NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Neronov kolos

Neronov kolos (latinsko Colossvs Neronis) je bil ogromen, 30 m visok bronast kip cesarja Nerona (vladal 37-68 n. št.), ki je stal v preddverju njegove vile Domus Aurea na severni strani Palatina. Neronovi nasledniki so kip preuredili v kip boga Sonca (Sol Invictus). Zadnjič je omenjen v 4 stoletju n. št.. Kip so nazadnje prestavili pred Flavijski amfiteater, ki je, po eni od teorij, prav zaradi bližnjega kipa dobil ime Kolosej. Gradnja Kip je stal tik pred glavnim vhodom v palačo na koncu Viae Appiae v velikem atriju portikov, ki so ločevali mesto od zasebnih vil. Oblikoval ga je grški arhitekt Zenodor. Gradili so ga pod njegovim vodstvom v letih 64-68 n. št.. Po Pliniju starejšem je bil kip visok 106,5 rimskih čevljev (30,3 m). Drugi viri trdijo, da je bil visok celo 37 m. Preureditev v Sončev kolos Kmalu po Neronovi smrti leta 68 n. št. je cesar Vespazijan kipu dodal krono sončnih žarkov in ga po rimskem bogu Sonca Sol Invictus preimenoval v Sončni kolos (Colossus Solis). Okoli leta 128 je cesar Hadrijan ukazal, da se kip prestavi na severozahodno stran Flavijskega amfiteatra (Amphitheatrum Flavianum), da bi pridobil prostor za Venerin in Romin tempelj. Prestavil ga je arhitekt Dekrijan s pomočjo 24 slonov. Cesar Komod je kip pretvoril v svoj kip, ki ga je upodabljal kot Herkula. Glavo na kipu je zamenjal s svojo in k nogam dodal leva. Po njegovi smrti so kip vrnili prvotno stanje. Nadaljnja usoda Zadnja omemba kolosa je v Kronografiji 354. Ohranili so se samo temelji podstavka na njegovi drugi lokaciji pri Koloseju. Kip je bil uničen morda med obleganjem Rima leta 410 ali porušen v enem od potresov v 5. stoletju. Možno je tudi, da je stal še v srednjem veku, saj ohranjena srednjeveška pesnitev pravi: "Dokler bo stal kolos, bo stal tudi Rim, ko bo kolos padel, pa bo padel tudi Rim". Ostanke z opeko obzidanega podstavka, ki je bil nekoč obložen z marmorjem, so leta 1936 odstranili. Temelje so izkopali leta 1986 in so na ogled. Povezava s Kolosejem Mnogo strokovnjakov se strinja, de ime Kolosej izhaja ravno iz imena tega spomenika. Beda (okoli 672-735) je napisal znamenit epigram, ki slavi simbolni pomen kipa: "Quandiu stabit coliseus, stabit et Roma; quando cadit coliseus, cadet et Roma; quando cadet Roma, cadet et mundus" (dokler bo stal kolos, bo stal tudi Rim; ko bo kolos padel, bo padel tudi Rim; ko bo padel Rim, bo padel ves svet). Beseda kolos se pogosto napačno prevaja kot Kolosej. V Bedovem času se je moški samostalnik coliseus uporabljal za kip in ne za Flavijski amfiteater (Kolosej). Sklici
Neros koloss

