Палацо Киаблезе

Палàцо Киаблèзе (на италиански: Palazzo Chiablese, букв. „Дворец „Шабле““) е аристократическа резиденция в центъра на Торино, Северна Италия, разположена вляво от Кралския дворец, с главен вход към Пиаца „Сан Джовани“. Между 1958 и 1985 г. в него се помещава Националният музей на киното, а от 1997 г. сградата е част от Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО като елемент от серийния обект „Савойски кралски резиденции“. Днес дворецът е седалище на няколко регионални структури на италианското Министерство на културата, включително Регионалния секретариат на Пиемонт и различни управления по археология, изящни изкуства и пейзаж за Торино, Алесандрия, Асти, Кунео, Биела, Новара, Вербано Кузио Осола и Верчели. Той служи и като център за временни изложби към комплекса на Кралските музеи. Като една от резиденциите на Савойската династия, Палацо Киаблезе съхранява произведения на Анджело Мария Кривели, Анджело Чиняроли, Клаудио Франческо Бомон, Джовани Маргиноти, Чезаре Талоне, Грегорио Гулиелми, Франческо Де Мура, Матия Франческини, Гаетано Отани, Джовани Алберони и Микеле Антонио Рапу. История XVI – XVII век Почти със сигурност датиращ от XVI век, дворецът е изграден от херцог Емануил Филиберт Савойски върху по-стари средновековни жилищни постройки. Той е част от по-широкия проект на херцога за обновяване на площада пред двете основни резиденции – Херцогския (по‑късно Кралски) дворец и Замъка (бъдещ Палацо Мадама), като градоустройствената реорганизация е поверена на архитекта Асканио Витоци. Първите собственици на Палацо Киаблезе са маркиза Беатриче Лангоско и съпругът ѝ Франческо Мартиненго ди Малпага, които получават сградата като дар от херцога; от него маркизата има три деца. Сградата се връща под контрола на Савойската династия в началото на XVII век. През 1600 – 1601 г. в нея отсяда кардинал Пиетро Алдобрандини, поканен в Торино от папа Климент VII при Карл Емануил I, за да посредничи в спора между Савойската династия и Кралство Франция относно Маркграфство Салуцо. Алдобрандини се завръща през 1608 г., за да присъства на сватбите на дъщерите на херцога – Маргарита и Изабела Савойски, съответно с Франческо IV Гонзага и с Алфонсо III д’Есте. От 1642 г. дворецът става резиденция на бившия кардинал Маврикий Савойски и на съпругата му, племенницата му Лудовика Кристина Савойска. От този период са запазени малко елементи, разпознаваеми в късата част на лоджията с арки върху тоскански колони, във втория двор към църквата „Сан Лоренцо“ и в някои сервизни помещения с недекорирани дървени тавани. XVII век и намеса на Алфиери През 1753 г. Карл Емануил III предоставя двореца на сина си Маврикий Савойски, херцог на Шабле, от когото идва и името на сградата. Обновяването и разширяването на апартаментите е възложено на придворния архитект Бенедето Алфиери, наследник на Филипо Ювара. Той извършва мащабни промени – частични разрушения, реконструкции и нови обеми, които оформят днешния външен и вътрешен облик на Палацо Киаблезе. През монументална порта в масивната тухлена фасада към катедралата се влиза в атриум с портик, поддържан от колони и каменни стълбове, с кръстати сводове. Оттам се достига до два вътрешни двора, разделени от централен корпус, завършен през 1761 г. Портикът между Пиаца Сан Джовани и Пиацета Реале, както и галерията над него на белетажа, свързват двореца с Кралския дворец, с който той споделя обща периметърна стена. Величественото мраморно стълбище (1753 – 1754) води към придворните апартаменти. Две декоративни кампании – 1756 – 1758 и 1760 – 1764 г., оформят залите с изглед към Пиацета Реале, организирани в двойна анфилада, предназначена за церемониални функции. Алфиери организира позлатената щукатурна украса и изисканите боазери и обзавеждане, изпълнени по профренски модели от екипи скулптори като Бартоломео Папа, Анджело Мария Сомасо, Енрико Битли, Джузепе Болина, Джовани