibt es etwas Vegetation. Die Ufer bestehen überwiegend aus groben Geröll. Westlich unterhalb liegen der Züesee und der Mässersee, die ebenso alle über den Mässerbach nach Nordwesten zur Binna hin entwässern. Abgesehen von einem 200 m langen Gebirgsbach, der dem See am Nordufer zufliesst, bezieht er sein Wasser ausschliesslich aus Niederschlägen und dem Schmelzwasser aus den umliegenden Bergen, er ist also ein sogenannter Himmelsteich. Gleich 100 Meter südlich des Südufers verläuft die politische Grenze zwischen der Schweiz und Italien entlang des Gebirgszuges. Diese natürliche Grenze bildet auch die Rhône-Po-Wasserscheide. Natur Die Umgegend des Sees ist geprägt von einer kargen Flora und es gibt keinen Fischbestand in dem Gewässer. Bemerkenswert ist allerdings das üppige Vorkommen des Brachsenkrautes. Die natürliche Fauna bietet Alpenmurmeltier, Ziegenartige, Habichtartige wie z. B. Steinadler und einige robuste Schlangenarten. Zugang Das Gelände ist ganzjährig frei zugänglich. Von Süden und Osten her führt der namensstiftende Geisspfad, ein ehemaliger Schmugglerpfad, über den Geisspfadpass dorthin. Von Nordwesten her ist der Aufstieg für trittsichere Wanderer auch von Fäld aus entlang des Kerbtales des Mässerbaches möglich. Die Nordlagen sind dort auch im Juli und August nicht Schnee- und Eisfrei, dennoch erwärmt sich das Gewässer in den Flachzonen im Hochsommer bis auf badefreundliche 22 °C. Weblinks Aufstieg zum Geisspfadsee von Fäld aus (Juli 2016), (Youtubevideo, 12:22") Panoramabilder Geisspfadsee auf der Plattform ETHorama Einzelnachweise
Geisspfadsee

Geisspfadsee is a lake in Valais, Switzerland. Its surface area is 18 ha (44 acres). The lake is located in the municipality of Binn, at an elevation of 2439 m. It drains into Züesee (2420 m). The nearby border to Italy can be crossed at two mountain passes: Geisspfadpass (Passo della Rossa) and Grampielpass (Passo di Crampiolo). The name 'geisspfad' means, only goat may pass. A 'geiss' is a female goat in local mother tongue. Smugglers used this pass in recent times too, but it was never accessible with horses or donkeys for payloads. References See also List of mountain lakes of Switzerland External links ETHorama
Capo Berta

Capo Berta este o arie protejată (arie specială de conservare — SAC, sit de importanță comunitară — SCI) din Italia întinsă pe o suprafață de 38 ha, din care 1 % marine. Localizare Centrul sitului Capo Berta este situat la coordonatele 43.895°N 8.075°E﻿ ()43.895; 8.075. Înființare Situl Capo Berta a fost declarat sit de importanță comunitară în iunie 1995 pentru a proteja 13 specii de animale. Situl a fost protejat și ca arie specială de conservare în aprilie 2017. Biodiversitate Situată în ecoregiunea mediteraneană, aria protejată conține 5 habitate naturale: Păduri de pin mediteraneene cu pini mezogeni endemici, Formațiuni scunde de Euphorbia în apropierea falezelor, Faleze cu vegetație de Limonium spp. endemic de pe coastele mediteraneene, Recifuri, Pseudostepă cu ierburi și specii anuale de Thero-Brachypodietea. La baza desemnării sitului se află mai multe specii protejate: păsări (11): sticlete (Carduelis carduelis), florinte (Chloris chloris), cinteză (Fringilla coelebs), Larus argentatus, pescăruș-cu-cap-negru (Larus melanocephalus), pescăruș râzător (Larus ridibundus), Phalacrocorax carbo sinensis, aușel sprâncenat (Regulus ignicapilla), silvie cu cap negru (Sylvia atricapilla), silvie mediteraneană (Sylvia melanocephala), mierlă (Turdus merula) nevertebrate (2): fluturele auriu (Euphydryas aurinia), Euplagia quadripunctaria Pe lângă speciile protejate, pe teritoriul sitului au mai fost identificate 5 specii de plante, 3 specii de nevertebrate, 1 specie de reptile. Note Vezi și Natura 2000 Lista siturilor Natura 2000 din Italia
Capo Mortola

