NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
San Michele Arcangelo (Nápoly)

A San Michele Arcangelo templom Nápoly történelmi központjában, a Piazza Dantén. Története Korábban Santa Maria della Provvidenza néven volt ismert. 1620-ban épült majd a 18. században Domenico Antonio Vaccaro felújította rokokó stílusban, majd Giuseppe Astarita kibővítette. Egyike a legszebb 18. századi nápolyi templomoknak. Az egykori Porta Alba városkapu mellett épült fel, innen származik alternatív neve. Leírása A templom homlokzata figyelemre méltó: két szintes, mindkét oldalán két-két lizénával. A két szint közé egy lunetta ékelődik, amely fölött egy kis terasz ugrik ki a homlokzat síkjából. Belsejét Giuseppe Marullo és Vaccaro festményei díszítik. A mennyezet freskóit Lucio Stabile készítette. A márvány szenteltvíztartó Nicola Tagliacozzi Canale alkotása 1758-ból. Hosszas restaurálási munkálatok után 2010-ben nyitotta meg ismét kapuit. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it További információk A Wikimédia Commons tartalmaz San Michele Arcangelo témájú kategóriát.
Chiesa di San Michele Arcangelo (Napoli)

La chiesa di San Michele Arcangelo o San Michele a Port'Alba è una delle chiese monumentali che si affacciano su piazza Dante a Napoli. Storia La chiesa, in origine, era chiamata Santa Maria della Provvidenza. La sua costruzione è databile circa 1620, ma fu rifatta nella prima metà del XVIII secolo da Domenico Antonio Vaccaro e espansa da Giuseppe Astarita; l'interno dell'edificio rappresenta uno dei maggiori capolavori dell'artista del primo Settecento. La chiesa è stata riaperta dopo un lungo periodo di chiusura nei primi di ottobre del 2010. Descrizione Di notevole interesse è la facciata in stile rococò a due ordini: al primo due coppie di lesene composite e al secondo due coppie di paraste con rigonfiamento alla base che incorniciano un diaframma polilobato, su di esso è posto un balconcino. L'interno, a pianta allungata, conserva dipinti di Giuseppe Marullo (San Michele) e dello stesso Vaccaro (Sant'Irene e Sant'Emidio). La volta e le pareti presentano affreschi ottocenteschi di Lucio Stabile. Nei pressi dell'altare è collocata una pregevole statua lignea settecentesca raffigurante San Michele. Nella sagrestia settecentesca sono conservati, oltre agli arredi dell'epoca, anche un lavabo marmoreo datato 1758, opera di Gaspare Lamberti con la supervisione di Nicola Tagliacozzi Canale; l'altare lavorato dal Canale, del 1768; due inginocchiatoi in radica di noce opera di Nunzia Tancredi che presentano incastonati due ovali in marmo raffiguranti l'Adorazione dei pastori e l'Adorazione dei magi, risalenti al 1772. Voci correlate Chiese di Napoli Port'Alba Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Michele Arcangelo Collegamenti esterni Chiesa di San Michele Arcangelo, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Plaza Trieste y Trento