Батиста Санбартоломео, както и от резбарите Джовани Батиста Болджиè, Джовани Антонио Рива, Антонио Гритела и позлатаря Бартоломео Монтичели. Живописната украса в залите, концентрирана главно върху големите външни врати, е дело както на водещи торински художници – Микеле Антонио Рапу, Матия Франческини, Клаудио Франческо Бомон, Виторио Амедео Чиняроли, така и на престижни чуждестранни майстори като римлянинът Грегорио Гулиелми, неаполитанецът Франческо де Мура и венецианецът Джовани Батиста Кросато. Богатството на обзавеждането се подчертава от работите на известния дърводелец Пиетро Пифети, документирани между 1759 и 1767 – 1768 г. (оцелял е неговият двоен шкаф в Залата на нишата), както и от включването на една от най-ценните серии от кралските колекции – гоблените „Житието на Артемизия“, изтъкани в парижката фабрика „Гоблен“ и закупени през 1620 г. за Виктор Амадей I. От Наполеон до Обединението на Италия С падането на Стария ред през 1798 г. и с пристигането на революционните войски херцозите на Шабле напускат Торино и търсят убежище първо в Сардиния, а после в Рим, където Маврикий Савойски умира през 1808 г. По време на френската окупация дворецът, както и другите савойски резиденции, е използван от Наполеон Бонапарт и императорското семейство. След като временно служи за седалище на Изпълнителната комисия на Карло Бота, Карло Боси и Карло Джули („правителството на тримата Карловци“), между 1808 и 1814 г. сградата става резиденция на генерал‑губернатора на трансалпийските департаменти Камило II Боргезе и съпругата му Полин Бонапарт. Част от декоративната програма в корпуса между двата двора датира именно от този период и носи белезите на Късния класицизъм от края на XVIII век. През 1814 г., с разпадането на Първата френска империя, дворецът отново преминава във владение на овдовялата херцогиня на Шабле Мария Анна Каролина Савойска. През 1824 г. тя го завещава на брат си Карл Феликс Савойски, който вече е на трона от 1821 г. Като суверен той предпочита Палацо Киаблезе пред съседния Кралски дворец при престоя си в Торино и умира именно там през 1831 г. След смъртта на Карл Феликс дворецът преминава към Фердинанд Савойски-Каринян, вторият син на крал Карл Алберт, който носи титлата „херцог на Генуа“. По случай брака му с Мария Елизабет Саксонска през 1850 г. залите са променени и обновени под ръководството на Алфонсо Дюпюи: Малката галерия е преобразувана в спалня на херцогинята. В тази ниша през 1851 г. се ражда дъщеря им Маргарита Савойска‑Генуезка, бъдеща първа кралица на Италия (1878 – 1900). XX – XXI век Дворецът е обитаван от потомците на Фердинанд Савойски-Генуезки до 1940 г., като между XIX и XX век претърпява функционални промени: добавяне на баня, обновяване на инсталациите и нови вертикални връзки към сервизните помещения. Снимки от началото на XX век показват разкошна княжеска резиденция, в която декорациите от XVIII век съжителстват с еклектичните мебели на херцозите на Генуа. С избухването на Втората световна война дворецът е оставен на наследниците, които вземат голяма част от обзавеждането. Англо-американските бомбардировки, които опустошават центъра на Торино, особено между през 1943 – 1944 г. нанасят тежки поражения: разрушени са части от монументалните зали към Пиацета Реале, ъгълът към Семинарио Маджоре, покривът и много тавани на белетажа към Пиацета Реале и ул. „XX Сетембре“. Унищожени са мебели, боазери и щукатури, както и цели помещения – спалнята на Елизабет Саксонска, спалнята на херцогинята на Шабле (Мария Анна Савойска), Китайската („Парижка“) всекидневна и параклисът с дървена ламперия, рисувана от Клаудио Франческо Бомон. Сред спасените, но по‑късно разпръснати предмети е и ценното двойно бюро на Пиетро Пифети, върнато едва през 2018 г. от карабинерите на Отдела за защита на културното наследство в Торино. През 1946 г. дворецът става държавна собственост. Започва дълга реставрация и в