Capo Mortola este o arie protejată (arie specială de conservare — SAC, sit de importanță comunitară — SCI) din Italia întinsă pe o suprafață de 50 ha, din care 1 % marine. Localizare Centrul sitului Capo Mortola este situat la coordonatele 43.783611°N 7.551111°E﻿ ()43.783611; 7.551111. Înființare Situl Capo Mortola a fost declarat sit de importanță comunitară în iunie 1995 pentru a proteja 26 de specii de animale. Situl a fost protejat și ca arie specială de conservare în aprilie 2017. Biodiversitate Situată în ecoregiunea mediteraneană, aria protejată conține 9 habitate naturale: Faleze cu vegetație de Limonium spp. endemic de pe coastele mediteraneene, Matorral arborescenți cu Juniperus spp., Păduri de Quercus ilex și Quercus rotundifolia, Recifuri, Vegetație anuală la limita mareei, Peșteri marine scufundate complet sau parțial, Păduri de pin mediteraneene cu pini mezogeni endemici, Formațiuni scunde de Euphorbia în apropierea falezelor, Pseudostepă cu ierburi și specii anuale de Thero-Brachypodietea. La baza desemnării sitului se află mai multe specii protejate: păsări (25): sticlete (Carduelis carduelis), florinte (Chloris chloris), pițigoi albastru (Cyanistes caeruleus), lăstun de casă (Delichon urbicum), măcăleandru (Erithacus rubecula), vânturel roșu (Falco tinnunculus), cinteză (Fringilla coelebs), sfrâncioc roșiatic (Lanius collurio), Larus argentatus, pescăruș râzător (Larus ridibundus), codobatură galbenă (Motacilla alba), codobatură de munte (Motacilla cinerea), muscar sur (Muscicapa striata), pițigoi mare (Parus major), vrabie (Passer domesticus), codroș de munte (Phoenicurus ochruros), Ptyonoprogne rupestris, aușel sprâncenat (Regulus ignicapilla), cănăraș (Serinus serinus), turturică (Streptopelia turtur), silvie cu cap negru (Sylvia atricapilla), silvie mediteraneană (Sylvia melanocephala), chiră de mare (Thalasseus sandvicensis), pănțărușul (Troglodytes troglodytes), mierlă (Turdus merula) nevertebrate (1): Euplagia quadripunctaria Pe lângă speciile protejate, pe teritoriul sitului au mai fost identificate 8 specii de plante, 2 specii de mamifere, 26 de specii de nevertebrate, 2 specii de reptile. Note Vezi și Natura 2000 Lista siturilor Natura 2000 din Italia
Tenuta Quassolo

Tenuta Quassolo este o arie protejată (arie specială de conservare — SAC, sit de importanță comunitară — SCI) din Italia întinsă pe o suprafață de 35 ha, integral pe uscat. Localizare Centrul sitului Tenuta Quassolo este situat la coordonatele 44.368611°N 8.274444°E﻿ ()44.368611; 8.274444. Înființare Situl Tenuta Quassolo a fost declarat sit de importanță comunitară în iunie 1995 pentru a proteja 58 de specii de animale. Situl a fost protejat și ca arie specială de conservare în aprilie 2017. Biodiversitate Situată în ecoregiunea mediteraneană, aria protejată conține 4 habitate naturale: Păduri aluvionare cu Alnus glutinosa și Fraxinus excelsior (Alno-Padion, Alnion incanae, Salicion albae), Păduri de Castanea sativa, Păduri de stejar alb estice, Fânețe de joasă altitudine (Alopecurus pratensis, Sanguisorba officinalis). La baza desemnării sitului se află mai multe specii protejate: păsări (57): pițigoi codat (Aegithalos caudatus), ciocârlie-de-câmp (Alauda arvensis), pescăruș albastru (Alcedo atthis), lăstunul mare (Apus apus), stârc cenușiu (Ardea cinerea), cucuvea (Athene noctua), șorecarul comun (Buteo buteo), caprimulg (Caprimulgus europaeus), sticlete (Carduelis carduelis), Certhia brachydactyla, florinte (Chloris chloris), porumbel gulerat (Columba palumbus), cioară neagră (Corvus corone), prepeliță (Coturnix coturnix), cuc (Cuculus canorus), pițigoi albastru (Cyanistes caeruleus), lăstun de casă (Delichon urbicum), ciocănitoare pestriță mare (Dendrocopos major), măcăleandru (Erithacus rubecula), vânturel roșu (Falco tinnunculus), cinteză (Fringilla coelebs), Fringilla montifringilla, gaiță (Garrulus glandarius), capîntortură (Jynx torquilla), sfrâncioc roșiatic (Lanius collurio), câneparul (Linaria cannabina), privighetoare (Luscinia megarhynchos), codobatură galbenă (Motacilla alba), codobatura galbenă (Motacilla flava), muscar sur (Muscicapa striata), grangur (Oriolus oriolus), pițigoi mare (Parus major), vrabie (Passer domesticus), vrabie de câmp (Passer montanus), pițigoi de brădet (Periparus ater), codroșul de pădure (Phoenicurus phoenicurus), pitulice de munte (Phylloscopus collybita), ciocănitoarea verde (Picus viridis), brumăriță de pădure (Prunella modularis), mugurarul (Pyrrhula pyrrhula), aușel sprâncenat (Regulus ignicapilla), aușel cu cap galben (Regulus regulus), mărăcinar negru (Saxicola torquatus), sitar de pădure (Scolopax rusticola), cănăraș (Serinus serinus), țiclete (Sitta europaea), scatiu (Spinus spinus), turturică (Streptopelia turtur), huhurez mic (Strix aluco), graur (Sturnus vulgaris), silvie cu cap negru (Sylvia atricapilla), pănțărușul (Troglodytes troglodytes), sturzul viilor (Turdus iliacus), mierlă (Turdus merula), sturz-cântător (Turdus philomelos), sturz (Turdus pilaris), pupăză (Upupa epops) mamifere (1): liliacul mare cu potcoavă (Rhinolophus ferrumequinum) Pe lângă speciile protejate, pe teritoriul sitului au mai fost identificate 3 specii de plante, 1 specie de mamifere. Note Vezi și Natura 2000 Lista siturilor Natura 2000 din Italia
Foresta Cadibona

Foresta Cadibona este o arie protejată (arie specială de conservare — SAC, sit de importanță comunitară — SCI) din Italia întinsă pe o suprafață de 452 ha, integral pe uscat. Localizare Centrul sitului Foresta Cadibona este situat la coordonatele 44.357778°N 8.379722°E﻿ ()44.357778; 8.379722. Înființare Situl Foresta Cadibona a fost declarat sit de importanță comunitară în iunie 1995 pentru a proteja 40 de specii de animale. Situl a fost protejat și ca arie specială de conservare în aprilie 2017. Biodiversitate Situată în ecoregiunea mediteraneană, aria protejată conține 8 habitate naturale: Pajiști uscate seminaturale și facies de acoperire cu tufișuri pe substraturi calcaroase (Festuco-Brometalia) (* situri importante pentru orhidee), Pajiști uscate europene, Păduri de fag Luzulo-Fagetum, Liziere de ierburi înalte hidrofile de câmpie și de nivel montan până la alpin, Păduri aluvionare cu Alnus glutinosa și Fraxinus excelsior (Alno-Padion, Alnion incanae, Salicion albae), Fânețe de joasă altitudine (Alopecurus pratensis, Sanguisorba officinalis), Râuri cu maluri nămoloase cu vegetație de Chenopodion rubri p.p. și Bidention p.p., Păduri de Castanea sativa. La baza desemnării sitului se află mai multe specii protejate: păsări (37): uliu păsărar (Accipiter nisus), pițigoi codat (Aegithalos caudatus), ciuf-de-pădure (Asio otus), șorecarul comun (Buteo buteo), sticlete (Carduelis carduelis), Certhia brachydactyla, mierla de apă (Cinclus cinclus), porumbel gulerat (Columba palumbus), cioară neagră (Corvus corone), cuc (Cuculus canorus), pițigoi albastru (Cyanistes caeruleus), ciocănitoare pestriță mare (Dendrocopos major), măcăleandru (Erithacus rubecula), cinteză (Fringilla coelebs), Fringilla montifringilla, gaiță (Garrulus glandarius), sfrâncioc roșiatic (Lanius collurio), privighetoare (Luscinia megarhynchos), pițigoi mare (Parus major), pițigoi de brădet (Periparus ater), pitulice de munte (Phylloscopus bonelli), pitulice de munte (Phylloscopus collybita), ciocănitoarea verde (Picus viridis), brumăriță de pădure (Prunella modularis), mugurarul (Pyrrhula pyrrhula), aușel sprâncenat (Regulus ignicapilla), sitar de pădure (Scolopax rusticola), țiclete (Sitta europaea), scatiu (Spinus spinus), huhurez mic (Strix aluco), silvie cu cap negru (Sylvia atricapilla), pănțărușul (Troglodytes troglodytes), sturzul viilor (Turdus iliacus), mierlă (Turdus merula), sturz-cântător (Turdus philomelos), sturz (Turdus pilaris), sturzul de vâsc (Turdus viscivorus) nevertebrate (1): Euplagia quadripunctaria pești (2): Barbus caninus, Telestes muticellus Pe lângă speciile protejate, pe teritoriul sitului au mai fost identificate 7 specii de plante, 2 specii de amfibieni, 2 specii de mamifere, 3 specii de nevertebrate, 3 specii de reptile. Note Vezi și Natura 2000 Lista siturilor Natura 2000 din Italia
Fondali Loano - Albenga

Fondali Loano - Albenga este o arie protejată (arie specială de conservare — SAC, sit de importanță comunitară — SCI) din Italia întinsă pe o suprafață de 541 ha, integral marine. Localizare Centrul sitului Fondali Loano - Albenga este situat la coordonatele 44.088333°N 8.238056°E﻿ ()44.088333; 8.238056. Înființare Situl Fondali Loano - Albenga a fost declarat sit de importanță comunitară în iunie 1995 pentru a proteja . Situl a fost protejat și ca arie specială de conservare în octombrie 2016. Biodiversitate Situată în ecoregiunea mediteraneană, aria protejată conține 2 habitate naturale: Straturi cu Posidonia (Posidonion oceanicae), Bancuri de nisip acoperite în permanență slab de apă marină. La baza desemnării sitului se află un număr nedeclarat de specii protejate: Pe lângă speciile protejate, pe teritoriul sitului au mai fost identificate 1 specie de nevertebrate, 17 specii de pești. Note Vezi și Natura 2000 Lista siturilor Natura 2000 din Italia