La plaza Trieste y Trento (en italiano: Piazza Trieste e Trento), es una plaza de Nápoles, Italia. Historia El nombre original de la plaza fue Piazza San Ferdinando, ya que alberga la barroca Iglesia de San Fernando (Chiesa di San Ferdinando) del siglo XVII. Asumió su nombre actual en 1919, después de la Primera Guerra Mundial y la reconquista italiana de los territorios de Trieste y Trento, que se encontraban en manos del Imperio austrohúngaro. La estructura actual es fruto de las transformaciones urbanísticas realizadas hasta el tardío siglo XIX. Descripción La plaza se sitúa en el cruce de Via Toledo, Via Chiaia y Via San Carlo, siendo el principal acceso a la más famosa Plaza del Plebiscito. De forma irregular, a sus márgenes se encuentran la Galería Humberto I, el Teatro de San Carlos, el Palacio Real, la Iglesia de San Fernando y el Palacio del Cardenal Zapata. En el medio de la plaza se ubica la Fuente de la Alcachofa (Fontana del Carciofo), realizada por voluntad del alcalde Achille Lauro en los años 1950. En el lado oeste, en la planta baja del Palacio de la Prefectura, está situado el célebre Caffè Gambrinus, que todavía conserva la decoración creada por algunos importantes artistas activos entre el fin del siglo XIX y el principio del siglo XX, como Gabriele D'Annunzio y Filippo Tommaso Marinetti. En el Palacio del Cardenal Zapata está la sede del Museo "Giuseppe Caravita Principe di Sirignano", dedicado a los artistas napolitanos de los siglos XIX y XX.​ Donde hoy está el amplio espacio entre el Teatro de San Carlos y el Palacio Real, hasta 1843 se encontraba el así llamado "Palacio Viejo" (Palazzo Vecchio), el primer palacio de los Virreyes españoles de Nápoles realizado en 1540 sobre proyecto de Ferdinando Manlio y Giovanni Benincasa. Referencias Bibliografía Gennaro Ruggiero, Le piazze di Napoli, Tascabili economici Newton, Roma 1998 ISBN 88-7983-846-6 Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Plaza Trieste y Trento.
Piazza Trieste e Trento

La piazza Trieste e Trento (en français : « place Trieste et Trente ») par le passé piazza San Ferdinando (place Saint-Ferdinand), est une place importante de Naples située dans le cœur historique de la ville. Histoire et description La piazza Trieste e Trento est un nœud routier important vers lequel convergent la via Toledo, la via Chiaia et la via San Carlo et constitue le principal point d'accès à la plus importante place de Naples, la Piazza del Plebiscito. Le nom de la place lui a été attribué par la Maison de Savoie dans le cadre de l'unification italienne. Sa physionomie actuelle est le résultat des diverses transformations urbaines réalisées jusqu'à la fin de l'Ottocento. La place possède une forme irrégulière. À ses extrémités se trouvent le Théâtre San Carlo, le Palais royal et l'église San Ferdinando (XVIIe siècle) englobée dans le même lot que la Galleria Umberto I. Au centre de la place, se trouve la « Fontana del Carciofo », réalisée à l'initiative d'Achille Lauro dans les années 1950. Sur le côté ouest au rez-de-chaussée du palazzo della Prefettura, se trouve le célèbre Caffè Gambrinus. Dans le palais du no 48 se trouve le siège du musée Giuseppe Caravita Principe di Sirignano, dédié aux artistes napolitains des XIXe et XXe siècles. Annexes Notes et références Bibliographie (it) Gennaro Ruggiero, Le piazze di Napoli, Rome, Tascabili economici Newton, 1998 (ISBN 88-7983-846-6) Articles connexes Naples Histoire de Naples Centre historique de Naples Liens externes (it) Place Trieste et Trente sur le site Portanapoli.com Source de la traduction (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Piazza Trieste e Trento » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Naples
Piazza Trieste e Trento

A Piazza Trieste e Trento egy nápolyi tér a via San Carlo és Piazza Plebiscito között. Korábban Piazza San Ferdinando név alatt ismerték a szökőkuttal díszített teret az itt található templom után. A templomot, mely 1665-ben épült, eredetileg a jezsuiták használták. Xavéri Szent Ferenc tiszteletére épült (olaszul San Francesco Saverio), aki Loyolai Szent Ignác mellett a jezsuiták rendjének egyik alapítója volt. A templom belsejét Szent Ferenc életét bemutató freskók díszítik. Miután a jezsuitákat 1767-ben kiűzték Nápolyból, a templom új védőszentje Szent Ferdinánd lett. Források http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm
Piazza Trieste e Trento

