NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Filicudi

La isla de Filicudi (del italiano: Isola di Filicudi) es una isla de Italia, una de las ocho islas que componen el archipiélago de las islas Eolias, situada entre 30 y 50 km al noreste de la gran isla de Sicilia.​ Se trata de un frazione de la comuna de Lipari. Su superficie total es de 9,5 km². Hay varios pequeños pueblos en la isla, que incluyen Pecorini Mare y Valdichiesa. En las tierras de la isla es posible producir vino, aceite de oliva, cereales y verduras. En 1997, tres cuartas partes, aproximadamente 7 kilómetros cuadrados de Filicudi se convirtieron en una reserva natural.​ Historia Las primeras indicaciones de una presencia humana en la prehistoria fue observada por el arqueólogo italiano Luigi Bernabò Brea​ en septiembre de 1948, constatando la presencia de numerosos fragmentos cerámicos en lo más alto de la montaña. La primera investigación arqueológica comenzó en 1952 y duró hasta 1956 y estuvo coordinada por la arqueóloga francesa Madeleine Cavalier.​ Los dos asentamientos de Filicudi Filo Braccio, junto al mar, y Capo Graziano, en la montaña, corresponden con dos fases diferentes en el tiempo. La Fase I, del 2300-1700 a. C., la más antigua, coincide con el asentamiento Filo Braccio en la planicie del istmo, a 40 metros de altura, en una zona expuesta a las inclemencias meteorológicas y los efectos del mar. Aquí se localizaron restos de chocas, graneros, silos y espacios donde se pudo realizar la actividad agrícola. Cada cabaña de Filo Braccio, de planta oval, tuvo un tamaño variable, generalmente por encima de los 5 metros de largo. La dieta de los habitantes pudo estar compuesta por harina, sopa de vegetales, carne de animales de granja, productos lácteos, marisco y pescado. La Fase II de la cultura de Capo Graziano, de 1700 a 1500 a. C., corresponde con el desplazamiento del asentamiento desde la costa a la montaña, por encima de los 174 metros de altura. Entre las razones de este movimiento se baraja la búsqueda de una mejor posición defensiva frente a eventuales ataques venidos desde el mar. El área del asentamiento es menor, situación impuesta por la menor disponibilidad de espacio urbanizable. Este nuevo asentamiento fue usado sin muchos cambios hasta la presencia de nuevas construcciones de la cultura venida de Sicilia llamada Thapsos-Milazzese, del 1500 al 1300 a. C., donde se realizaron nuevas construcciones aunque manteniendo la planta oval. Hay evidencias de tumbas en pequeñas cuevas naturales, cuyos accesos estaban bloqueados con piedras. Dentro se encontraron acomodados pequeñas jarras con patrones característicos de esta cultura. También se encontró en Contrada Diana un cementerio de cremación. Véase también Geografía de Italia Geografía de Europa Referencias Bibliografía Maria Clara Martinelli. Filicudi in The Bronze Age. 1ª ed. Palermo: Departament of Cultural Heritage and Sicilian Identity; 2015 Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Filicudi.
Filicudi

Filicudi est une île volcanique italienne de la mer Tyrrhénienne. Elle fait partie de l'archipel des îles Éoliennes. Filicudi appartient, administrativement, à la commune de Lipari. Son nom était en latin Phoenicusa, issu du grec Φοινικοῦσσα: "L'île aux palmiers". On l'appelait aussi, selon Strabon (6,2,11) Φοινικώδης, adjectif synonyme de Φοινικοῦσσα. De là son nom actuel de Filicudi. Situation Filicudi est une petite île volcanique (9,5 km2). L'île comporte plusieurs volcans en sommeil dont : Fossa delle Felci (774 mètres) Montagnola (383 mètres) Torrione (278 mètres) Filicudi comporte deux ports de petite taille : Filicudi Porto Pecorini a Mare Ces deux ports sont reliés par une petite route. C'est l'une des deux routes de l'île. L'autre mène à Val di Chiesa, sur les hauteurs. Vie sur Filicudi Deux cents personnes vivent en permanence sur Filicudi. Leurs principales sources de revenus sont la pêche et le tourisme. Filicudi comporte deux sites archéologiques intéressants datant de l'âge de bronze. Les fondations d'habitations de deux villages se trouvent en hauteur sur le cap Graziano et en bord de mer (des objets provenant de ces sites sont exposés au musée archéologique éolien de Lipari, à Lipari et dans une section détachée de ce musée ouverte à Filicudi Porto en 2003). Des grottes marines d'une grande beauté sont atteignables en barques. Un musée archéologique sous-marin permet de voir des objets provenant de naufrages. Voir aussi Articles connexes Liste des volcans d'Italie Îles Éoliennes La Canna Liens externes Site officiel Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Ressource relative aux beaux-arts : Biblissima Portail des îles Portail de la mer Méditerranée Portail de la Sicile
Filicudi