сградата се настаняват две дирекции. За да бъдат обзаведени празните приемни, от Херцогския замък на Алие са прехвърлени неокласически мебели и малка група картини, включително серия от платна с изгледи от Пиемонт от Анджело Антонио Чиняроли и двойка картини на Салваторе Фергола с пристигането на Карл Феликс Савойски и Мария Кристина Бурбон-Неаполитанска в Неапол. Днес Палацо Киаблезе е седалище на Регионалния секретариат на Пиемонт към Министерството на културата на Италия. Постепенните реставрации и преместването на офисите в по‑малко значими помещения целят възстановяване на вида на разкошна династична резиденция и оформяне на музейна обиколка. Благодарение на доброволците от Туринг Клуб дворецът е отворен за посещения: достъпни са Швейцарската зала, Залата на бодигардовете, Залата на камериерите, гардеробната, Парадната зала, трапезарията, галерията „Чиняроли“, Залата на френските гоблени (XVII в.), а по‑късно – и Залата на пажовете, параклисът, Леденият салон, спалнята на херцога на Шабле, залата за аудиенции, Малката зала „Алие“, галерията от XVIII век и будоарът на херцогинята на Генуа. Приземният етаж, исторически предназначен за обслужващи функции, днес приема временните изложби на Кралските музеи. Дворецът може да бъде посещаван безплатно, от понеделник до петък, 14:30 – 17:30, само с организирана обиколка, водена от доброволци на „Приятели на Кралския дворец“. Зали Фоайе и монументално стълбище Фоайето и монументалното стълбище оформят представителния входен ансамбъл на Палацо Киаблезе и носят най-ясно почерка на Бенедето Алфиери. Той проектира квадратните гранитни пилони и дорийските колони, а стъпалата са от бял мрамор от Понт Канавезе. Големите фенери по стълбището са добавени през XIX век. В центъра на балюстрадата се издига мраморната статуя на Карл Феликс в одеждите на Велик магистър на Ордена на Благовещението, дело на новарския скулптор Антонио Бизети, ученик и сътрудник на Карло Финели. Скулптурата е поръчана от Мария Кристина Бурбон-Неаполитанска след смъртта на съпруга ѝ и е датирана от 1847 г. На площадката е поставен и бронзов бюст на Фердинанд Савойски-Генуезки, пренесен от една от залите на кралския апартамент. Швейцарски салон Швейцарският салон е първата представителна зала в церемониалния маршрут на Палацо Киаблезе, предназначена, както и в Кралския дворец, за швейцарската гвардия. Помещението е сериозно повредено при съюзническите бомбардировки през Втората световна война, което налага дълбока реставрация: камината е преместена на противоположната стена, отворени са нови врати за нуждите на офисите и са възстановени някои от щукатурните десюдепорти. По стените днес е изложена серията големи платна с животински сцени на Анджело Мария Кривели (нар. „Кривелоне“), които първоначално са се намирали в Кралския замък в Монкалиери, след това преминават в Кралския дворец в Торино, а накрая – в Палацо Киаблезе. Галерия на Чиняроли Галерията на Чиняроли е модерно помещение, оформено след Втората световна война в резултат от следвоенните преустройства на двореца. Днес тук са изложени 31 градски и дворцови изледа от Кралство Сардиния, дело на Анджело Чиняроли, син на пейзажиста Виторио Амедео Чиняроли. Платната са част от серия, поръчана от крал Карл Феликс през 1827 г., и произхождат от замъка в Алие, където се съхраняват още десет от цикъла. Десюдепортите с алегории на Четирите сезона идват от други помещения на Палацо Киаблезе. Зала на телохранителите Залата на телохранителите запазва до голяма степен своя облик от XVII – XVIII век, съчетавайки оригинални декоративни елементи с по‑късни допълнения. Десюдепортите със сцени на битки, поставени в рокайови рамки, са изпълнени през 1758 г. от художника и сценограф Франческо Антониани. На голямата стена е разположен картонът „Цезар разглежда стела“, подготвителен за днес неизвестен гоблен, създаден по рисунка на придворния художник Матео Бойс и поставен