Piazza Trieste e Trento (già piazza San Ferdinando) è situata nel centro storico di Napoli. Nodo viario di grande rilevanza, qui convergono via Toledo, via Chiaia e via San Carlo; inoltre è il principale punto d'accesso alla vicina, e ben più famosa, piazza del Plebiscito. Descrizione Piazza Trieste e Trento assunse l'odierna denominazione nel 1919 in celebrazione della vittoria italiana nella prima guerra mondiale, mentre l'assetto attuale risente delle trasformazioni urbanistiche attuate fino al termine dell'Ottocento. Di forma irregolare, ai suoi margini sorgono il Teatro San Carlo, il Palazzo Reale, il Palazzo del Cardinale Zapata, il Palazzo D'Alessandro di Pescolanciano e la seicentesca chiesa di San Ferdinando, inglobata nel medesimo lotto della Galleria Umberto I. Al centro della piazza si trova la Fontana del Carciofo, voluta da Achille Lauro nel 1956. Sul lato ovest, al piano terreno del palazzo delle Prefettura, è situato il celebre Caffè Gambrinus, in cui è ancora conservata la decorazione creata da alcuni importanti artisti attivi tra la fine dell'Ottocento e l'inizio del Novecento; il caffè vanta illustri avventori come Gabriele D'Annunzio e Filippo Tommaso Marinetti. Nel palazzo del Cardinale Zapata (n. 48) ha sede il Museo "Giuseppe Caravita Principe di Sirignano", dedicato agli artisti napoletani dei secoli XIX e XX. Fino al 1843 sorgeva dove oggi c'è un ampio spazio tra il teatro e il palazzo reale il palazzo Vicereale, chiamato anche palazzo Vecchio, realizzato nel 1540 su progetto di Ferdinando Manlio e Giovanni Benincasa per volere del viceré don Pedro di Toledo. Il servizio il 28 agosto 1876 venne inaugurata la tranvia Napoli-Portici-Torre del Greco gestita dalla Société Anonyme de Tramways Napolitains (SATN), che aveva rilevato quale tratta iniziale la concessione di omnibus affidata dal Comune di Napoli nel 1875 a Ladislao Paridant. Tale servizio era strutturato in maniera atipica, con le corse che avevano capolinea proprio in piazza da San Ferdinando al confine detto "dei Granili", in via Reggia di Portici, effettuate con normali vetture omnibus cui venivano sostituite le ruote per proseguire in modalità tranviaria fino a Portici. Note Bibliografia Gennaro Ruggiero, Le piazze di Napoli, Tascabili economici Newton, Roma 1998 ISBN 88-7983-846-6 Voci correlate Piazze di Napoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su piazza Trieste e Trento Collegamenti esterni (EN) Piazza Trieste e Trento, su Enciclopedia Britannica, Encyclopædia Britannica, Inc.
Piazza Trieste e Trento

Piazza Trieste e Trento (fostă Piazza San Ferdinando) este situată în centrul istoric al orașului Napoli, înscris în patrimoniul mondial UNESCO. Ea este un nod rutier de mare importanță, aici întâlnindu-se via Toledo, via Chiaia și via San Carlo; de asemenea, este punctul principal de acces în apropiata și mult mai celebra Piață a Plebiscitului. Descriere Piazza Trieste e Trento și-a primit numele actual în 1919 grație Casei de Savoia, în timp ce structura actuală a fost afectată de transformările urbanistice implementate până la sfârșitul secolului al XIX-lea. Piața are o formă neregulată, fiind mărginită de Teatro San Carlo, Palatul Regal, Palatul cardinalului Zapata și biserica "Sf. Ferdinand", încorporată în aceeași clădire cu Galleria Umberto I. În centrul pieței se află Fontana del Carciofo, donată de primarul Achille Lauro în anii '50 ai secolului al XX-lea. Pe latura de vest, la parterul Palatului Prefecturii, este situat celebrul Caffè Gambrinus, în care se mai pastrează decorațiunile create de artiști importanți și unde se întâlneau la sfârșitul secolului al XIX-lea și începutul secolului al XX-lea oameni de cultură precum Gabriele D'Annunzio și Filippo Tommaso Marinetti. În palatul cardinalului Zapata (nr. 48) își are sediul Muzeul "Giuseppe Caravita Principe di Sirignano", dedicat artiștilor napoletani din secolele al XIX-lea și al XX-lea. În locul unde astăzi există un spațiu larg între teatru și palatul regal se afla până în 1843 așa-numitul palazzo vecchio, primul palat viceregal construit în 1540 din dorința viceregelui don Pedro di Toledo după proiectul lui Ferdinando Manlio și Giovanni Benincasa. Bibliografie Gennaro Ruggiero, Le piazze di Napoli, Tascabili economici Newton, Roma 1998 ISBN 88-7983-846-6 Vezi și Piețe din Napoli Altri progetti Materiale media legate de Piazza Trieste e Trento la Wikimedia Commons
Santa Maria di Costantinopoli