Neros koloss (latin: Colossus Neronis) var en monumental staty i förgylld brons, föreställande kejsar Nero. Statyn utfördes av den grekiske skulptören Zenodoros och var 30 meter hög; andra källor anger höjden 36 meter. Statyn stod i vestibulen till Neros gyllene hus (Domus Aurea), Neros gigantiska palatskomplex på Palatinen och Velia. Efter Neros död år 68 lät kejsar Vespasianus ändra statyn till att föreställa solguden Sol Invictus. Den flaviska amfiteatern Colosseum är uppkallad efter Neros koloss. Kejsar Commodus lät byta ut statyns huvud mot ett som föreställde honom själv som Hercules. Efter Commodus död år 192 återställdes statyn emellertid till sitt tidigare utseende. Kolossen omnämns för sista gången i en illuminerad handskrift från slutet av 300-talet. Statyn förstördes därefter i samband med en jordbävning eller vid Roms skövling år 410. Resterna av statyns grund kan beskådas vid Via dei Verbiti vid Colosseum. Symbolisk betydelse På 700-talet skrev munken Beda venerabilis ett epigram som hyllar statyns symboliska betydelse: Quandiu stabit coliseus, stabit et Roma; quando cadit coliseus, cadet et Roma; quando cadet Roma, cadet et mundus ("Så länge kolossen står, så skall även Rom; när kolossen faller, faller även Rom; när Rom faller, så skall även världen"). Detta översätts ofta felaktigt till att syfta på Colosseum istället för kolossen. Emellertid syftade vid den här tiden det maskulina substantivet coliseus på statyn och inte på Colosseum som fortfarande kallades Amphiteatrum Flavium. Statyn föll dock till slut; förmodligen drogs den ner för att återvinna bronset. Runt år 1000 myntades namnet "Colosseum" som ett ord som syftade på amfiteatern. Statyn glömdes till stor del bort, men dess grund står fortfarande kvar mellan Colosseum och Venus och Romas tempel. Bilder Källor Noter Tryckta källor Claridge, Amanda (1998) (på engelska). Rome: An Oxford Archaeological Guide. Oxford Archaeological Guides, 99-2662277-1. Oxford: Oxford University Press. sid. 271. ISBN 0-19-288003-9 Platner, Samuel Ball (1929) (på engelska). A Topographical Dictionary of Ancient Rome – Colossus Neronis. London: Oxford University Press. sid. 130–131. https://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Gazetteer/Places/Europe/Italy/Lazio/Roma/Rome/_Texts/PLATOP*/Colossus_Neronis.html Renshaw, James (2020) (på engelska). In Search of the Romans (2). London: Bloomsbury Academic. ISBN 978-1-4742-9991-6 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Neros koloss.
Колос Нерона

Колос Нерона (лат. Colossus Neronis) — бронзова статуя, яку імператор Нерон (37–68 рр. н. е.) встановив у вестибюлі свого Domus Aurea, імператорського комплексу вілл, що охоплював велику площу з північної сторони Палатинського пагорба через Велійський хребет до пагорба Есквілін. Колос був модифікований наступниками Нерона в статую бога сонця Соля. Остання згадка про Колоса є в рукописі кінця IV століття нашої ери. Статуя зникла десь пізніше, імовірно, була повалена землетрусом або зруйнована під час розграбування Риму. Єдиними залишками статуї є деякі бетонні блоки, які служили за основу її мармурового постаменту. Історія Статуя була розміщена біля головного входу в палац на кінці вулиці Віа Аппіа у великому атріумі портиків, що розділяв місто від приватної вілли. Грецький архітектор Зенодор спроектував статую і розпочав будівництво між 64 і 68 рр. Н. Е. За словами Плінія Старшого, статуя сягнула 106,5 римських футів (30,3 метра (99 фт) в висоту Після смерті Нерона в 68 р. н. е. імператор Веспасіан додав сонячну корону та перейменував її в Колос Соліс, на честь римського бога сонця Соль . Близько 128 року імператор Адріан наказав перенести статую на північний захід від Колізею (Amphitheatrum Flavianum), щоб створити простір для храму Венери та Роми . Його переніс архітектор Декріан із використанням 24 слонів. Остання давня згадка про статую — це посилання в хронографії 354 року. Сьогодні від Колоса Нерона не залишилось нічого, крім основ п'єдесталу, що знаходиться в його другому місці біля Колізею. Можливо, він був зруйнований під час розграбування Риму в 410 р., Або повалений під час одного із серії землетрусів V століття, і його метал був очищений. Однак також можливо, що статуя все ще стояла в середні віки, тому що вірш Беди (бл. 672—735) говорить: Поки стоїть Колос, Рим буде стояти, коли впаде Колос, Рим також буде падіння, коли падає Рим, падає і світ. Залишки цегляного п'єдесталу, колись покритого мармуром, вилучені в 1936 році за наказом Беніто Муссоліні. Фундаменти були розкопані в 1986 році. Галерея Список літератури
Villa d'Este (lac de Côme)

La villa d'Este est un palais Renaissance du XVIe siècle et un jardin à l'italienne de 25 hectares, devenu palace depuis 1873. Construit au bord du lac de Côme, à Cernobbio en Lombardie en Italie, il fait partie des somptueuses villas italiennes du bord du lac, avec les villa Olmo, villa Balbianello, villa Carlotta, villa Erba et villa Melzi. Historique En 1442, un couvent de religieuses est fondé au bord du lac, par l'évêque de Côme Gerardo Landriani Capitani. Le palais est construit en 1568, par l'architecte et artiste peintre Pellegrino Tibaldi, à la place du couvent, à titre de résidence de villégiature pour le cardinal de Côme Tolomeo Gallio. Le palais est baptisé villa del Garovo en rapport avec la rivière Garnovo du parc attenant. Il y reçoit de nombreux invités mondains du monde politique, aristocratique, intellectuel, et religieux... Le jardin à l'italienne historique luxuriant de 25 hectares est décoré de mosaïque du XVIe siècle, statues, bassins, nymphée... Il est composé entre autres de platanes centenaires de 500 ans, chênes, châtaigniers, troènes, palmiers, oliviers odorants, cyprès, pins, bambous, azalées, camélias, lauriers roses, rhododendrons, hortensias, rosiers, jasmin, magnolia, glycines ... Le palais est vendu par les descendants héritiers du cardinal, à de nombreux propriétaires aristocrates successifs dont le comte Mario Odescalchi, le comte Marliani en 1778, le marquis Bartolomeo Calderara en 1784, le comte et général napoléonien Domenico Pino ... En 1815, le palais devient la propriété de Caroline de Brunswick (reine consort britannique et de Hanovre par son mariage en 1795 avec le roi George IV du Royaume-Uni). La villa est alors rebaptisée villa d'Este, en hommage aux origines supposées de la reine avec la célèbre Maison d'Este et en rapport avec le prestige de la villa d'Este de Tivoli près de Rome. En 1873, le palais est transformé en palace jusqu'à ce jour, avec tout son grand luxe historique d'origine. Le palace organise tous les ans entre autres : le formum Ambrosetti : sommet international politique, économique, financier, social, scientifique, industriel... le très prestigieux concours d'élégance Villa d'Este fin mai, conjointement avec la villa Erba voisine... En 1925, Alfred Hitchcock y tourne son film Le Jardin du plaisir. Caractéristiques 152 chambres personnalisées, dont 14 suites style XVIIIe siècle avec vue sur lac, et 2 villas Cima et Malakoff 3 piscines chauffées, 8 courts de tennis, squash, gymnastique, sauna, hammam, bateau de plaisance, ski nautique, canoë, voile, simulateur de golf, centre de beauté... 1 parc / jardin à l'italienne historique de 25 hectares. Plusieurs restaurants et bars Voir aussi Lac de Côme Maison d'Este Villa Il Sereno (lac de Côme) Villa Lario (lac de Côme) Concours d'élégance Villa d'Este Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : LombardiaBeniCulturali Site officiel Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Renaissance Portail de la culture Portail de l’hôtellerie Portail de la Lombardie
Villa d'Este (Cernobbio)

Villa d'Este, origineel Villa del Garovo, is een renaissance-woning in het Italiaanse dorp Cernobbio aan het Comomeer. Zowel de villa als het 25 hectare grote park dat de villa omringt hebben sinds de bouw in de 16e eeuw veel verbouwingen ondergaan als zomerverblijf voor de kardinaal van Como. Vanaf 1815 diende het als residentie voor prinses Caroline van Brunswijk, de vrouw van de kroonprins en latere Koning George IV van het Verenigd Koninkrijk, die tevens haar neef was. Zij ging hier wonen nadat hun huwelijk, dat al een paar weken na de bruiloft was uitgedraaid op een scheiding van tafel en bed, in wezen alleen nog op papier bestond. In 1817 verkocht zij de villa wegens geldgebrek. Sinds 1873 is het complex in gebruik als luxehotel. Elk jaar in de tweede helft van mei vindt er het prestigieuze evenement Concorso d'eleganza Villa d'Este plaats.
Aeroporto di Venaria Reale

L'aeroporto di Venaria Reale è un aeroporto militare italiano situato a 5 km a nord della città di Torino, nel territorio del comune di Venaria Reale. La struttura, intitolata alla memoria di Mario Santi, è dotata di due piste in erba lunghe 600 e larga 30 m la principale, e 400 m la secondaria. L'orientamento della pista principale è RWY 15-33. L'aeroporto è gestito dall'Esercito Italiano ed è sede del 34º Distaccamento Permanente "TORO" dell'Aviazione dell'Esercito. È il primo e più antico scalo aeroportuale militare italiano, poiché fondato nel 1909. Storia Proprio a Venaria, utilizzando i terreni demaniali della vicina Reggia di Venaria Reale, secondo alcune fonti vennero messi a punto i velivoli disegnati dal pioniere dell'aviazione Aristide Faccioli che nel 1909 fece volare il triplano Faccioli n. 1, primo aereo di progettazione e costruzione interamente italiani, pilotato in quell'occasione dal figlio Mario. Il campo di Venaria condivideva le attività pionieristiche di aviazione con il vicino Aeroporto di Torino-Mirafiori, inaugurato ufficialmente nel 1911, in origine un ippodromo, sede anch'esso di hangar-officina di Faccioli, e secondo altre fonti il luogo dove avvenne il primo decollo del velivolo interamente italiano costruito dall'ingegnere torinese. Al Faccioli n.1, andato distrutto dopo i primi voli, seguirono altri velivoli che utilizzarono il campo di Venaria, ormai un vero e proprio aeroporto militare. I Faccioli si trasferirono nelle aree demaniali di Cameri per continuare le sperimentazioni che si conclusero tragicamente con la morte di Mario in un incidente di volo nel 1915, cui seguì quattro anni dopo il suicidio del padre Artistide. Durante la prima guerra mondiale il Regio Esercito utilizzò il campo per le attività della scuola di pilotaggio che insieme all'Aeroporto di Mirafiori fino alla fine delle ostilità nel 1918 fece conseguire il brevetto di pilotaggio a 350 aviatori militari, tra cui i più celebri assi del conflitto. Una Sezione Difesa nacque nell'aprile 1918 dotata di Savoia-Pomilio SP.2. Dalla fine del 1920 era sede della 39ª Squadriglia fino all'estate 1921. Nel 1923 vi rinacque il 13º Gruppo caccia della Regia Aeronautica. Al 10 giugno 1940 ospitava la 31ª Squadriglia Ricognizione, la 39ª Squadriglia Ricognizione (IMAM Ro.37) e la 40ª Squadriglia Ricognizione (IMAM Ro.37) dell'Aviazione Ausiliaria per l'Esercito. Nel giugno 1942 vi operava la 123ª Squadriglia del 73º Gruppo Osservazione Aerea sui Caproni Ca.313. Ai primi di settembre 1943 vi operava il 71º Gruppo Volo del 20º Stormo da Osservazione Aerea. Nel 2009 Torino ha ospitato i World Air Games, l'Olimpiade dell'aria organizzata dalla Federazione Aeronautica Internazionale. Attualmente, l'aeroporto è sede del 34º Distaccamento Permanente "TORO" che ha qui la sua base di elicotteri medi Agusta Bell 205. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su aeroporto di Venaria Reale
Корнале и Бастида

Корна̀ле и Бастѝда (на италиански: Cornale e Bastida, на местен диалект: Curnà e Bastia, Курна е Бастия) е община в Северна Италия, провинция Павия, регион Ломбардия. Административен център е село Корнале (Cornale), което е разположено на 74 m надморска височина. Населението на общината е 871 души (към 2017 г.). Общината е създадена в 1 януари 2014 г. Тя се състои от двете предшествуващи общини Корнале и Бастида де' Доси, които сега са най-важните центрове на общината. Източници Външни препратки Уебсайт на общината
Cornale e Bastida

Cornale e Bastida ist eine italienische Gemeinde (comune) mit 796 Einwohnern (Stand 31. Dezember 2024) in der Provinz Pavia in der Lombardei. Die Gemeinde entstand zum 4. Februar 2014 durch den Zusammenschluss der bis dahin eigenständigen Gemeinden Cornale und Bastida de’ Dossi. Geografie Die Gemeinde liegt etwa 25 Kilometer südwestlich der Provinzhauptstadt Pavia und etwa 50 km südwestlich der Regionalhauptstadt Mailand. Sie grenzt unmittelbar an die Provinz Alessandria und liegt in der klimatischen Einordnung italienischer Gemeinden in der Zone E, 2 619. Das Rathaus ist in Cornale. Durch das Gemeindegebiet fließt der Fluss Po. Die Nachbargemeinden sind Casei Gerola, Isola Sant’Antonio (AL), Mezzana Bigli, Sannazzaro de’ Burgondi, Silvano Pietra Weblinks Website der Gemeinde Cornale e Bastida Einzelnachweise
Cornale e Bastida

Cornale e Bastida település Olaszországban, Lombardia régióban, Pavia megyében. Lakosainak száma 798 fő (2023. január 1.). Cornale e Bastida Casei Gerola, Silvano Pietra, Mezzana Bigli, Corana, Sannazzaro de’ Burgondi és Isola Sant’Antonio községekkel határos. Népesség A település lakossága az elmúlt években az alábbi módon változott: Jegyzetek További információk Hivatalos oldal
Cornale e Bastida

Cornale e Bastida (Curnà e Bastìa in dialetto oltrepadano) è un comune italiano di 788 abitanti della provincia di Pavia in Lombardia. Storia È stato istituito il 4 febbraio 2014 dalla fusione dei comuni di Bastida de' Dossi e Cornale, in seguito a un referendum consultivo avvenuto il 1º dicembre 2013. Simboli Lo stemma e il gonfalone del nuovo Comune sono stati concessi con il decreto del presidente della Repubblica del 23 maggio 2016. La pianta di corniolo, detta anche cornale, è un'arma parlante, ed era presente anche nello stemma del precedente comune di Cornale. Il gonfalone è un drappo partito di bianco e di verde. Monumenti e luoghi d'interesse Chiesa della Natività di Maria Vergine a Cornale Società Evoluzione demografica Abitanti censiti Amministrazione Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cornale e Bastida Collegamenti esterni Sito ufficiale, su comune.cornalebastida.pv.it.
Корнале-е-Бастіда

Корнале-е-Бастіда (італ. Cornale e Bastida) — муніципалітет в Італії, у регіоні Ломбардія, провінція Павія. Муніципалітет утворено 4 лютого 2014 року шляхом об'єднання муніципалітетів Корнале та Бастіда-де-Доссі. Корнале-е-Бастіда розташоване на відстані близько 460 км на північний захід від Рима, 55 км на південний захід від Мілана, 24 км на південний захід від Павії. Населення — 867 осіб (2015). Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 79 іноземців з 20 країн, серед них 27 громадян країн Євросоюзу та 5 громадян України. Сусідні муніципалітети Казеї-Джерола Ізола-Сант'Антоніо Меццана-Більї Корана Саннаццаро-де'-Бургонді Сільвано-П'єтра Див. також Список муніципалітетів провінції Павія Примітки
Castello di Salabue

Il castello di Salabue sorge nell'omonimo abitato, attualmente frazione del comune di Ponzano Monferrato. Nato come installazione militare e dimora dei feudatari di Salabue, è stato trasformato nel Seicento in dimora nobiliare ed è divenuto residenza di importanti famiglie ed illustri personaggi della storia e della cultura monferratese. Storia Tra il Cinquecento e il Seicento il castello, la cui proprietà era frazionata in due, è passato per la proprietà delle famiglie dei Natta, Fassati, Tizzoni e Nuvoloni. Nel 1665 Carlo II di Gonzaga-Nevers trasformò il feudo di Salabue in contea e ne assegnò il titolo a Carlo Francesco Cozio (1620-1693). Nobile casalese e signore di Montiglio, Carlo Francesco unificò le due proprietà del castello e trasformò il complesso da installazione militare a dimora nobiliare, prosciugando il fossato e abbassando le torri al livello del tetto.I Cozio risiedettero nel castello per cinque generazioni. L'erede di Carlo fu Giuseppe Maria Cozio, padre di Carlo Cozio (1715-1780). Assunto il titolo nel 1725, questi promulgò i Bandi Campestri nel 1744. Fu anche un celebre scacchista e trattatista di scacchi. La dimora passò in eredità da Carlo al figlio Ignazio Alessandro, grande collezionista di strumenti ad arco, critico di liuteria e studioso della storia del Monferrato. Alla sua morte rimase erede la figlia superstite Matilde (n. 1786), che nel 1843 donò tutti i suoi beni immobili ed il titolo al cugino Pietro Giovenale Davico di Quittengo, nipote della sorella di Cozio, Paola, sposata nel 1778 con Silvio Davico. Nominato conte di Salabue da Carlo Alberto, Pietro Giovenale fu l'ultimo conte di Salabue. Matilde si riservò per se stessa e per la sua servitù un appartamento nel castello, dove morì nel 1853. Pietro Giovenale morì nel 1851 e suo erede fu il padre, i cui discendenti vendettero in seguito il castello ai Guazzone-Bezzi, dai quali nel 1935 fu rivenduto ai conti Corrado ed Elena Davico di Quittengo. La dimora è stata successivamente restaurata ed adeguata a canoni di vita più moderni, sono stati riorganizzati gli spazi interni e sono state rifatte le decorazioni, il giardino e la loggia sul lato orientale. Note Bibliografia Flavio Conti, Castelli del Piemonte, vol. 2, Gőrlich, 1981, p. 131. Gregori, Gianpaolo (2018), 8. Contributo alle biografie della famiglia del Conte Ignazio Alessandro Cozio di Salabue e alla storia della sua Collezione liutaria, in: http://www.archiviodellaliuteriacremonese.it/monografie/contributo_alle_biografie_della_famiglia_conte_1.aspx Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su castello di Salabue
Castello Piccolomini (Capestrano)

Das Castello Piccolomini ist eine Burg in der italienischen Gemeinde Capestrano in der Provinz L’Aquila im Nationalpark Gran Sasso und Monti della Laga. Geschichte Die Burg von Capestrano entstand in den Resten einer mittelalterlichen Befestigung, von der der Turm mit prismatischem Grundriss erhalten geblieben ist. Die heutigen Gebäude sind das Ergebnis zahlreicher Umbauten, die den dort wohnenden Familien zugeschrieben werden, wie den Acquavivas, den Piccolominis (von denen der heutige Name der Burg kommt) und den Medicis, denen die Burg bis zur Abschaffung der Feudalherrschaft gehörte. Die heutigen Gebäude stammen von 1485 und das Innere der Burg wurde 1924 vollständig restauriert, wobei große Teile der originalen Bausubstanz verlorenging. Heute gehört die Burg der Gemeinde Capestrano, die dort die Stadtverwaltung und die Büros der Pro Loco untergebracht hat. Im Burghof wurde eine lebensgroße Kopie des Kriegers von Capestrano aufgestellt. Beschreibung Die Höhenburg besteht aus zwei Gebäuden in L-Form, von denen das größere, das nach Südwesten ausgerichtet ist, die Hauptfassade auf den Dorfplatz trägt, wogegen das kleinere den Innenhof nach Nordwesten abschließt und auf der Nordostseite den Turm des mittelalterlichen Vorgängergebäudes beinhaltet. Die Hauptfassade wird von zwei Rundtürmen flankiert. Über dem Eingang ist das Wappen der Piccolominis angebracht und im ersten Obergeschoss gibt es fünf Renaissance-Spitzbogenfenster in Marmor. Der ursprüngliche Eingang dagegen befand sich auf der Ostseite des Gebäudes und war durch einen Burggraben geschützt; von diesem Eingang sind heute nur noch das Ravelin und die Öffnungen für die Ketten der Zugbrücke erhalten, die heute durch eine Steintreppe ersetzt ist. In der Mitte des Innenhofes liegt ein Marmorbrunnen aus dem 15. Jahrhundert, flankiert von zwei Säulen mit Kapitellen. Eine Steintreppe vermittelt den Zugang vom Hof zu den oberen Stockwerken. Galeriebilder Einzelnachweise Quellen Marialuce Latini: Guida ai Castelli d’Abruzzo. Carsa Edizioni, Pescara 2000. ISBN 88-85854-87-7. S. 76: Capestrano (AQ), il castello. Weblinks Castello Piccolomini, Capestrano. Cultura Italia, abgerufen am 11. März 2020 (italienisch). Capestrano, Castello. Mondi medievali, abgerufen am 11. März 2020 (italienisch). Castello Piccolomini – Comune Capestrano. In: Castelli Provincia dell‘Aquila. Cultura Regione Abruzzo, abgerufen am 11. März 2020 (italienisch).
Castello Piccolomini (Capestrano)

Castello Piccolomini (Italian for Piccolomini castle) is a castle in Capestrano, Province of L'Aquila (Abruzzo). History The castle was built replacing a medieval fort, of which remains the central tower. Several families, like Acquaviva, Piccolomini, and Medici, modified the building up to the current structure, completed in 1485. Now the castle is used as city hall and it was deeply restructured in 1924. Architecture The castle is made of two L-shaped structures, of which the larger one, facing south-west, contains the main entrance from the town central square. The internal courtyard, with a well in the middle, has the old medieval tower facing north-east. References External links "Cenni storici" (PDF) (in Italian). Comune di Capestrano. Archived from the original (PDF) on August 15, 2014. Retrieved December 27, 2014.