в залата още през XIX век. Помещението напомня и за дейността на Торинската гобленова манифактура (основана 1731 г. от Карл Емануил III), която под ръководството на Клаудио Франческо Бомон произвежда множество серии гоблени за кралските апартаменти. Полилеят и стенните аплици, по‑късно пригодени за газово осветление, са в необароков стил. На източната стена се намира монументалният портрет на Карл Феликс Савойски в церемониално облекло с ордена на Светото Благовещение, дело на Джовани Маргиноти. На западната стена е конният портрет на Фердинанд Савойски-Генуезки, херцог на Генуа, подписан и датиран 1855 г. от Феличе Черути Баудук. Зала на лакеите Втората антикамера на херцога на Шабле е била предназначена за лакеите и запазва характерния за средата на XVIII век декоративен облик. Надвратите и параванът пред камината с архитектурни руини са изпълнени през 1758 г. от болонския художник и сценограф Гаетано Отани, който е бил и певец. Двата картона за гоблени са дело на школата на придворния художник Клаудио Франческо Бомон и принадлежат към цикъла „Истории на Ханибал“, тъкан от 1750 г. нататък. Присъствието им в тази зала е документирано още в инвентарите от XIX век. Неокласическите мебели, пренесени от складовете, датират в периода на управлението на Карл Феликс (1821 – 1831). Мраморният бюст на Карл Алберт, крал на Сардиния и баща на Фердинанд, херцог на Генуа, е сред оригиналните произведения, намиращи се в двореца още от самото начало. Галерия на Алфиери Галерията във форма L, проектирана от Бенедето Алфиери, служи като преход между апартаментите на херцога на Шабле и Кралския дворец и запазва характерната за комплекса връзка между архитектура и представителност. Пространството е оформено с подбрани произведения от XVIII – XIX век, които подчертават династичния и художествен контекст на резиденцията. Основните елементи на галерията са: Неокласически стенни аплици от началото на XIX век, украсени с монограм на Карл Феликс Савойски, които придават на пространството официален характер. Овалният щукатурен релеф „Христос в Гетсиманската градина“ от Джовани Батиста Бернеро, предоставен на депозит от Фондация „Акорси-Омето“, който е един от най-ценните акценти. Две десюдепорти на Виторио Амедео Чиняроли, част от разпръсната серия, някога в Палацо Гадзели в Асти и наскоро придобити от Италианската държава, допълват художествения ансамбъл. Мраморният бюст на Юпитер, копие от XIX век на прочутия „Зевс от Ортиколи“ (открит при разкопките от 1781 – 1782 г. и съхраняван в Музея „Пио‑Климентино“ във Ватиканските музеи), който внася силен неокласически акцент. Галерията съчетава строгата архитектурна линия на Алфиери с внимателно подбрани произведения, които подчертават връзката между Савойската династия, кралските резиденции и художествените школи на Пиемонт. Тоалетен кабинет Помещението до т.нар. gabinetto de’ ghiacci първоначално е представлявало малък тоалетен кабинет и самостоятелен параклис. При реставрацията през 2016 г. върху свода на параклиса са направени стратиграфски проучвания, които разкриват, че щукатурните украси някога са били позлатени. Под днешния щукатурен розон все още личи гълъбът на Светия дух – единственият запазен елемент, който недвусмислено напомня за първоначалната сакрална функция на помещението. Всички останали литургични принадлежности, които някога са го обзавеждали, са изгубени. Днес тук е поставена олтарна картина с Благовещение, произхождаща от параклиса на замъка „Калви ди Берголо“ в Помаро Монферато. Произведението, наскоро придобито от Италианската държава, е дело на болонски майстор – по-рано приписвано на Маркантонио Франческини, но много по-вероятно създадено в кръга на Джован Джозефо дал Соле. Задната част на пространството, която някога е служила като сакристия, е заменена през XX век с модерна баня. Херцозите на Генуа напълно преобразяват тази зона на апартаментите: gabinetto de’ ghiacci се превръща в спалня на херцога, тоалетният кабинет – в будоар, а параклисът – в гардеробно помещение. Така първоначалната религиозна функция постепенно отстъпва място на интимни и битови пространства, характерни за новия начин на обитаване през XIX – XX век. Спалня на херцога Стаята, използвана като спалня от херцога на Шабле, запазва през вековете своята първоначална функция и остава такава и по времето на крал Карл Феликс, който умира именно тук на 27 април 1831 г. Сцената на неговата смърт е увековечена в картина на Луиджи Бизи, днес съхранявана в замъка в Ракониджи – най-ранното визуално свидетелство за вътрешното оформление на двореца. Помещението носи силния отпечатък на XVIII век: щукатурите, ламбризите, рамките на вратите и изящните надврати с цветя са дело на Микеле Антонио Рапус, един от най-активните художници на кралските строителни площадки. Именно на него вероятно се дължат и малките цветни букети, които украсяват ламбриза – декоративен мотив, частично възстановен при реставрацията, завършена между 2020 и 2021 г. от Центъра за консервация и реставрация „Ла Венария Реале“. Текстилната облицовка на стените е по-късна намеса, направена след преминаването на двореца под управлението на Суперинтенданството. От замъка в Алие произхождат и двете картини на Салваторе Фергола, които представят в два различни момента пристигането на сардинските владетели в пристанището на Неапол. Подписани и датирани 1829 г., те са поръчани от Франческо I от Двете Сицилии, за да отбележат посещението на сестра му Мария Кристина Бурбон-Френска и на кралската двойка Карл Феликс и Мария Кристина Савойска. Интериорът е допълнен от салон във френски стил от крал на XVIII век, предоставен на депозит от Фондация „Акорси-Омето“, както и от внушителното bureau à cylindre от XVIII век, което принадлежи към постоянните колекции на двореца. Зала за херцогски аудиенции Залата за херцогски аудиенции претърпява значителна промяна през XIX век, както личи от старите снимки: тогава стените са тапицирани в червено, а обзавеждането, част от което днес се пази в съседната Парадната зала (Салона „Сан Джовани“), е подбрано в духа на епохата. Въпреки това тук все още се усеща силното присъствие на XVIII век. От него са запазени щукатурите на свода, ламбризите, големите огледала с рокайлови резби, рамките на вратите и десюдепортите, изрисувани през 1758 г. от Матия Франческини със сцени от „Историите на Еней и Дидона“. Тези елементи са реставрирани между 2020 и 2021 г. от Центъра за консервация и реставрация „Ла Венария Реале“. Конзолите и креслата също са от XVIII век, макар че текстилите им са подменени при по-късни обновявания. Зелената дамаска, която днес покрива стените, е поставена след преминаването на двореца под управлението на Суперинтенданството и е част от по-ново преаранжиране на интериора. В залата са разположени и два гипсови бюста – на Карл Феликс и на съпругата му Мария Кристина Бурбон-Неаполитанска, които допълват династичния характер на пространството. Зала на гоблените Залата на гоблените, която през XVIII век е принадлежала към апартамента на херцогинята, по‑късно – през XIX век е превърната в бална зала. Днешният ѝ разкошен бароково‑рокайов облик е възстановен едва след реставрацията от 2007 г., която връща на мястото първоначалната му декоративна пищност. Златните щукатури на Санбартоломео и Папа рамкират медальони с митологични сцени – Аполон и Дафне и Диана с нимфата Прокри, вдъхновени от Метаморфозите на Овидий. През 1763 г. неаполитанският художник Франческо де Мура доставя надвратите с алегории за четирите континента: Европа със символите на властта и изкуствата, Африка с лъва и слона, Азия с тамяна и камилата, и Америка, представена като „индианка“ с папагали. Тези живописни акценти съжителстват с още по-ценни произведения – гоблените от вълна, коприна и метални нишки, изтъкани около 1615 г. в парижката манифактура