The Church of Santa Maria di Costantinopoli is a 16th-century Roman Catholic church located on the street of the same name in Naples, Italy, and located a block north of the Academy of Fine Arts of Naples. History Its name is allied to the cult of St Mary of Constantinople, the icon image of the virgin attributed originally to St Luke, which rose to prominence in 1527–1528, during one of the frequent attacks of plague afflicting the city. During this time, an elderly woman experienced an apparition of the Virgin who pleaded for the construction of a church where her image stood on a wall. Legend holds the image that was discovered prevented further outbreaks of the plague in Naples. Construction began in 1575, and continued till completion in the first years of the 17th century under the intervention of the Dominican architect Giuseppe Nuvolo. The façade was completed in 1633. The design is generally conservative with a central linear nave and two aisles, each with five chapels. The interior was decorated in stucco by Domenico Antonio Vaccaro; the vaulting uses gilded wood. The chapel entries have carved lintelpieces by Niccolò Tagliacozzi Canale (1728). The first chapel on the right has an altarpiece of the Madonna of the Purity (17th century); the fourth chapel has a painting of the Martyrdom of St. Bartholemew (c. 1585) by the Flemish painter Aert Mytens. The high altar was designed in polychrome marble by Cosimo Fanzago. It frames the 15th-century fresco of Santa Maria di Costantinopoli; above it is a relief of God the father and to the side are statues of saints Rocco and Sebastian. The apse lunette was decorated by Belisario Corenzio with a fresco of the Virgin & John the Baptist pleading with the Trinity to liberate Naples from the plague. The arches hold images of prophets and sybils. Sources Regina, Vincenzo (2004). Le chiese di Napoli. Naples: Newton e Compton. External links
Église Santa Maria di Costantinopoli