Filicudi je jedan od 8 talijanskih otoka u Tirenskom moru koji čine Liparske otoke, niz vulkanskih otoka sjeverno od Sicilije. Otok je administrativna podjedinica općine Lipari. Zemljopis Otok pokriva površinu od 9,5 km2. na otoku su 2 manja naselja: Pecorini Mare i Valdichiesa. Tlo na otoku je pogodno za uzgoj vina, maslinovog ulja, pšenice i povrća. Oko 3/4 otoka (oko 7 km2) je 1997. proglašeno rezervatom prirode. Najviši vrh na otoku je Monte Fossa Felci (774 m), a drugi veći vrhovi su Monte Montagnola (349 m)i Monte Terrione (278 m). Na lokalitetu Capo Graziano se nalaze ostaci vile iz brončanog doba, iz 2. tisućljeća pr. Kr. Uz obalu je vulkanska stijena u obliku stupa, La Canna, koja se izdiže 74 metra iznad mora. Povijest Suvremeno ime otoka, "Filicudi", nastalo je iskrivljenjem antičkog grčkog imena otoka - Phoenicusa (Fenički otok). Otok je, kao i ostali Liparski otoci, naseljen još u neolitiku, oko 3000 godina pr. Kr. Arheološki pronalasci pokazuju da je otok tijekom brončanog doba dobio nove stanovnike. Prije dolaska Starih Grka, otok je stoljećima bio napušten. Osim grčkih, na otoku se mogu naći i ostaci iz vremena vladavine Rima i Bizanta. Popis stanovništva iz 1971. donosi podatak o 270 stanovnika. Otprilike jedna trećina njih je 25. svibnja iste godine napustilo otok kad je talijanska policija odlučila na Filicudiju smjestiti 18 poznatih vođa talijanske mafije koji su čekali suđenje pod optužbama za organizirani kriminal. Do 31. svibnja i ostali stanovnici su napustili otok u znak protesta, a na otoku su ostali samo optuženi kriminalci i policija koja ih je čuvala. Od 1970-ih, otok je postao popularno odredište za fotografe i umjetnike kao što su Sergio Libiszewsky, Ettore Sottsass, pisac Roland Zoss, i urednik Giulio Einaudi. Njihovi su radovi popularizirali otok i učinili ga popularnom turističkim odredištem. Poznate osobe John Bonica (rođen 1917.), anesteziolog i profesionalni hrvač Roland Zoss (rođen 1951.), pisac i skladatelj Poveznice Dodatak:Popis otoka u Italiji Dodatak:Popis vulkana u Italiji Izvori Vanjske poveznice Službene stranice[neaktivna poveznica] (tal.) Private page of a novelist living on Filicudi A commercial touristic website about Filicudi Info about the island Arhivirana inačica izvorne stranice od 27. siječnja 2021. (Wayback Machine) Filicudi Society of Waltham Massachusetts
Filicudi

Filicudi – włoska wyspa na Morzu Tyrreńskim, jedna z ośmiu wysp archipelagu Liparyjskiego. Filicudi jest położona na północ od Sycylii, pomiędzy wyspami Lipari i Alicudi. Powierzchnia całkowita wyspy wynosi ok. 9,5 km². Wyspa zaludniona była od neolitu (około 3000 lat przed naszą erą). Kolejni mieszkańcy pojawili się tutaj podczas epoki brązu (VIII wiek p.n.e.). Następnie przez wiele stuleci była niezamieszkana, aż do czasów greckich i rzymskich. Pozostały także ślady z okresu bizantyjskiego. Obecnie na wyspie znajduje się kilka małych wiosek. Największą z nich jest Filicudi Porto, położona na wschodnim wybrzeżu. Na wyspie uprawia się winorośl, oliwki, zboże i warzywa. Wyspę tworzą cztery nieaktywne już wulkany. Najwyżej wznosi się Monte Fossa delle Felci (774 m). Pozostałe, to Monte Montagnola (349 m), Monte Terrione (278 m) i Capo Graziano, który leży na wąskim półwyspie, wysuniętym ku wschodowi. Wszystkie wulkany należą do typu podmorskiego. Na Capo Graziano znajdują się resztki budowli prehistorycznych (Villaggio Preistorico), datowanych na około 2000 lat p.n.e., oraz liczniejsze z epoki brązu. Ślady późniejszego osadnictwa wraz z ceramiką mykeńską i cykladiańską (między 1500 i 1300 lat p.n.e.) odnaleziono w głównej części wyspy, na wulkanie Monte Montagnola. Filicudi znana jest z licznych grot i jaskiń, z których najbardziej popularne są jaskinie Maccatore, San Bartholomeo, Perciato i Bue Marino, która według starożytnych podań była siedzibą wielkich, antycznych potworów. Z morza w pobliżu wyspy wyłaniają się ogromne skały, z których najbardziej imponującą jest La Canna, iglica wyrastająca na wysokość 85 m n.p.m. Bibliografia proponowane trasy rejsow. funsail.pl. [zarchiwizowane z tego adresu (2009-07-22)]. Aeolian Islands, to the discovery of the seven sisters, Lipari-Vulcano-Salina-Panarea-Stromboli-Filicudi-Alicudi, with a dossier on the Aeolian Museum of Lipari and topographic maps of the Islands, 2001, New Cards Editions, Sambuceto (CH).
Филикуди

Филикуди (итал. Filicudi) — один из Липарских островов. Административно относится к коммуне Липари провинции Мессина. Ближайший остров — Аликуди, около 20 км западнее; к востоку от Филикуди расположен остров Салина. География Площадь острова — 9,49 км². Самая высокая точка острова — гора Монте-Фосса-Фельчи (773 м). Скала Ла-Канна высотой 74 м расположена в море у побережья острова. На острове расположены несколько деревень, самые большие — Пекорини Маре и Вальдкьеза. В 1997 году примерно три четверти территории острова (7 км²) передано под заповедник. Остров имеет вулканическое происхождение. Конус вулкана диаметром около 5 км сложен андезитами и их пирокластами. С юго-востока к нему причленен побочный конус Мыс Грациано, который слагают андезиты. История Название острова — искажённое от греческого Phoenicusa, означает «финикийский». Как и другие Липарские острова, заселён в эпоху неолита, затем долгое время был необитаем. Имеются следы греческого, римского и византийского присутствия. Экономика Помимо рыболовства, на острове развито сельское хозяйство, выращивают виноград, оливки, зерновые и овощи. Примечания Ссылки Сайт острова Сайт острова Филикуди
Филикуди

Филикуди је једно од седам острва које чине Еолски архипелаг, удаљено 56 km североисточно од Сицилије. У административном смислу представља фракцију општине Липари. Историја Савремено име острва води порекло од његовог старогрчког назива Феникуса (феничанско острво). Острво је, као и друга острва архипелага, насељено још од неолита, око 3000. године пре нове ере. Према археолошким налазима, током бронзаног доба, њега је заузела нова група људи. Пре него што су га заузели Грци, било је ненасељено много векова. На острву се такође могу наћи римски и византијски остаци. До 1971. године острво је имало 270 становника. Његово напуштање почело је након 26. маја те године, када је отишла отприлике трећина становништва, након што је италијанска полиција почела да користи острво као место изгнанства за 18 угледних вођа италијанске мафије који су чекали суђење због оптужби за организовани криминал. До 31. маја преостали становници напустили су острво у знак протеста, са изузетком прогнаника и полиције која их је чувала. Од 1970-их Филикуди је поново откривен и насељен од стране фотографа и уметника као што је Еторе Зотзас, романописца Роланда Зоса и уредника Ђулија Еинаудија. Њихове перцепције довеле су острво у фокус савременог туризма. Референце
Chiesa di Santa Lucia (Ascoli Satriano)

La chiesa di Santa Lucia è la parrocchiale di Ascoli Satriano, della provincia di Foggia in Puglia. Il tempio appartiene alla diocesi di Cerignola-Ascoli Satriano e risale al XVII secolo. Storia Felice Via Cosentino vescovo di Cerignola-Ascoli Satriano, in una sua visita del 1675, avendone constatato la situazione di degrado e di carenza anche delle necessarie suppellettili sacre ne dispose la chiusura alle funzioni religiose. In seguito il titolare della chiesa, don Potito Dente, a proprie spese, provvide alle migliorie necessarie e tale interdizione venne tolta. Alla fine del XIX secolo venne rifatto anche l'altare maggiore e durante il primo dopoguerra fu rifatto il pavimento della sala. Nuovi restauri sono in corso dal XXI secolo. Descrizione Esterni La facciata è classicheggiante, simile ad un tempio greco. Il portale ha un portone in legno racchiuso da una cornice in pietra bianca. Sopra vi è la finestra a lunetta con affresco raffigurante Santa Lucia. La copertura dell'unica navata è a capanna, rifinita in coppi. Il campanile è semplice, a vela e con una sola campana. Interni Sul soffitto dell'unica navata si trova il grande affresco che raffigura il Miracolo della guarigione del cieco di Siloe. Note Voci correlate Ascoli Satriano Diocesi di Cerignola-Ascoli Satriano Regione ecclesiastica Puglia Collegamenti esterni Chiesa di Santa Lucia, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. CHIESA DI S. LUCIA (vecchia), su anspiascolisatriano.it. URL consultato il 7 agosto 2022.
Bazilika sv. Apolináře v Classe

Bazilika sv. Apolináře v Classe (Saint Apollinaris in Classe) je rozlehlý raně křesťanský kostel v italské obci Ravenna. Jde o jednu z místních památek, která byla zařazena do seznamu UNESCO. Historie Z pověření arcibiskupa Ursicina chrám nechal postavit ravennský bankéř a mecenáš umění Julian Argentarius v první polovině 6. století. A to na staré pohřební ploše, užívané na přelomu 2. a 3. století. Bazilika byla vysvěcena v roce 549, přilehlá zvonice pochází z konce 10. století. Původně bazilika sloužila také jako hrobka prvního ravennského biskupa sv. Apolináře. Popis Jde o trojlodní baziliku, která nemá příčnou loď (transept). Exteriér je pojat jednoduše a ne příliš zdobně. Fasáda je tvořena z cihel a pravidelně uspořádaných oken. V průčelí se nachází později přistavěný nartex, na samotné bazilice je v průčelí sdružené okno (rozděleno mullionem). V interiéru je kostel zdobnější. Hlavní loď lemuje 24 sloupů z italského mramoru. Mezi nejzdobenější části patří výzdoba apsidy v závěru hlavní lodi. Ta je tvořena polychromovanou mozaikou, charakteristickou pro raně křesťanskou architekturu. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bazilika sv. Apolináře v Classe na Wikimedia Commons
Bazilika Svetog Apolinarija u Classi

Bazilika svetog Apolinarija u Classi (talijanski: Basilica di Sant'Apollinare in Classe) je važan spomenik bizantske umjetnosti u talijanskom gradu Ravenni. Ona je zajedno sa sedam drugih spomenika upisana na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Europi 1996. godine pod imenom: "Ranokršćanski spomenici i mozaici u Ravenni". Bazilika je opisana kao "izvrstan primjer ranokršćanske bazilike u svoj njezinoj čistoći, jednostavnosti dizajna, te uporabe prostora i raskošne prirode njezinih ukrasa". Bazilika je sagrađena otprilike u isto vrijeme kada i Bazilika svetog Vitalea u Raveni. Građevinu od opeke je podigao biskup Ursin (Ursicino), zahvaljujući novcu grčkog bankara Julijana Argentarija (Iulianus Argentarius). Vjerojatno se nalazila u blizini kršćanskog groblja, a vrlo moguće i ranijeg poganskog, s obzirom na to da su neke nadgrobne ploče rabljene u njezinoj izgradnji. Na njoj je po prvi put narteks vanjskom stranom uklopljen sa središnjim tijelom bazilike čineći zajedničko pročelje uokvireno s dva pilastra (polustupa). Iznutra je klasična trobrodna bazilika čiji brodovi završavaju polukružnom apsidom. Središnja i najveća apsida je bogato ukrašena mozaicima i to motivima inspiriranima tadašnjom borbom protiv arijanizma jer ističe i božansku i ljudsku prirodu Krista (ovu drugu su negirali arijanci): u sredini se nalazi križ s licem Krista okružen diskom nebeskih zvijezda čiju granicu tvore dijamanti, s obje strane se nalaze proroci, Ilija i Mojsije. Ispod je krajolik s drvećem i nizom ovaca (dvanaest kao simboli apostola) u čijem središtu se nalazi sv. Apolinarije raširenih ruku u molitvi. Baziliku je posvetio biskup Maksimijan Ravenski 8. svibnja 549. god. i posvetio ju prvom biskupu Ravenne i Classe, Svetom Apolinariju. Godine 856. ostaci sv. Apolinarija su prebačene iz ove bazilike u Novu baziliku Svetog Apolinarija (Basilica Sant' Apollinare Nuovo), također u Raveni. Kampanil (samostalni zvonik) s brojnim polukružnim prozorima je podignut u 9. stoljeću. Izvori Vanjske poveznice fotografije Virtualni obilazak Ostali projekti
Sant’Apollinare in Classe

A Sant’Apollinare in Classe templom Classéban, Ravennától nem messze, Olaszországban. Mindenekelőtt a belső falakat borító mozaikokról híres, mint a többi bizánci alapítású templom Ravennában. Hét másik ravennai késő ókori építészeti emlékművel a Sant’Apollinare in Classe az UNESCO kulturális világörökség részévé nyilvánította. A templom építését Ursicinus püspök kezdte, és 549. május 9-én Maximian püspök szentelte föl. Az építkezés költségét a gazdag bankáros Iulianus Argentarius fedezte. A név részét kepéző „in Classe” elnevezésnek az oka az itt található ókori római város neveCivitas Classis, amelyet Augustus császár az Adriai-tenger védelmére az akkori Római Birodalom második legnagyobb hadikikötőjévé építettek ki Ravennánál. A város lakói nagy számban érkeztek a Bizánci Birodalom keleti tartományaiból, Szent Apollinárisz is Antiókiából származott és az 1. század végén vagy a 2. század elején érkezett Ravennába. Ő alapította az itteni keresztény közösséget, és lett a gyülekezet első püspöke. A bazilikát sírja fölé építették, viszont földi maradványait később, a 9. században áthelyezték a Sant’Apollinare Nuovo-bazilikába, Ravenna központjába. Források Hugh Honour, John Fleming: Weltgeschichte der Kunst. 2000 München. Kapcsolódó cikkek Keresztény templomépítészet
Bazylika Sant’Apollinare in Classe w Rawennie

Sant’Apollinare in Classe – bazylika znajdująca się w porcie Rawenny, około 8 km od centrum miasta. Jeden z wczesnochrześcijańskich zabytków, wpisany w 1996 na listę światowego dziedzictwa UNESCO, zaliczany do sztuki okresu bizantyńskiego. Kościół został konsekrowany w 549 przez biskupa Maksymiana. Jest to trójnawowa bazylika z apsydą, dekorowaną mozaikami. Z połowy VI wieku pochodzą mozaiki na sklepieniu apsydy oraz na większej części łuku tęczowego. Mozaiki znajdujące się między oknami oraz w dolnej części arkady są późniejsze. Mozaika na sklepieniu apsydy prezentuje bogatą ikonografię. W centrum przedstawiony jest na tle rozgwieżdżonego nieba krzyż w typie crux gemmata, z głową Chrystusa na przecięciu ramion. Trzy owieczki uosabiają Piotra, Jana i Jakuba, uczestniczących w Przemienieniu Pańskim na górze Tabor. Powyżej spomiędzy chmur wychyla się ręka Boga, a po bokach stoją Mojżesz i Eliasz. Poniżej znajduje się w pozie oranta św. Apolinary – patron kościoła i pierwszy biskup Rawenny. Jego identyfikację umożliwia inskrypcja: SANCTUS APOLENARIS. Dwanaście owieczek symbolizuje dwunastu apostołów. Mozaika na łuku także przedstawia owieczki, ale wychodzące z Jerozolimy i Betlejem. W szczycie łuku ukazano Chrystusa oraz symbole ewangelistów, a u dołu archaniołów z VII wieku: Michała i Gabriela. Między oknami apsydy stoją biskupi: Ursycyn, Ursus, św. Sewer i Eklezjusz. Bibliografia Jastrzębowska Elżbieta, Sztuka wczesnochrześcijańska, Warszawa 1988. Stern Henri, Sztuka bizantyńska, Warszawa 1975.
Basílica de Santo Apolinário em Classe

