NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Teatro Dal Verme

Le Teatro Dal Verme est un théâtre situé sur la Via San Giovanni sul Muro, à Milan, en Italie, construit à la fin du XIXe siècle sur le site d'un ancien théâtre privé, le Politeama Ciniselli. Historique Le théâtre Dal Verme a été conçu par l'architecte Giuseppe Pestagalli, à la demande du comte Francesco Dal Verme, et était initialement utilisé pour des représentations de pièces de théâtre et d'opéras durant tout le XIXe et dans les premières années du XXe siècle. Aujourd'hui, le théâtre ne sert plus pour l'opéra et sa programmation comprend des concerts, des pièces de théâtre et de la danse, ainsi que des expositions et des conférences. Le bâtiment initial, d'une capacité de 3 000 places, surmonté d'une grande coupole, a été construit selon la forme traditionnelle d'un fer à cheval, avec deux niveaux de loges et une grande galerie (ou loggione), qui à elle seule pouvait offrir plus de 1 000 sièges. Le théâtre fut inauguré le 14 septembre 1872 avec une production des Huguenots de Meyerbeer. Durant ses « années d'or » le théâtre vit la création mondiale du premier opéra de Giacomo Puccini, Le Villi (31 mai 1884), de I Pagliacci (21 mai 1892) et I Medici (9 novembre 1893) de Ruggero Leoncavallo ou encore de Signa de Frederic Hymen Cowen (12 novembre 1893). La première représentation italienne de La Veuve joyeuse de Franz Lehar y fut donnée le 27 avril 1907, ainsi qu'en 1911 l'opéra Conchita de Riccardo Zandonai. Dans les années 1930, le théâtre a été principalement utilisé comme cinéma. Il a ensuite été gravement endommagé par un bombardement aérien américain pendant la Seconde Guerre mondiale, après quoi sa magnifique coupole centrale, qui a survécu à l'attentat, a été dépouillée de toutes ses pièces en métal par l'armée d'occupation allemande. Il a été partiellement reconstruit en 1946, et pendant un temps, dans les années 1950, il a été utilisé pour la représentation de comédies musicales. Il est ensuite redevenu, jusqu'au début des années 1990 une salle de cinéma et a également servi pour des meetings politiques. Le théâtre actuel En 1991, l'intérieur du Teatro Dal Verme a été complètement restructuré pour en faire un espace consacré à la musique. La rénovation a été achevée en 1998, et a permis de doter Milan d'un grand auditorium moderne, comprenant deux salles de spectacle, la Sala Grande, avec 1 420 sièges, et un espace plus petit, la Sala Piccola avec 200 sièges, ainsi qu'un espace pour la présentation d'expositions et une salle de conférence, la Sala terrazzo. Depuis septembre 2001, il est administré par la Fondazione I Pomeriggi Musicali, dont l'orchestre est résident au théâtre. Sources (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Teatro Dal Verme » (voir la liste des auteurs). Liens externes (it) Site officiel du Teatro Dal Verme Portail du théâtre Portail de l’opéra Portail de la musique classique Portail de la danse Portail de Milan
Teatro Dal Verme

A Teatro Dal Verme egy olaszországi színház Milánóban, amely a Politeama Ciniselli magánszínház helyén épült a Via San Giovanni sul Muro utcában. A terveket, Francesco Dal Verme gróf megbízásából, Giuseppe Pestagalli készítette. A színházat a 19.- és a 20. században elsősorban operabemutatókra használták. Napjainkban a színházat hangversenyekre, színházi előadásokra, kiállításokra és konferencia-helyszínnek használják. A színház eredetileg 3000 férőhelyes volt, felül egy nagy kupolával, a nézőtér tradicionális patkó alakban épült, erkélyekkel, hatalmas galériával, mely több mint 1000 férőhelyes volt. A megnyitó 1872. szeptember 14-én volt, mely alkalmából Meyerbeer A hugenották művét adták elő. A színház „aranykorában” olyan híres operák premierjeit mutatták itt be, mint Puccini Le Villije (1884. május 31.); Leoncavallo Bajazzókja (1892. május 21.) és az I Medici (1893. november 9.); Cowen Signája (1893. november 12.). De ugyanitt mutatták be Olaszországban először Lehár Ferenc A víg özvegy operettjét is (1907. április 27.). Az 1930-as években a színház moziként is működött. A második világháború éveiben az amerikai bombázások következtében súlyosan megsérült, azonban az csodával határosan épen maradt kupolájának vasszerkezetét később a német megszállók darabjaira szedték. 1946-ban részlegesen újjáépítették, és az 1950-es évekig musicalek bemutatására használták, majd mozivá, később pedig konferenciateremmé alakították át. 1991 és 1998 között a színházat felújították. Jelenleg egy hatalmas, 1420 férőhelyes auditóriumból, a Sala Grandeból; egy kisebb előadóteremből, a 200 férőhelyes Sala Piccolaból; és egy kiállításokra és konferenciákra alkalmas teremből a Sala Terrazzoból áll. 2001. szeptember 21-ig az adminisztrációt a Fondazione I Pomeriggi Musicali látta el. Források Teatro Dal Verme hivatalos honlap Teatro Dal Verme fényképe kívülről a restaurálásban részt vevő Secco Sistemi vállalat oldalán.
Teatro Dal Verme

Het Teatro Dal Verme is een theater in Milaan, Italië gelegen aan de Via San Giovanni sul Muro, waar vroeger het privétheater Politeama Ciniselli stond. Het is ontworpen door Pestagalli in opdracht van graaf Francesco Dal Verme, en werd voornamelijk gebruikt voor toneelstukken en opera-uitvoeringen gedurende de 19e eeuw en het begin van de 20e eeuw. Tegenwoordig wordt het theater niet langer gebruikt voor opera, en is een gelegenheid voor concerten, toneelstukken en dansuitvoeringen en bovendien voor tentoonstellingen en conferenties. Het originele theater had 3.000 zitplaatsen, en was voorzien van een grote cupola en was gevormd in de traditionele hoefijzervorm, met twee lagen loges en een grote galerij (of loggione) die alleen al 1.000 zitplaatsen bevatte. Het theater opende op 14 september 1872 met een productie van Meyerbeers Les Huguenots. Gedurende haar 'gouden jaren', beleefde het theater wereldpremières van Puccini's Le Villi (31 mei 1884); Leoncavallo's Pagliacci (21 mei 1892), I Medici (9 november 1893) en Cowens Signa (12 november 1893). Tegen de jaren dertig uit de twintigste eeuw werd het theater voornamelijk gebruikt als bioscoop. Het werd ernstig beschadigd door de Amerikaanse bombardementen in de Tweede Wereldoorlog, waarna de Duitse bezetters er alle metalen delen vanaf haalden. In 1946 werd het gedeeltelijk herbouwd en in de jaren vijftig van de twintigste eeuw werd het gebruikt voor musicals. Daarna werd het weer als bioscoop gebruikt, en voor politieke conferenties. In 1991 onderging het interieur van het theater een belangrijke verbouwing en renovatie, die duurde tot 1998. Het heeft nu een modern auditorium, de Sala Grande, met 1.420 zitplaatsen, en een tweede, kleinere zaal, de Sala Piccola met 200 zitplaatsen, en ten slotte een ruimte voor tentoonstellingen en conferenties, de Sala Terrazzo. Vanaf september 2001 wordt het bewind gevoerd door de Fondazione I Pomeriggi Musicali.
Teatro dal Verme

Teatro Dal Verme é um teatro em Milão, Itália, na Via San Giovanni sul Muro, no local do antigo teatro privado do Politeama Ciniselli. Foi desenhado por Giuseppe Pestagalli a uma comissão do Conde Francesco Dal Verme, e era usado principalmente para jogos e ópera ao longo do século XIX e início do século XX. Hoje, o teatro não é mais usado para a ópera, e é um local para shows, peças teatrais e apresentações de dança, bem como exposições e conferências.
Chiesa del Sacro Cuore (Funes)

La chiesa del Sacro Cuore di Gesù è una chiesa ubicata a Funes, nella frazione di Tiso; è sede parrocchiale e fa parte del decanato di Chiusa-Castelrotto. Storia Una primitiva chiesa doveva già esistere intorno al XIII secolo, menzionata in alcuni documenti nel 1303, ed intitolata alla Madonna: venne distrutta da un terremoto nel 1471. Fu quindi ricostruita e consacrata alla Santa Croce e a sant'Elena nel 1475: si presentava in stile gotico. All'inizio del XVI secolo fu costruito il campanile, mentre la campana venne realizzata ad Innsbruck nel 1734: questa è chiamata dagli abitanti della zona Annemarie ed ha un peso di 850 chilogrammi. La chiesa fu nuovamente ricostruita nel 1889, ampliandola su disegno di Josef Vonstadl, secondo uno stile neogotico e consacrata al Sacro Cuore di Gesù nel 1890. Nel 1904 divenne sede parrocchiale. Durante la seconda guerra mondiale la campana venne nascosta dalle donne del luogo in un pozzo nero per quasi un anno, evitando così che fosse requisita per ricavarne delle munizioni. Descrizione L'interno è a navata unica. Nei pressi dell'ingresso è custodita una Pietà, opera di Josef Konrad Wiser del XVIII secolo. Sull'altare maggiore un polittico con figura centrale ritraente la Madonna del Rosario con Gesù e contornato da San Pietro, San Paolo, Santa Caterina e Sant'Agnese. Il campanile ha un'altezza di 57 metri, con cella campanaria ad archi ogivali e torre a punta con riquadri in granito. Accanto alla chiesa è il cimitero con cappella dedicata a Nostra Signora di Lourdes. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa del Sacro Cuore Collegamenti esterni Chiesa del Sacro Cuore, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Римски оперен театър

Римският оперен театър (на италиански: Teatro dell'Opera di Roma), наричан накратко Римската опера, известен и като Театро Констанци (на италиански: Teatro Costanzi), се намира в Рим, Италия, и е сред най-значимите музикални средища в Европа. Открит е на 27 ноември 1880 година под името Театро Констанци със спектакъл на „Семирамида“ от Джоакино Росини. Наречен е на предприемача Доменико Костанци, частно финансирал проекта. Архитектът, нает от него, е известен специалист по изграждане и обновяване на театрални сгради – Акиле Сфондрини. Сградата е построена за 18 месеца. Сфондрини обръща голямо внимание на акустиката. Оригиналната зала е с 2212 места, има три реда ложи, амфитеатър и два отделни балкона. Куполът е с прекрасни фрески от Анибале Бруньоли. Доменико Костанци е и мениджър на театъра; под негово ръководство, въпреки различни финансови проблеми, Римската опера осъществява много световни премиери, напр. „Селска чест“ от Маскани на 17 май 1890 г. След смъртта му (1898) неговият син Енрико поема театъра; по негово време е световната премиера на „Тоска“ от Пучини (14 януари 1900). През 1907 г. театърът е закупен от импресариото Валтер Моки от името на Международното и национално театрално дружество, а през 1912 г. неговата съпругата Ема Карели става директор на новата компания „Костанци“. Тя прави много промени в структурата на театъра и трупата, а по отношение на репертоара по време на нейното 14-годишно управление са поставени много важни оперни творби, които до този момент не са били представяни в Рим, а някои дори в цяла Италия. През ноември 1926 г. театър „Констанци“ става собственост на Римския градски съвет. Преименуван е на Кралски оперен театър (Teatro Reale dell`Opera). Сградата е ремонтирана и частично променена от архитекта Марчело Пианчетини. Официалният вход е преместен и по-късно там е изграден площад на името на Бениамино Джили. Амфитеатърът в залата е заменен с четвърти ред ложи и балкон. Интериорът е подменен, новият огромен полилей, с диаметър 6 метра, е съставен от 27 000 кристални висулки. Театърът е открит отново на 27 февруари 1928 г. След падането на монархията името на римската опера е променено на Teatro dell`Opera (1947). Нова реконструкция е извършена през 1958 г., пак от архитект Марчело Пианчетини. Направени са радикални промени в архитектурния стил и дизайна на фасадата, входа и фоайето, но легендарната акустика на театъра е запазена и все така съперничи на най-прочутите музикални зали в света. През втората половина на ХХ век Римската опера е мястото на много знаменити постановки. Сред тях са тези на режисьора Лукино Висконти и диригента Карло Мария Джулини: „Сватбата на Фигаро” от 1964 г. и „Дон Карлос” от 1965 г., „Макбет“ на Висконти, с участието на българския певец Никола Николов, е директно предавана в Америка. Източници
Operní divadlo v Římě

Operní divadlo v Římě (italsky Teatro dell'Opera di Roma) je operní dům v Itálii. Nachází se na Piazza Beniamino Gigli 1 na Viminálu v Římě. Budova byla slavnostně otevřena v listopadu 1880 pod názvem Teatro Costanzi. Historie Zakázku na výstavbu divadla podal finančník Domenico Costanzi (1810–1898), na jejímž základě architekt Achille Sfondrini (1836–1900) navrhl podobu stavby. Teatro dell'Opera di Roma bylo postaveno během 18 měsíců a své první jméno dostalo po staviteli – Teatro Costanzi. Slavnostní zahájení provozu se konalo 27. listopadu 1880 uvedením Rossiniho vážné opery Semiramide. Operní divadlo v Římě, které pojme na 2200 diváků, bylo svědkem řady světových premiér některých největších operních děl, jako např. Mascagniho opery Sedlák kavalír (17. května 1890) či Pucciniho Tosca (14. ledna 1900). Divadlo bylo dvakrát celkově přestavěno, a to poprvé v letech 1926 až 1928 a pak v roce 1958. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Operní divadlo v Římě na Wikimedia Commons OperaRoma, offizielle Webseite, (italsky)/(anglicky) Teatro dell'Opera di Roma na Google Cultural Institute
Teatro dell’Opera di Roma

Das Teatro dell’Opera di Roma ist ein Opernhaus auf dem Viminal in Rom, Italien. Das Haus wurde im November 1880 unter dem Namen Teatro Costanzi eröffnet und liegt an der Piazza Beniamino Gigli 1. Geschichte Das Gebäude wurde von dem Finanzier Domenico Costanzi (1810–1898) in Auftrag gegeben und von dem Architekten Achille Sfondrini (1836–1900) entworfen. Das Teatro dell’Opera di Roma wurde in einer Bauzeit von 18 Monaten erstellt und erhielt seinen ersten Namen, Teatro Costanzi, nach dem Bauherrn. Die Eröffnung fand am 27. November 1880 mit einer Aufführung der Opera seria Semiramide von Gioachino Rossini statt. In der Opera Roma, die über 2.200 Plätze verfügt, fanden zahlreiche Uraufführungen, wie die der Opern Cavalleria rusticana (17. Mai 1890) von Pietro Mascagni oder Giacomo Puccinis Tosca (14. Januar 1900), statt. Das Opernhaus wurde zweimal, von 1926 bis 1928 und im Jahr 1958, deutlich umgestaltet. Weblinks OperaRoma, offizielle Webseite, italienisch/englisch Teatro dell’Opera di Roma bei Google Cultural Institute
Teatro dell'Opera di Roma

Le Teatro dell'Opera di Roma (Théâtre de l'Opéra de Rome) est l'une des plus fameuses scènes lyriques d'Italie. Historique Bâti par l'impresario Domenico Costanzi sur les plans d'Achille Sfondrini, le Théâtre de l'opéra de Rome a ouvert ses portes le 27 novembre 1880, sous le nom de Teatro Costanzi. Il fut placé en 1888, sous la responsabilité de l'éditeur Sonzogno, qui tenta de ravir à La Scala de Milan, contrôlée par l'éditeur Ricordi, sa suprématie, et s'ouvrit aux jeunes compositeurs, notamment Pietro Mascagni, et vit la création entre autres de Cavalleria rusticana et L'amico Fritz, ainsi que Tosca de Giacomo Puccini. Le théâtre est acquis par la municipalité de Rome, agrandi et renommé Teatro Reale dell'Opera en 1928, puis en 1946, lorsque l'Italie devient une république, il devient simplement Teatro dell'Opera. Sa période faste fut pendant les années 1930 et 1940, lorsqu'il eut comme directeur artistique Gino Marinuzzi et Tullio Serafin, et comptait dans sa troupe des chanteurs tels, Beniamino Gigli, Giacomo Lauri-Volpi, Toti Dal Monte, Gina Cigna, Maria Caniglia, Ebe Stignani, etc. En complément de sa saison annuelle, un festival d'été fut créé aux Thermes de Caracalla en 1937, par le chef Oliviero De Fabritiis. Sa dernière rénovation remonte à 1960, sur le projet de Marcello Piacentini qui en 1926 avait eu la charge de la première rénovation. Notes et références Sources Harold Rosenthal, John Warrack, Roland Mancini et Jean-Jacques Rouveroux, Guide de l'opéra, Paris, Fayard, coll. « Les indispensables de la musique », 1995, 968 p. (ISBN 978-2-213-59567-2) Liens externes Site de l'Opéra de Rome Carla Fracci (à l'âge de 70 ans) danse avec Fabio Grossi - Soirée de Gala aux Thermes de Caracalla à Rome Portail de la musique classique Portail de l’opéra Portail de la danse Portail de Rome
Teatro dell’Opera di Roma

A Teatro dell’Opera di Roma (Római Operaház) az olasz főváros legjelentősebb operaháza, amelyet 1880 novemberében nyitottak meg Teatro Costanzi néven. Ezt követően többször is átépítették, aminek következtében a nézőtéri ülőhelyek száma 2200-ról 1600-ra csökkent. Története Az operaház nevét építtetője, Domenico Costanzi után kapta. Achille Sfondrini (1836–1900) milánói építész tervei alapján építették fel mindössze tizennyolc hónap alatt az ókori Heliogabalus-ház helyén. A bemutató előadásra, Rossini Semiramisára 1880. november 27-én került sor. Sfondrini, aki korábban már számos operaház építésénél és felújításánál közreműködött, különös figyelmet szentelt az akusztikának, ami a lópatkó alakú nézőtérben is nyilvánvaló. Eredetileg a színház 2212 személyes volt, három szinten elrendezett páholyokkal, valamint kétszintes erkéllyel. A nézőtér kupolafreskójának elkészítésével Annibale Brugnolit bízták meg. Az operaházat maga Costanzi vezette, s noha számos pénzügyi akadállyal kellett megküzdenie, mégis számos világpremiernek adott otthont, többek között Pietro Mascagni Parasztbecsületének, 1890. május 17-én. Egy rövid ideig fia, Enrico vezette az operaházat. Az ő nevéhez fűződik Giacomo Puccini Tosca című operájának bemutatója, 1900. január 14-én. A színházat 1907-ben Walter Mocchi impresszárió vásárolta meg a Società Teatrale Internazionale e Nazionale (STIN) nevében. 1912-ben Mocchi felesége, Emma Carelli vette át a ház vezetését. Tizennégy évig tartó igazgatósága alatt számos olyan művet is bemutattak, amelyeket korábban Rómában vagy Olaszországban nem vittek színre: A Nyugat lánya, Turandot, Parsifal, illetve Muszorgszkij Borisz Godunovja, Camille Saint-Saëns Sámson és Delilája valamint Gyagilev Orosz balettja. 1926 novemberében a Teatro Costanzit a római városi tanács vásárolta meg, nevét pedig megváltoztatta Teatro Reale dell’Operára (Királyi Operaház). Ezt követően részlegesen átépítették Marcello Piacentini építész tervei szerint. Az új ház 1928. február 27-én nyitotta meg kapuit a nagyközönség előtt, Arrigo Boito Nerone című operájával. Az átépítés során az operaház bejáratát áthelyezték a Via del Teatróról a Piazza Beniamino Giglire, a nézőtéren kialakítottak egy negyedik sor páholyt, felújították a belső díszítéseket, valamint ekkor szerelték fel a 6 méter átmérőjű, 27 000 kristálydarabbal díszített kandelábert. Az Olasz Királyság felszámolása után, 1946-ban az operaház nevét megváltoztatták. Ekkor kapta a ma is használatos Teatro dell'Opera nevet. 1958-ban az épületet felújították, ismétcsak Marcello Piacentini tervei alapján. Ennek következtében radikálisan megváltozott az épület külső formája. Ekkor épült meg a ma is látható homlokzat és főbejárat valamint a foyer. A második világháborút követő időszak nevezetes bemutatói közé tartoznak Mozart Figaro házassága, 1964-ben, valamint Verdi Don Carlosa, 1965-ben. Mindkettőt Carlo Maria Giulini vezényelte és Luchino Visconti rendezte. Nyaranta, az operaházon kívül Caracalla termáiban is tartanak szabadtéri előadásokat. Források Az operaház honlapja Külső hivatkozások Az operaház honlapja (angolul) (olaszul)
Opera din Roma

Opera din Roma (în italiană Teatro dell’Opera di Roma) a fost inaugurată pe 27 noiembrie 1880 cu spectacolul Semiramida de Gioachino Rossini. Construcția clădirii a durat 18 luni și a fost finanțată de Domenico Costanzi. Inițial a purtat numele finanțatorului, fiind cunoscută ca Teatro Costanzi. Note
Римский оперный театр

Римский оперный театр, или Римская опера (итал. Teatro dell’Opera di Roma) — основной оперный театр города Рима. Расположен в самом центре города на площади Беньямино Джильи. В тёплое время года представления также проводятся на фоне античных терм Каракаллы. История Построен на средства предпринимателя Доменико Костанци, владевшего сетью гостиниц, по проекту архитектора Акилле Сфондрини. Открыт 27 ноября 1880 года оперой Россини «Семирамида» как театр Костанци (Teatro Costanzi). Здесь прошли мировые премьеры оперы «Тоска» Дж. Пуччини (1900), опер Масканьи «Сельская честь» (1890), «Ирис» (1898), «Маски» (1901) и других. С 1908 года театром владел миллионер Вальтер Мокки, но всеми делами фактически распоряжалась его жена Эмма Карелли. В 1926 году супруги продали театр городскому совету Рима, который частично перестроил его по проекту Марчелло Пьячентини. В 1928 году возобновил деятельность как Королевский оперный театр (Teatro Reale dell’Opera) в связи с тем, что представления часто посещала королевская семья Италии. С 1934 года театр возглавлял дирижёр Туллио Серафин, при котором представления стали часто проходить под открытым небом среди развалин терм Каракаллы. В 1946 году театр получил современное название, а в 1958 году был вновь частично перестроен по новому проекту Пьячентини. В послевоенный период для постановки опер привлекались ведущие режиссёры, включая Лукино Висконти. С 1965 по 1973 годы художественным руководителем был Бруно Бартолетти. Также с Римской оперой долгое время сотрудничал Риккардо Мути (с августа 2011 года — почётный пожизненный директор). Помимо всех великих итальянских певцов XX века, на сцене театра выступали в XIX веке выдающиеся певцы Дж. Беллинчони, Даркле, Котоньи, Р. Станьо, Э. Репетто-Тризолини. В 2014 году на фоне многомесячных финансовых трудностей театр признал себя банкротом. В сентябре 2014 года Риккардо Мути отменил все запланированные спектакли в театре, назвав условия работы и атмосферу в коллективе неприемлемыми . В октябре 2014 года директор театра Карло Фуортес объявил о том, что штатные оркестр и хор театра до конца года будут расформированы и что впредь театр будет нанимать артистов только на условиях аутсорсинга. Примечания Ссылки Официальный сайт
Римський оперний театр

Римський оперний театр (італ. Teatro dell'Opera di Roma) — оперний театр у Римі. Відкритий 1880 року оперою Россіні «Семіраміда» як «Театр Костанці» (Teatro Costanzi), меценатом Доменіко Констанці, на кошти якого був споруджений. Збудований за проектом архітектора Акілле Сфондріні. 1926 року театр був викуплений міською владою, частково перебудований (архітектор Марчелло П'ячентіні) і 1928 відкритий під назвою «Королівський театр» (Teatro Reale dell'Opera). 1946 року із падінням монархії театр отримав сучасну назву, а 1958 був частково перебудований вдруге. В цьому театрі пройшли світові прем'єри опери «Тоска» Дж. Пуччіні (1900), опер Масканьї «Сільська честь» (1890), «Ірис» (1898), «Маски» (1901) і інших. На сцені театру виступали видатні співаки Беллінчоні, Даркле, Котоньї, Станьо (XIX століття); Бончі, Галлі-Курчі, Джильї, Карузо, Скіпа (XX століття). Серед головних диригентів театру Маринуцці, Серафін, Сантіні, Бертолетті й інші. Художнім керівником театру з 1992 року є композитор Менотті. Примітки Посилання офіційний сайт [Архівовано 14 січня 2016 у Wayback Machine.]
Chiesa del Sacro Cuore di Maria

The Chiesa del Sacro Cuore di Maria ("Church of the Sacred Heart of Mary") is a church in Turin, Italy located in the San Salvario district. History The Chiesa del Sacro Cuore di Maria began with the work of architect Carlo Ceppi and engineer Steano Molli in 1884, with construction taking place between 1890 and 1898. The church was dedicated to the Sacred Hearth of Mary in October 1890. The sanctuary became a parish in 1910 and the interior was covered in green stone from Tenda. The dome of the church was damaged on July 13, 1943, when it was directly hit by a large caliber bomb during the Second World War. The damage included the roof, scaffolding, the main altar, and the 6,000-pipe organ which was destroyed, leaving only the facade and perimeter walls. Reconstruction of the church took place between 1947 and 1955. References External links Media related to Chiesa del Sacro Cuore di Maria at Wikimedia Commons Official website