L'église Santa Maria di Costantinopoli (Sainte-Marie-de-Constantinople) est une église de Naples située via Santa Maria di Costantinopoli, dans le quartier San Lorenzo au cœur historique de la cité parthénopéenne. Elle dépend de l'archidiocèse de Naples. Elle est dédiée à la Vierge de Constantinople. Histoire Alors que la ville était menacée en 1528 d'une épidémie de peste et assiégée au cours de la Septième guerre d'Italie, une femme âgée appelle, après une vision de la Madone de Constantinople, à la construction d'une église qui lui serait dédiée avec son icône. La construction commence en 1575 et elle est achevée en 1586, puis l'église est remaniée dans certains détails par le frère Giuseppe Nuvolo, de l'ordre des frères prêcheurs. Description Comme le laisse deviner la façade (datant de 1633) à trois portails, l'église comportait trois nefs à l'origine. Les nefs latérales ont été supprimées pour laisser place à un grand espace rectangulaire. La coupole est recouverte de majoliques. La façade à deux niveaux est surmontée d'un tympan en fronton triangulaire. L'intérieur abrite cinq chapelles latérales avec un décor de stuc blanc de la main de Vaccaro et un plafond de bois à caissons dorés. Il présente sur les côtés les armoiries de la place du Peuple et à la croisée celles du tribunal Saint-Laurent. La première chapelle possède une Madone de la Pureté du XVIe siècle, la quatrième un grand tableau du peintre flamand Aert Mytens qui vécut à Naples dans les années 1580-1590. Il représente Le Martyre de saint Barthélémy. Un édicule de marqueterie polychrome et de nacre constitue le monument funéraire du médecin G. Bartiromo, placé au troisième pilastre à droite de la nef. Juste en face, se trouve le buste de Girolamo Flerio, monument funéraire d'inspiration baroque d'un bienfaiteur de l'église. On remarque dans le transept de gauche celui du juriste Nunzio Pelliccia. Le maître-autel placé dans le chœur est en marbre polychrome. C'est une œuvre majeure de Cosimo Fanzago. Le milieu de la corniche de marbre est occupé par une fresque du XVe siècle représentant la Madone de Constantinople surmontée d'un bas-relief du Père éternel, le tout flanqué de la statue de saint Roch et de celle de saint Sébastien au dessus des portes latérales, La lunette de l'abside est décorée d'une fresque de Corenzio figurant La Vierge et saint Jean-Baptiste suppliant la Très Sainte Trinité de libérer Naples de la peste (1615). Corenzio est aussi l'auteur des Sibylles et des Prophètes sous la croisée, ainsi que des panaches de la coupole. Bibliographie (it) Domenico Ambrasi, Santa Maria di Costantinopoli in Napoli: la chiesa, la parrocchia, Naples, 1976, in 8°, 100 pages avec 32 tables (it) Vincenzo Regina, Le chiese di Napoli, Newton & Compton, Naples, 2004 Liens externes Site officiel Ressources relatives à la religion : Chiese delle diocesi italiane GCatholic.org Portail de Naples Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne
Santa Maria di Costantinopoli

Crkva Santa Maria di Costantinopoli je rimokatolička crkva iz 16. stoljeća koja se nalazi u istoimenoj ulici u Napulju, južna Italija, i nalazi se blok sjeverno od Akademije likovnih umjetnosti u Napulju. Povijest Njegovo je ime povezano s kultom svete Marije iz Carigrada, slikom ikone djevice koja se izvorno pripisuje svetom Luki, a koja je postala poznata 1527.–1528., tijekom jednog od čestih napada kuge koja je pogađala grad. Tijekom tog vremena jedna starija žena doživjela je ukazanje Djevice koja je molila za izgradnju crkve u kojoj je njezina slika stajala na zidu. Legenda kaže da je otkrivena slika spriječila daljnje izbijanje kuge u Napulju. Gradnja je započela 1575. godine i nastavljena do završetka u prvim godinama 17. stoljeća pod intervencijom dominikanskog arhitekta Giuseppea Nuvola. Pročelje je dovršeno 1633. godine. Dizajn je općenito konzervativan sa središnjim linearnim brodom i dvije lađe, svaka s pet kapela. Interijer je štukaturom uredio Domenico Antonio Vaccaro; za svodovanje se koristi pozlaćeno drvo. Ulazi u kapelu imaju izrezbarene nadvratnike Niccolòa Tagliacozzija Canalea (1728.). Prva kapela s desne strane ima oltarnu sliku Gospe od Čistoće (17. st.); četvrta kapela ima sliku Mučeništva sv. Bartolemeja (oko 1585.) flamanskog slikara Aerta Mytensa. Glavni oltar izradio je Cosimo Fanzago u višebojnom mramoru. Uokviruje fresku Santa Maria di Costantinopoli iz 15. stoljeća; iznad njega je reljef Boga oca, a sa strane su kipovi svetih Roka i Sebastijana. Lunetu apside ukrasio je Belisario Corenzio freskom Bogorodice i Ivana Krstitelja koji mole Trojstvo da oslobodi Napulj od kuge. U lukovima se nalaze slike proroka i sibile. Izvori Regina, Vincenzo. 2004. Le chiese di Napoli. Newton e Compton. Naples. Vanjske poveznice
Santa Maria di Costantinopoli (Nápoly)

