Palau Gussoni Grimani Della Vida

El Palau Gussoni Grimani Della Vida és un palau de Venècia, situat al barri de Cannaregio i amb vistes al costat esquerre del Gran Canal, davant de Ca' Pesaro, entre la Casa Velluti i el Palauet Da Lezze. Història La residència actual va ser construïda entre 1548 i 1556 per als Gussoni, membres d'una família que havia estat present a Venècia des del segle XI. L'arquitecte encarregat de la renovació de l'anterior residència gòtica va ser molt probablement Michele Sanmicheli, com també ho testifica Francesco Sansovino, però no tots els estudiosos hi estan d'acord. Entre 1614 i 1618 va ser la seu de l'ambaixada anglesa, entre 1647 i 1690 va ser la seu de l'Acadèmia de Delfos, també anomenada Gussoniana, que es distingia per l'estudi de l'eloqüència. La família propietària es va extingir el 1735 amb la mort del senador Giulio Gussoni, que va deixar la propietat a la seva esposa Faustina Lazzari i a la seva filla Giustiniana, que més tard es va fer famosa per la seva fugida amb el comte de Bèrgam Francesco Tassis. Els propietaris posteriors van ser els Grimani, que van comprar el palau durant el segle XVIII, i Cesare Della Vida, un ric empresari d'origen jueu. Havent passat a propietat estatal, avui és la seu del Tribunal Administratiu Regional del Vèneto. Arquitectura La façana principal, orientada al Gran Canal i particularment elegant, es caracteritza, com estableix la tradició, per una divisió tripartida horitzontal i vertical. Al centre de la composició destaquen dues finestres quadrifores amb balcons, una superposada a l'altra. El primer pis noble, però, és de major intensitat expressiva gràcies a la presència del balcó projectat i la cornisa superior. La façana està dividida en sectors per la presència de nombroses cornises, una de les quals serveix simultàniament com a connexió amb la finestra polifora de les finestres i com a base per als timpans curvilinis que donen a les obertures secundàries. Malgrat tot això, la façana, marcada pel clarobscur creat per la presència de dos escuts d'armes, apareix força lineal: aquesta plenitud formal, però, va permetre a Jacopo Tintoretto proveir-ne la decoració. És possible que la simplicitat estilística i la subordinació de l'arquitectura a la pintura fossin buscades deliberadament pel dissenyador. Aquesta decoració s'ha perdut totalment: l'única prova d'aquest aparell són els gravats realitzats per Antonio Maria Zanetti, que va publicar el 1760 un llibre que representava les decoracions al fresc presents a les façanes dels palaus pertanyents als patricis venecians. Entre d'altres, recordem temes com Adam i Eva, Caín i Abel i Crepuscle i Alba. En particular, aquests últims temes es van inspirar en les escultures de Miquel Àngel Buonarroti, situades a les Capelles Mèdici de Florència. El palau té un pla interior particularment animat, caracteritzat per la presència d'un atri amb columnes i un pati pintat al fresc amb figures d'Hèctor en diverses postures: es creu que es tracta d'una intervenció de Giambattista Zelotti. També s'ha proposat la teoria segons la qual tot el cicle pictòric va ser dissenyat per l'arquitecte responsable de l'obra, és a dir, Michele Sanmicheli. Tanmateix, és clar que la intenció dels propietaris era oferir als hostes nombroses al·lusions al model de la domus romana. Referències Bibliografia Brusegan, Marcello. I Palazzi di Venezia. Newton & Compton, 2007, p. 208-210. ISBN 978-88-541-0820-2. Fasolo, Andrea. Palazzi di Venezia. Arsenale editrice, 2003, p. 128-129. ISBN 978-88-7743-295-7. Boulton, Susie; Catling. Venezia e il Veneto. Mondadori, p. 62. ISBN 978-88-0443-092-6. Vegeu també Gran Canal Cannaregio