A Basílica de Santo Apolinário em Classe (em italiano: Basilica di Sant'Apollinare en Classe) é um importante monumento da arte bizantina localizado em Ravena, na Itália. Foi erguida por ordem do bispo Ursicino, usando dinheiro do banqueiro grego Juliano Argentário. Certamente ficava localizada perto de um cemitério cristão, e foi consagrada em 549 pelo bispo Maximiano e dedicada ao primeiro Bispo de Ravena em Classe. É contemporânea à Basílica de São Vital, também de Ravena. Em 856 as relíquias de Santo Apolinário de Ravena foram transferidas para a Basílica de Santo Apolinário Novo, em Ravena. As paredes laterais são nuas, mas certamente foram cobertas por mosaicos, provavelmente demolidos pela República de Veneza em 1449, deixando intactos apenas os mosaicos na abside e no arco do triunfo. Ver também Pintura bizantina Referências Ligações externas
Сан Аполинаре ин Класе

Базилика Сан Аполинаре ин Класе (итал. Basilica di Sant'Apollinare in Classe) је црква у насељу Класе, на око 5 километара од Равене. Цркву је освештао 9. маја 549. бискуп Максимијан и посветио Светом Аполинарију, првом бискупу Равене и Класе. То је важан споменик ране византијске уметности. Године 1996, заједно са седам других споменика у околини, уписана је на листу Светске баштине Унескоа под именом „Рани хришћански споменици и мозаици у Равени”. Опис цркве и њених мозаика Црква је тробродна, што је стандардно за базилике. Олтар у центру грађевине обележава место мученичке смрти светитеља. На крају цркве је полигонална апсида, која са страна има још две капеле са апсидама. У броду цркве се налазе 24 стуба од италијанског мермера. Бочни зидови су голи, али су вероватно у прошлости били покривени мозаицима. Верује се да су их уништили Венецијанци 1449. Мозаици у апсиди и на тријумфалном луку су остали неоштећени. . На горњем делу тријумфалног лука представљен је Христ у медаљону. Са страна, у мору облака, су симболи четири јеванђелиста. На доњем делу су представљени су зидови грађевине из које излазе 12 јагањаца (симболи 12 апостола). Две палме са стране представљају библијску правду. Декорација апсиде потиче из 6. века и састоји се из две секције. На горњој, велики диск обухвата звездано небо у коме је крст од драгуља и лице Христа. Изнад крста се из облака појављује божанска рука. Са стране диска су фигуре пророка Илије и Мојсија. Три јагњета испод симболизују Светог Петра, Јакова и Јована, што асоцира на Христово преображење на планини Тавор. У доњој секцији представљена је планина са стенама, грмовима, биљем и птицама. У средини је фигура Светог Аполинарија, који се моли богу за милост својим верницима. Њих представља дванаест белих јагањаца. Избор тематике наглашава божанску и људску природу Христа, што је везано за борбу против поборника аријанства, по којима Христ нема божанску природу. Референце Спољашње везе Базилика Сан Аполинаре ин Класе Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (1. март 2021)
Sant'Apollinare in Classe

Sant'Apollinare in Classe är en basilika, belägen omkring fem kilometer från Ravennas centrum, uppförd på 500-talet, bekostad av den bysantinske bankiren och mecenaten Giuliano Argentario. Klocktornet är en senare tillbyggnad. I absidmosaiken finns ett crux gemmata. Tillnamnet ”Classe” kommer av latinets classis, ”flotta”. Under romarrikets tid var en av de romerska flottorna förlagd vid kusten utanför Ravenna. Kyrkan är upptagen på Unescos världsarvslista. Bilder Källor ”Basilica di Sant'Apollinare in Classe”. Ravenna Antica. La Fondazione Parco Archeologico di Classe. https://ravennantica.it/cosa-vedere/basilica-di-santapollinare-in-classe/. Läst 19 juli 2023. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sant'Apollinare in Classe.
Campo San Polo

The Campo San Polo is the largest campo in Venice, Italy, the second largest Venetian public square after the Piazza San Marco. It is located in the Sestiere San Polo. Originally dedicated to grazing and agriculture, in 1493 it was entirely paved, a well (one of the few fountains to be found in Venice) being placed in the middle. It was subsequently used as the scene of many a bullfight, mass sermons and masked balls. After the 17th century the poor's market was moved here from Piazza San Marco. It remains to this day one of the most popular Carnival venues and is also used for open-air concerts and screenings during the Venice Film Festival. Lorenzino de' Medici was assassinated here in 1548. Facing the church are the following buildings: Church of San Polo Palazzo Tiepolo Palazzo Soranzo Palazzo Donà Brusa Palazzo Corner Mocenigo External links The Campo San Polo: The Second Largest Public Square in Venice References