A Santa Maria di Costantinopoli egy nápolyi templom a hasonló nevű utca mentén. A templomot 1527-1528 között építették. A legendák szerint, a pestis sújtotta Nápoly egy asszonyának látomása volt a Konstantinápolyi Szűzzel, aki azt kérte, hogy építsenek egy templomot tiszteletére és elűzi a járványt. Emiatt a XVI. század egyik legfontosabb nápolyi búcsújáró hely lett. Az egyhajós belsőhöz öt oldalkápolna csatlakozik. A freskók és a belső díszítések Domenico Antonio Vaccaro és Belisario Corenzio munkái. A főoltár Cosimo Fanzago műve. Források http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm
Gesù Nuovo

A Gesù Nuovo templom Nápoly történelmi központjában. Története A templom helyén Roberto Sanseverino salernói herceg 1470-ben épített palotája állt. A jezsuitáknak abban az időben volt már egy templomuk Nápolyban a Gesù Vecchio. Politikai intrikák vádjával a palotát elkobozták és az 1580-as években eladták a jezsuitáknak, akik 1584-1601 között templomot emeltek a helyén Giuseppe Valeriano építész vezetése alatt. Miután a jezsuitákat kiűzték a városból, 1767-ben a templom a ferencesekhez került. A jezsuiták 1821-ben tértek vissza. Leírása A faragottkő homlokzat eredeti. A boltozat freskói Belisario Corenzio és Paolo de Matteis alkotásai. A templom egyik értékes barokk műalkotása Francesco Solimena Heliodórusz kiűzése a jeruzsálemi templomból (1725). A pillérek evangelistákat ábrázoló freskói Giovanni Lanfranco alkotásai. A boltozat apszisig terjedő részének, Szűz Mária életének mozzanatait megörökítő freskói Massimo Stanzione alkotásai. A három fekete márvány talapzaton nyugvó bronz dombormű: Emmausz vacsorája (Salvatore Irdi műve), az Oltáriszentség ígérete, valamint Leonardo da Vinci Utolsó vacsorájának reprodukciója (mindkettő Gennaro Calì munkája). Az oltár felett az oltáriszentség didaktikai és történeti szimbólumai találhatóak, nyolc szent mellszobra, akik az eucharisztiát dicsőítik, felettük liège-i Szent Julianna, Kostka Szent Stanislaus, Aquinói Szent Tamás, Borgia Szent Ferenc, Thienei Szent Kajetán és canterburyi Lanfranc medál alakú festményei (Gennaro Calì és Costantino Labarbera munkái) A kápolna oltára Massimo Stanzione alkotása. Az oltár alatti bronz urnában őrzik Moscati Szent József (1880-1927) földi maradványait. Az egykori biokémia-tanár és a nápolyi Gyógyíthatatlan Betegek Kórházának orvosát 1997. szeptember 25-én avatta szentté II. János Pál pápa. Életének mozzanatait az urna domborművei mutatják be (Amedeo Garufi alkotása). A főoltár Xavéri Szent Ferenc Szűz Mária jelenéseit ábrázolja, Giovanni Bernardino Azzolino műve. Az oltár boltozatának freskói Corenzio és De Matteis alkotásai és a szent életének mozzanatait ábrázolják. A Borgia Szent Ferenc (1510-1572) kápolnában elhelyezett vászon Sebastiano Conca műve. A jobb oldali hajó végében található a Szent Szív-kápolna, amely egykor a Szentháromság kápolnája volt. Belisario Corenzio freskói díszítik. A Szentháromság festménye, amely Guercino műve a Szent Ignác kápolna egyik oldalát díszíti. A két hatalmas ereklyetartót 1617-ben készítette Giovanni Battista Gallone fafaragó mester. Mindegyiket hetven szent aranyozott, faragott mellszobra díszíti. A sekrestye freskói Aniello Falcone művei. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm