NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Teatro comunale Cecilia Gallerani

Il Teatro comunale Cecilia Gallerani è un teatro pubblico del comune di San Giovanni in Croce in provincia di Cremona. Dal 2002 è intitolato a Cecilia Gallerani, la donna immortalata da Leonardo da Vinci nel ritratto della Dama con l'ermellino (opera oggi custodita nel Museo Czartoryski di Cracovia, in Polonia). Storia e descrizione La storia di questo teatro inizia il 3 maggio 1923, giorno nel quale la società fascista La Patriottica acquistava il terreno sul quale avrebbe poi fatto costruire l'edificio, sebbene la datazione precisa sull'inizio e la fine della sua edificazione non sono noti. Fallita La Patriottica, nel 1932 il teatro venne acquistato dal comune di San Giovanni in Croce, a quel tempo ancora chiamato Palvareto (un comune formato nel 1928 dall'unione di San Giovanni in Croce e quello di Solarolo Rainerio, discioltosi poi nel 1947). Dall'acquisto comunale, il teatro fiorì ininterrottamente fino agli anni '60, periodo nel quale ha inizio il progressivo decadimento e abbandono, che perdurò fino agli anni '80. Nel 1983 venne finalmente recuperato e restaurato, poi riadeguato nuovamente nel 2004. Dopo il restauro avvenne la nuova inaugurazione ufficiale in data 14 maggio 1983 e per l'occasione venne rappresentata dalla Compagnia Teatrale "I Guitti" la commedia Due dozzine di rose scarlatte del commediografo e sceneggiatore Aldo De Benedetti. Nel 2002 venne ufficialmente intitolato a Cecilia Gallerani, importante personaggio della cultura cittadina, che è celebre per essere stata immortalata da Leonardo da Vinci nel ritratto della Dama con l'ermellino (opera oggi custodita nel Museo Czartoryski di Cracovia, in Polonia). Cecilia era una donna colta, poetessa ed esperta in latino, che in gioventù fu l'amante di Ludovico Sforza, detto "il Moro", e poi si sposò nel 1492 con il conte Ludovico Carminati di Brembilla (Ludovico Bergamini), feudatario di San Giovanni in Croce. I coniugi vissero in quella che oggi è nota come Villa Medici del Vascello. Ad oggi, dopo il restauro, si presenta completamente recuperato alla sua funzionalità, quindi completo di servizi, spogliatoi, docce, impianti e serramenti. Internamente presenta 223 posti a sedere in totale, con precisamente 168 posti in platea e 55 posti in galleria, e con un palcoscenico di 54 m². È sede di rassegne di teatro e musica e di appuntamenti culturali. Negli ultimi anni è stato oggetto di manutenzione e integrazione degli impianti da parte dell'Amministrazione Comunale. Note Voci correlate Cecilia Gallerani San Giovanni in Croce Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Teatro municipale Cecilia Gallerani
Teatro municipal Cecília Gallerani

O Teatro municipal Cecilia Gallerani é um pequeno teatro em San Giovanni in Croce, na província italiana de Cremona; localizando-se, mais ou menos, à 30 quilometros à suleste de Cremona. Desde 2002, leva o nome de Cecilia Gallerani, a mulher pintada por Leonardo da Vinci no retrato "Dama com Arminho". História A história deste teatro começa em 3 de março de 1923, quando a sociedade fascista La Patriottica adquiriu o terreno onde o edifício teria ser construído. Após a falência de La Patriottica, o teatro foi adquirido em 1932 pela municipalidade de San Giovanni in Croce, então ainda chamada de Palvareto (município criado em 1928 a partir da fusão de San Giovanni in Croce e Solarolo Rainerio, dissolvido em 1947). Desde a sua aquisição pela municipalidade, o teatro prosperou até a década de 1960, depois o qual começou seu declínio e abandono gradual, até a década de 1980. Em 1983, foi finalmente restaurado e reatribuído à sua função original. Em 14 de maio de 1983, o teatro foi inaugurado oficialmente e depois remaquiado novamente em 2004. Em 2002, o teatro foi oficialmente dedicado a Cecilia Gallerani, mulher imortalizada por Leonardo da Vinci no retrato da Dama com Arminho. Ela casou-se com o conde Ludovico Carminati di Brembilla, senhor feudal de San Giovanni in Croce, em 1492. O casal residiu no que hoje é a Villa Medici del Vascello. Atualidade Hoje, após diversas restaurações, recuperou sua plena funcionalidade, contando com 223 lugares, sendo 168 na plateia e 55 na galeria, além de um palco de 54 m². Organizam-se festivais de teatro e música, além de eventos culturais. Outras imagens Referências
Teatro Excelsior

Il Teatro Excelsior è un teatro e cinema di Empoli, nato nel primo dopoguerra per iniziativa di Antonio Gazzeri. Inizialmente ideato solo come cinema, la struttura venne successivamente ampliata e dotata di palcoscenico. In questa forma è arrivata fino al 2000, salvo poi trasformarsi in un cinema multisala. Nel 2000 fu installato il secondo schermo al primo piano, mentre nel corso del 2004 venne realizzata anche la terza sala. Grazie alla nuova disposizione vede al suo interno oltre 600 posti a sedere, divisi nelle tre sale di proiezione. . La struttura è situata in Via Cosimo Ridolfi, 75 a Empoli (prov. di Firenze), ogni anno ospita numerosi concerti, musical e varie proiezioni cinematografiche attuali. Note Voci correlate Empoli Teatri della Toscana Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cinema Teatro Excelsior
Chiesa di Santa Maria De Foras

La chiesa di Santa Maria De Foras è una chiesa di Campobasso. Abbiamo notizie della chiesa e del convento nel XIV secolo a proposito del terremoto del 1348 e degli spostamenti di alcuni abati. La chiesa attuale, rifatta completamente negli anni 1969-1970, è delle stesse proporzioni di quella antecedente, stessa anche la campana fusa ad Agnone nel 1822. Internamente sono visibili le statue dell'Assunta e di San Rocco entrambe opere di Paolo Saverio Di Zinno ed il San Cristoforo di Emilio Labbate del 1890. Attualmente dipende dalla Parrocchia dei SS. Angelo e Mercurio di Campobasso. Note
Santa Maria Assunta (Venedig, Cannaregio)

Santa Maria Assunta (Mariä Himmelfahrt), auch I Gesuiti oder Santa Maria de‘Crociferi genannt, ist eine Kirche im Sestiere Cannaregio, am Campo dei Gesuiti, am Nordrand der Altstadt von Venedig. Sie ist wegen ihrer charakteristischen Marmorverkleidung bekannt. Das Bauwerk liegt unmittelbar südlich der Vaporetto-Haltestelle an den Fondamenta Nuove. Im Volksmund heißt die Kirche heute „Gesuiti“. Eine Kirche gleichen Namens findet sich noch auf der zu Venedig gehörenden Insel Torcello. Geschichte Die Kirche wurde um 1150, wie Marin Sanudo berichtet, für den Kreuzherrenorden S. Maria dei „Crocechieri“ (Kreuzträger) errichtet. Wie bereits Andrea Dandolo schreibt, geschah dies auf Initiative von Pietro Gusoni und Cleto Grausoni. Von 1715 bis 1729 wurde sie durch Domenico Rossi, Hausarchitekt der finanzierenden Familie Manin, für die Jesuiten komplett neu im Barockstil in der Tradition des im Rom entwickelten Typs der Jesuitenkirche gebaut. Die Jesuiten hatten den klösterlichen Boden am 2. März 1657 von der Republik Venedig erworben. So endete die Verbannung der Jesuiten, die im Streit zwischen der Republik Venedig und Papst Paul V. über das Verbot kirchlichen Grunderwerbs auf Seiten des Papstes gestanden hatten. Der Konvent wurde unter Napoleon aufgehoben. Kirchenbau Die Kirche ist ein Saalbau mit Tonnengewölbe und tiefen Seitenkapellen. Die hochbarocke, nach Westen weisende römische zweigeschossige Fassade ist mit korinthischen Säulen und vorstehendem Mittelteil gegliedert und mit Statuen der zwölf Apostel geschmückt, die in der unteren Reihe in Nischen eingearbeitet sind. Auf der Giebelspitze ist die Himmelfahrt Mariens zwischen Engeln dargestellt. Die erste nördliche Seitenkapelle birgt das Martyrium des hl. Laurentius von Tizian, geschaffen 1558. Gegenüber drei Joche weiter findet sich die Himmelfahrt der Jungfrau Maria (1555) von Tintoretto. An der Innenseite der Fassade wurde das Grabmal der Priamo, Giovanni und Andrea da Lezze aus dem 16. Jahrhundert neu angeordnet. Die Fresken der überwiegend goldenen Stuckdecke stammen von Louis Dorigny und Francesco Fontebasso. Giuseppe Pozzo, Bruder des berühmten Andrea Pozzo, schuf den Altar mit zehn gedrehten Säulen, die dem Altarziborium des Petersdoms in Rom nachempfunden sind. Die Wände sind mit einer kostbaren und virtuosen Pietra-dura-Dekoration aus grünem und weißem Marmor verkleidet, die an barocke gemusterte Damast-Tapeten erinnert und in ihrer Art nicht nur ungewöhnlich, sondern geradezu einzigartig ist. Auch der Fußboden besteht aus verschiedenfarbigem Marmor. Nach Süden schließt sich das ehemalige Konventsgebäude an. Literatur Ennio Concina, Piero Codato, Vittorio Pavan: Kirchen in Venedig. Hirmer, München 1996, ISBN 3-7774-7010-4, S. 362–369. Herbert Rosendorfer: Kirchenführer Venedig, Edition Leipzig, 2008, 2. Aufl., E. A. Seemann, 2013, S. 190–193. Flaminio Corner: Notizie storiche delle Chiese e Monasteri di Venezia, Padua 1758, S. 302–307. (Digitalisat) Weblinks Gesuiti. In: churchesofvenice.com. Abgerufen am 28. Januar 2024 (englisch). Einzelnachweise
Santa Maria Assunta

Santa Maria Assunta, känd som I Gesuiti, är en kyrka som ligger vid Campo dei Gesuiti i stadsdelen Cannaregio i Venedig. På platsen låg före 1715 en annan kyrka, Santa Maria dei Crociferi. Denna revs av jesuiterna som tagit över kyrkan 1657. Den nya kyrkobyggnaden invigdes 1728. Fasaden är ritad av Domenico Rossi. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Santa Maria Assunta.
Церква Джезуїті

Церква Джезуїті (італ. Gesuiti) — церква у Венеції, в районі Каннареджо. Друга назва церкви Санта-Марія Ассунта (італ. Santa Maria Assunta). Церкву почали будувати в 1657 році, за замовленням католицької церкви. Добудована вона була тільки в 1715 році, коли венеційці дозволили єзуїтам добудувати будівлю. До того часу вільна республіка не дозволяла будувати свою церкву ордену у Венеції. Єзуїти, намагаючись відповідати розкішним фасадам церков Венеції не жаліли коштів. Бароковий фасад роботи Фатторетто прикрашений колонами, карнизами, різьбленими янголами та святими. Внутрішня обробка вражає уяву, золота і біла лепніна, в обробці використаний зелений і білий мармур. Теофіль Гот'є говорив про церкву, що прикраси інтер'єру «роблять каплицю Святої Діви схожою на будуар опереткової співачки». У церкві знаходиться полотно Тіціана «Мучеництво святого Лаврентія». Див. також Список церков Венеції
Chiesa di San Lorenzo (Vallebona)

La chiesa di San Lorenzo è un luogo di culto cattolico situato nel comune di Vallebona, in provincia di Imperia. La chiesa è sede della parrocchia omonima del vicariato di Bordighera e Valle Nervia della diocesi di Ventimiglia-San Remo. Storia e descrizione Anticamente sul sito dell'odierna parrocchiale esisteva in epoca romana un tempio pagano dedicato alla dea Diana. Con l'opera di cristianizzazione della valle intorno all'anno mille, portata a compimento dai monaci benedettini dell'abbazia di Lerino, il sito venne convertito in luogo di culto cristiano con un primo edificio datato al XIII secolo e intitolato a san Lorenzo martire e diacono. Di questa epoca rimane la testimonianza dell'attiguo torre campanaria in pietra a vista e dalla forma quadrata. Trecento anni dopo, nel 1460, sotto la guida pastorale di don Francesco Corrubeus, la popolazione di Vallebona da inizio ad un'opera di restauro e ampliamento della chiesa che assume le forme architettoniche dello stile romanico. Fu il vescovo di Ventimiglia monsignor Stefano de Robis, con atto del 1467, ad elevarla al titolo di rettoria. Al 17 maggio 1705 risale la consacrazione solenne dell'edificio da parte del vescovo ventimigliese monsignor Ambrogio Spinola alla presenza, oltre la popolazione vallebonese e del territorio, anche i rappresentanti del clero della Magnifica Comunità degli Otto Luoghi. Furono i progetti presentati dagli architetti Bonsignore di Ventimiglia e Bettini di Breglio a tramutare la struttura, con l'avvio nel 1720, nelle attuali forme barocche; un'opera di trasformazione degli interni, soprattutto le stuccature e le rifiniture, portate a compimento nel 1880. I lavori videro la demolizione degli antichi pilastri, delle navate, della volta, la sopraelevazione delle murature, il consolidamento generale degli interni e la costruzione ex nova della volta e zona absidale. Quest'ultima fu al centro di una polemica con la confraternita del Santo Spirito, proprietaria del vano adiacente al muro della chiesa e sede della stessa dalla prima metà del XVI secolo, che riuscì ad impedirne la totale demolizione. Il vano "risparmiato" è l'attuale sacristia della parrocchiale. Nella facciata, realizzata nelle forme finali nel 1841, è presente il portale ogivale in ardesia con l'iscrizione 1458 che farebbe riferimento alla prima trasformazione del sito. Tra le opere d'arte il dipinto di Giulio De Rossi raffigurante l'Adorazione del Santissimo Sacramento, datato al 1550. Note Voci correlate Vallebona Chiesa (architettura) Diocesi di Ventimiglia-San Remo San Lorenzo Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Lorenzo Collegamenti esterni Sito della diocesi di Ventimiglia-San Remo, su www2.chiesacattolica.it. URL consultato il 19 dicembre 2017 (archiviato dall'url originale il 4 dicembre 2012).
Santa Maria la Cava e Sant'Alfio

The Chiesa madre of Santa Maria la Cava e Sant'Alfio ('Mother Church of St. Mary of the Pit and St. Alphius') is the main Roman Catholic church in Lentini, province of Syracuse, Sicily Italy. History and description The present church was built after the 1693 Sicily earthquake by merging the former cathedral of Santa Maria la Cava with the chapter of the collegiate church dedicated to the Saints Alphius, Philadelphus and Cyrinus. Construction began in 1700 and continued until 1750. Built in baroque-style, the interior has three naves. In the left nave, the reliquary float of St. Alphius, made of silver, is stored. The float is carried in a procession through the main streets of Lentini during the celebrations for Saints Alphius (9–11 May), the patron saint of the town. The right nave hosts the sepulchres of the martyrs Alphius, Philadelphus and Cyrinus. Notably, the church hosts a Byzantine icon of the Virgin Hodegetria dated from the 12th century. References External links Official website
Église Santa Maria la Cava et Sant'Alfio

L'église mère de Santa Maria la Cava e Sant'Alfio (église mère Sainte-Marie-de-la-Fosse-et-Saint-Alphius ) est une église catholique romaine située à Lentini dans la province de Syracuse en Sicile. Histoire et description L'église actuelle a été construite après le tremblement de terre de Sicile de 1693 en fusionnant l'ancienne cathédrale de Santa Maria la Cava avec le chapitre de la collégiale dédié aux saints Alphius, Philadelphe et Cyrinus. La construction commença en 1700 et se poursuivit jusqu'en 1750. Construit en style baroque, l'intérieur comporte trois nefs. Dans la nef de gauche se trouve le reliquaire en argent de saint Alphius. Le char est porté en procession dans les rues principales de Lentini lors des célébrations de la Saint-Alphius (9-11 mai), le saint patron de la ville. La nef droite accueille les sépulcres des martyrs Alphius, Philadelphe et Cyrin. L'église abrite une icône byzantine de la Vierge Hodiguitria datée du XIIe siècle. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Santa Maria la Cava e Sant'Alfio » (voir la liste des auteurs). Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : Chiese delle diocesi italiane Portail de l’architecture chrétienne Portail du catholicisme Portail de la Sicile
Pontifícia Universitat Gregoriana

La Pontifícia Universitat Gregoriana és una universitat pontifícia situada a Roma (Itàlia). Fundada originalment com a Col·legi Romà (Collegio Romano) el 1551 per sant Ignasi de Loiola, fou la primera universitat fundada per la Companyia de Jesús. El seu nom actual prové del papa Gregori XIII. Està formada per diverses facultats i instituts de diverses disciplines relacionades amb les humanitats, així com un dels departaments de teologia més destacats del món. Té més de 3.000 estudiants de 130 països, 821 diòcesis i 84 instituts religiosos i professors de 40 països. Disposa de sis facultats (Teologia, Dret Canònic, Filosofia, Història i Béns Culturals de l'Església, Misiologia, Ciències Socials), dos Instituts (Espiritualitat i Psicologia), i quatre centres (Per a la Formació dels Formadors al Sacerdoci, "Cardinal Bea" per a Estudis Jueus, "Alberto Hurtado" per la Fe i la Cultura i Espiritualitat ignasiana). Galeria Vegeu també Acadèmia Pontifícia de Sant Tomás d'Aquino Universitat Pontifícia de Sant Tomás d'Aquino Cúria Romana Opus Dei Lluís Clavell Ortiz-Repiso Referències
Papežská univerzita Gregoriana

Papežská univerzita Gregoriana či prostě Gregoriánská univerzita (lat. Pontificia Universitas Gregoriana, it. Pontificia Università Gregoriana) je patrně nejvýznamnější z papežských univerzit města Říma. Historie Pokračuje v odkazu Římské koleje (lat. Collegium Romanum), nejstarší jezuitské univerzity, založené sv. Ignácem z Loyoly před více než 450 lety. Gregoriana se skládá z několika fakult a institutů zaměřených na různé obory humanitních věd, z nichž si zasluhuje zvláštní pozornost teologické oddělení, jedno z největších na světě, s 1600 studenty z více než 130 zemí. Hlavní budova je na náměstí Piazza della Pilota na jihozápadním svahu Kvirinálu, nedaleko Fontány di Trevi. Fakulty Papežská univerzita Gregoriana má šest fakult, které se věnují následujícím oborům: Teologie Církevní právo Filozofie Církevní dějiny a kulturní památky církve Misiologie Sociální vědy Instituty Čtyři instituty univerzity se zabývají těmito obory: Spiritualita Psychologie Náboženské vědy Náboženství a kultura Další studijní programy Sociální komunikace Judaistická studia Laici Slavní studenti a profesoři Mezi slavné studenty Gregoriany patří i čtrnáct papežů: Řehoř XV. Urban VIII. Inocenc X. Klement XI. Lev XIII. Pius XII. Pavel VI. Jan Pavel I. Mezi slavné absolventy patří světci (20) a blahoslavení (39), například: Sv. Robert Bellarmin Sv. Alois Gonzaga Sv. Maxmilián Kolbe Dalšími známými studenty a profesory byli: Jezuitský matematik a astronom Paul Gulding „Otec aeronautiky“, jezuita Francesco Lana de Terzi, který studoval u proslulého jezuitského profesora Athanasia Kirchera Jezuitský filozof, teolog a ekonom 20. století, Bernard Lonergan Vincenzo Riccati, jezuita, myslitel, který se poprvé zabýval hyperbolickými funkcemi Jezuita Niccolo Zucchi, vynálezce konkávního zrcadlového teleskopu Salvadorský arcibiskup a mučedník Óscar Romero „Poslední renesanční osobnost“ Athanasius Kircher Jezuita Christopher Clavius, známý díky své spolupráci na vzniku gregoriánského kalendáře Fyzik a matematik Ruđer Bošković Reginald Foster, světový odborník v latinském jazyce, který vyučoval na Gregoriáně do r. 2006 Značné množství vedoucích odborníků katolické církve a členů kolegia kardinálů prošlo intelektuální formací na této univerzitě. Související články Cyrilometodějská teologická fakulta Univerzity Palackého (Collegium Nordicum) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Papežská univerzita Gregoriana na Wikimedia Commons (anglicky)(italsky) Papežská univerzita Gregoriana – oficiální stránka
Papinsko sveučilište Gregoriana

Papinsko sveučilište Gregoriana ili samo Gregoriana, (tal. Pontificia Università Gregoriana), katoličko je i papinsko sveučilište u Rimu. Sveučiliste je osnovao 1551. kao Collegio Romano Ignacije Loyola, utemeljitelj isusovačke redovničke zajednice. Sveučilište se prvobitno nalazilo u podnožju Kapitola, ali kasnije je za vrijeme pape Grgura XIII. (1572. – 1585.) premješteno između Panteona i Vie del Corso. Oko 300 godina poslije, 1873., papa Pio IX. preseljava Gregorianu na mjesto na kojem se nalazi i danas pored Piazze della Pilotta, u podnožju Kvirinala. Veliki broj budućih papa studirao je na Gregoriani, između ostalih Inocent XIII., Pio XII., Pavao VI. i Ivan Pavao I. Svetci Alojzije Gonzaga, Robert Bellarmino i Maksimilijan Kolbe bili su studenti na Gregoriani. Ustroj Sveučilište se sastoji od šest fakulteta, dvaju instituta i ostalih istraživačkih centara. Teološki fakultet Fakultet kanonskog prava Fakultet filozofije Fakultet crkvene povijesti i kulturne baštine Fakultet za misiologiju Fakultet društvenih znanosti Institut za duhovnost Institut za psihologiju Vanjske poveznice Službene stranice (tal.)
Gregoriana Pápai Egyetem

A Gregoriana Pápai Egyetem, avagy Pápai Gergely Egyetem (latinul: Pontificia Universitas Gregoriana) egy római pápai egyetem, amelyet III. Gyula pápa felhatalmazásával 1553-ban Loyolai Szent Ignác és Borgia Szent Ferenc alapított. Története IV. Pál pápa emelte egyetemi rangra 1556. január 17-én. 1582-ben XIII. Gergely pápa nagy adományokkal és új épületekkel ajándékozta meg, ezért viseli nevét. 1876-ban a filozófia és teológia mellé IX. Piusz pápa egyházjogi fakultást alapított, 1924-ben XI. Piusz pápa létrehozta a Latin Irodalom Főiskoláját, 1928. szeptember 30-án pedig az egyetemhez kapcsolta a Pápai Biblikus Intézetet és a Keleti Tanulmányok Pápai Intézetét, majd 1932-ben fölállította a missziológia és az egyháztörténelem fakultásait. 1955-ben a filozófiai fakultás kebelében alapították a Társadalomtudományok Intézetét, mely 1972. november 11-én önálló fakultás lett. 1958. május 20-án alapították a teológiai fakultás kebelében a Spiritualitás Intézetét. A teológiai fakultás mellé 1970-ben alapították a Regina Mundi Pápai Intézetet (szerzetesnők apostoli munkára való fölkészítésére) és a Vallástudományok Intézetét, majd 1971-ben a Pszichológiai Intézetet. Híres diákjai és professzorai A Gergely Egyetem növendéke volt 14 pápa, többek között: XV. Gergely pápa VIII. Orbán pápa X. Ince pápa XI. Kelemen pápa XIII. Leó pápa XII. Piusz pápa VI. Pál pápa I. János Pál pápa Az egyetem növendékei közül 21 szentté, 47 boldoggá avatott személy van, többek között: Bellarmin Szent Róbert Gonzaga Szent Alajos Szent Maximilian Kolbe Boldog Romzsa Tódor Boldog Meszlényi Zoltán További híres növendékek Paul Guldin (svájci matematikus és csillagász) Ivan Illich (osztrák filozófus) Marc Ouellet (kanadai bíboros, québeci érsek) Óscar Romero (salvadori érsek) Odilo Pedro Scherer (brazil bíboros, São Paulo érseke) Magyar diákok és tanárok Benyik György (pap, teológus) Bolberitz Pál (pap, filozófus, egyetemi tanár) Erdő Péter (bíboros) Jáki Szaniszló (bencés szerzetes, fizikus, egyetemi tanár) Jakubinyi György (gyulafehérvári érsek, biblikus) Kovács Gergely (gyulafehérvári érsek) Kuminetz Géza (pap, egyetemi tanár) Nemeshegyi Péter (jezsuita egyetemi tanár) Oláh Zoltán (szemináriumi rektor, biblikus) Scheffler János (boldog, szatmári püspök) Székely János (teológus) Varga Lajos (váci segédpüspök) Weissmahr Béla (jezsuita egyetemi tanár)
Pauselijke Universiteit Gregoriana

De Pauselijke Universiteit Gregoriana (Italiaans: Pontificia Università Gregoriana), ook wel kortweg Gregorianum genoemd, is een theologisch seminarie in Rome. Geschiedenis De Universiteit werd in 1551 gesticht door Ignatius van Loyola, die eerder de orde van de jezuïeten had opgericht. Zij draagt de naam van paus Gregorius XIII, wiens paleis nu deel uitmaakt van de universiteit. De universiteit is een van de grootste theologiefaculteiten ter wereld. Zo'n zestienhonderd priester-studenten uit de hele wereld volgen er hun opleiding. Nog steeds zijn de meeste hoogleraren Jezuïet. De universiteit heeft een groot aantal pausen voortgebracht onder wie paus Innocentius XIII, paus Pius XII, paus Paulus VI en paus Johannes Paulus I. De bibliotheek van de Gregoriana, zoals men deze universiteit vaak betitelt, is de grootste van de verschillende pontificale universiteiten in Rome. De kerk van Sant'Ignazio is een van de gebouwen die bij de Gregoriana hoort. Bibliografie (en) Dougherty, M. V. (21 mei 2024). New Techniques for Proving Plagiarism: Case Studies from the Sacred Disciplines at the Pontifical Gregorian University. Brill. ISBN 978-90-04-69985-4. Externe link (en) Website van de Gregoriana