на Фобур Сен-Марсел по картони на Антоан Карон и Анри Лерамбер. Закупени през 1619 г. от принц Виктор Амадей I Савойски, те пристигат в Торино през 1621 г. и по-късно, по заповед на Карл Емануил III, са ремонтирани и поставени именно в тази зала. Част от серията днес се намира в Кралския дворец, а други гоблени са разпръснати из колекции в Италия и чужбина – от замъка в Блоа до музея „Тимкен“ в Сан Диего. От изложените тук гоблени само Хералдите на коне и Молбите на народа са запазени цели; останалите са били изрязани, за да се приспособят към стените. Един от тесните гоблени, предназначени за пространството между два прозореца, е оригинален, а друг – Философът, е изтъкан специално за залата през 1766 г. в торинската манифактура. Към периода, когато помещението е служило като бална зала, се отнасят и позлатените бронзови свещници с амурчета, както и пищните необарокови кресла, документирани на снимки от началото на XX век. Парадна зала на херцогинята Помещението, което още през XVIII век е служело като вход към апартамента на херцогинята, през XIX век е превърнато в трапезария. То възниква след 1760 г., когато крал Карл Емануил III планира брак между най-малкия си син Бенедикт Маврикий и ерцхерцогиня Мария Кристина Австрийска. След смъртта на императора през 1765 г. проектът пропада и пространствата са пренасочени към Мария Анна Савойска, която през 1775 г. се омъжва за херцога на Шабле. Сводът, проектиран от Бенедето Алфиери, е украсен със златни щукатури на Джовани Батиста Санбартоломео и Бартоломео Папа – същите майстори, работили и в ловната резиденция „Ступиниджи“. Тази част на двореца е тежко засегната от съюзническите бомбардировки през 1943 г., а сводът е почти изцяло възстановен след войната. Четири от шестте десюдепорти – алегории на Мира, Войната, Лятото и Есента, са дело на римлянина Грегорио Гулиелми, който работи в Торино след дълъг престой в Дрезден, Виена и Берлин. В Австрия той е автор на прочутия таван на голямата галерия в Шьонбрун. Камината е променена през XIX век така, че да може да обслужва както тази зала, така и съседната Зала на гоблените: чугунената ѝ рамка се върти и позволява използването на една и съща коминна шахта от двете страни. В помещението са разположени и четири кресла от XVII век, пренесени от складовете. Ниша Помещението, част от „Апартамента на херцогинята“, проектирано от Бенедето Алфиери между 1760 и 1762 г., се е намирало в края на поредица от изискани зали: спалнята на херцогинята, Gabinetto alla raffaellesca, малкия кабинет за приеми, параклиса и още едно малко помещение, където първоначално е стоял прочутият шкаф‑библиотека на Пиетро Пифети. Всички тези пространства са унищожени при бомбардировките през 1943 г. и след Втората световна война са възстановени, като изгубените позлатени декорации на свода са пресъздадени в бял щукатурен вариант. През XVIII век залата е била известна като „Галерия“ – изискано, но интимно пространство, предназначено за отдих и игри. Сводът, изграден по проект на Алфиери, е украсен със златни щукатури на Антонио Папа, а надвратите – дело на Микеле Антонио Рапус изобразявали пищни цветни триумфи. Те са демонтирани през 1943 г. и изгубени, поради което днес са заменени с огледални панели. На Рапус се приписват и фините флорални мотиви по ламбриза. През 1850 г., в подготовка за брака на Фердинанд, херцога на Генуа, с принцеса Елизабета Саксонска, залата е преобразена из основи. Проектът е дело на Алфонсо Дюпюи, архитект и секретар на кралицата. Галерията е превърната в ниша и разширена чрез отваряне на ниша за леглото в северната стена, за сметка на складови помещения. Достъпът до тази ниша е бил оформен с голяма позлатена арка, украсена с гербовете на Савойската династия и Саксония, а леглото е било с балдахин и тежки завеси. Именно тук, на 20 ноември 1851 г., се ражда Маргарита Савойска – бъдещата първа кралица на Италия. В източната стена е вграден големият камък от бял мрамор от Рокакорба, а над него централният прозорец е бил снабден с огледален гръб на капаците, изработен от Габриеле Капело, така че помещението да разполага с голяма огледална повърхност, без да се губи гледката към площада. В обновяването участват и други майстори: дърводелецът Пиетро Бертинети, тапицерът Лоренцо Морлак, художниците Паоло и Рудолфо Моргари и Анджело Моя. За залата са закупени и нови мебели от Париж. Самата ниша е тежко засегната от бомбардировките през 1943 г., а позлатената арка е напълно унищожена. Помещението е реставрирано между 2019 и 2021 г., като тапицерията е изтъкана наново по образец на оригиналната от XIX век, украсена с херцогската корона на Савоя‑Генуа и nœud d’amour. Днес тук отново се намира великолепният шкаф на Пиетро Пифети с инкрустации от слонова кост и седеф, създаден за втория апартамент на херцога на Шабле през 1767 – 1768 г. и върнат в двореца след като е бил незаконно изнесен и възстановен от карабинерите през 2018 г. Dormeuse от XVII век напомня за първоначалната функция на залата – място за почивка, където дамите са можели да се отпуснат през деня. Парадна зала на херцога Залата е била първото помещение от апартамента на херцога на Шабле през XVIII век и още тогава е получила своя представителен характер. Около 1758 г. тук са поставени десюдепортите на торинския художник Матия Франческини, изобразяващи алегории на добродетелите. Франческини, ученик на Клаудио Франческо Бомон, е работил и в двореца във Венария, създавал е картони за гоблени и е бил сценограф в театър „Реджо“. През XIX век залата променя функцията си и мебелите в необароков стил, които са видими днес, датират именно от този период. Те са част от оригиналното обзавеждане на двореца, но преди края на монархията са били преместени в следващата приемна зала, по-късно известна като „Червения салон“. На една от стените се откроява портретът на кралица Маргарита Савойска, подписан и датиран 1890 г. от художника Чезаре Талоне, който го рисува в Рим. Маргарита, дъщеря на Фердинанд Савойски–Генуезки, е родена именно в този дворец през 1851 г. и през 1878 г. става първата кралица на обединена Италия. Зала на пажовете Залата, известна през XVIII век като „Зала на пажовете“, е била третата антикамера в апартамента на херцога на Шабле и е служела като пространство за очакване и първи приеми. По времето на херцозите на Генуа тя запазва тази функция и продължава да се използва като приемна зала. Най-старият ѝ пласт се разчита в рамките на вратите, които обгръщат надврати с фантастични перспективи и руини – типични за вкуса на епохата. Тези платна, както и рамката пред камината, са създадени през 1758 г. от емилианския художник Джовани Батиста Алберони, ученик на прочутия сценограф Фердинандо Гали да Бибиена. Алберони работи дълго в Торино и участва в украсата на ловната резиденция „Ступиниджи“, което обяснява сценографския характер на неговите композиции. Днешното обзавеждане на залата е резултат от по-късни намеси, извършени след преминаването на Палацо Киаблезе под управлението на Суперинтенденството. В последните години тук са поставени два значими живописни акцента. Първият е изящният изглед на пристанището на Вилафранка Маритима, дело на неизвестен пейзажист, работил на границата между XVIII и XIX век. Вторият е монументалната картина на Иполито Кафи, изобразяваща триумфалното влизане на Виктор Емануил II в Неапол. Произведението, идващо от Кралския дворец, съчетава прецизността на венецианската традиция на пейзажите с живата хроника на събитията от Рисорджименто, превръщайки се в едновременно художествен и исторически документ. Източници Sede Palazzo Chiablese Palazzo Chiablese delle Residenze Reali Sabaude, на residenzerealisabaude.com A spasso nelle Residenze sabaude: il torinese Palazzo Chiablese Външни препратки Панорамна обиколка на Залата на гоблените Видео с Палацо Киаблезе