NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
St. Peter auf Karnol

St. Peter auf Karnol ist ein Südtiroler spätmittelalterlicher Kirchenbau im Weiler St. Peter, einem Stadtteil von Bozen in der ehemaligen Landgemeinde Zwölfmalgreien. Die Kirche befindet sich in erhöhter Talrandlange auf den Ausläufern des Rittner Bergs, unmittelbar oberhalb des Stachlhofs. Der romanische Bestand, im Jahr 1213 als „ecclesia sancti Petri“ in einer Urkunde Graf Alberts III. von Tirol erwähnt, wurde im 15. Jahrhundert als einfacher, tonnengewölbter Bau mit Rundapsis, Spitzturm und einer Seitenkapelle mit Spitzbogenfenstern und Kreuzgratgewölbe vergrößert. Die romanisierende Fassadengestaltung stammt aus dem 19. Jahrhundert. 1288 wird die Kirche im landesfürstlichen Gesamturbar Graf Meinhards II. von Tirol-Görz als „sand Pêter“ genannt. 1295 ist ein Weinhof „ad Curnol ad sanctum Petrum“ im Register des Bozner Notars Jakob Tugehenn belegt. In der Landgerichtsordnung von Gries-Bozen aus dem Jahr 1487 erscheint mit Ulrich Rueb ein eigener Viertelhauptmann „zu sand Peter auf Karnol“, der zugleich als landesfürstlicher Steuereinnehmer fungiert. Der neuromanische Nischenaltar wurde von Josef Überbacher geschnitzt, die Statuen von ca. 1880 wurden von Anton Kob gefertigt. Aus den Jahren 1603 bis 1806 sind 69 Rechnungsbücher von St. Peter auf Karnol im Stadtarchiv Bozen überliefert (Hss. 1251–1320), die von den jeweiligen Kirchpröpsten geführt wurden. Die Kirche wurde 1977 unter Denkmalschutz gestellt. Literatur Josef Weingartner: Die Kunstdenkmäler Bolzanos. Wien-Augsburg: Ed. Hölzel 1926, S. 132 f. (online) Josef Weingartner: Die Kunstdenkmäler Südtirols. Band 2: Bozen und Umgebung, Unterland, Burggrafenamt, Vinschgau. 7. Auflage, bearb. von Magdalena Hörmann-Weingartner. Bozen-Innsbruck-Wien: Athesia-Tyrolia 1991. ISBN 88-7014-642-1, S. 54. Einzelnachweise Weblinks Eintrag im Monumentbrowser auf der Website des Südtiroler Landesdenkmalamts
Chiesa dell'Adorazione

La chiesa dell'Adorazione, più precisamente dell'Adorazione eucaristica perpetua, è una chiesa cattolica della città di Jesi (AN), nelle Marche. Sorge sul lato orientale della piazza della Repubblica. Storia e descrizione Origini In questo luogo, già area, forse militare, davanti all'Arco del Magistrato e alla Rocca Pontelliana (oggi demolita), si impianta, agli inizi del XVI secolo, la Confraternita dei Poveri e della Morte, col compito di assistere i carcerati e seppellire i morti. La chiesa venne costruita nel 1585 e in seguito dotata di altari barocchi e dei quadri dell'Assunzione della Vergine di Claudio Ridolfi e la Natività di Filippo Bellini. Nel XVII secolo, venne realizzata per la confraternita, una pregiata Croce processionale istoriata su fondo oro raffigurante gli Episodi del Vecchio e del Nuovo Testamento, oggi conservata al Museo diocesano di Jesi. L'edificio attuale Nel 1744 venne elevata a collegiata. Nel 1755 venne ricostruita, più ampia, in stile tardobarocco e dotata di abside e della facciata attuale, in stile neo-rinascimentale. Sul timpano del fronte è la clessidra alata, simbolo della confraternita. Il pittore locale Domenico Luigi Valeri dipinse nel 1742 la pala dell'altar maggiore raffigurante la Nascita di Maria, e la tela della Madonna col Bambino e Santi. Nel 1861 la collegiata venne abolita e la chiesa rimase alla venerazione del Cristo Morto e dell'Addolorata. Nel 1940 il vescovo Falcinelli la consacrò all'Adorazione perpetua dell'Eucaristia. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa dell'Adorazione Collegamenti esterni Sito ufficiale, su adorazionediocesana.it. Chiesa dell'Adorazione, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Torre di Stradella

La Torre di Stradella, detta anche Torre civica è una torre medievale sita nel centro dell'omonimo comune, in provincia di Pavia. Storia Stradella fu teatro di scontri tra i Piacentini e Pavesi, infatti verso la fine del XIII secolo il borgo venne incendiato e saccheggiato. Per difesa del borgo il vescovo di Pavia Guido Langosco, nel 1300, fece costruire a sua difesa lunghe mura di laterizio, entro le quali il vescovo Guglielmo Centueri e Gian Galeazzo Visconti, signore del Ducato di Milano, fecero erigere la Rocca inferiore nel 1390. La rocca di Stradella fu acquistata dal comune nel 1823 e fatta demolire nel 1845 per creare lo spazio per la piazza del mercato, attualmente piazza Vittorio Veneto, risparmiando solo la torre che fece da basamento al nuovo campanile. Struttura La torre è edificata in laterizio, la pianta è a base quadrata e nella parte superiore vi è collocato un ornamento con lunghi beccatelli e merli, aggiunto probabilmente nel XV secolo, l'aggiunta con la cella campanaria fu fatta costruire dopo il crollo del campanile della vicina chiesa parrocchiale dei chiesa dei Santi Nabore e Felice nel 1834. Note Bibliografia M. Merlo, Castelli, rocche, case-forti, torri della Provincia di Pavia, Pavia 1971. Voci correlate Castelli dell'Oltrepò Pavese Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Torre di Stradella Collegamenti esterni visititaly.it, http://www.visititaly.it/info/961634-torre-civica-stradella.aspx.
St. Georg in Wangg

St. Georg in Wangg ist ein Südtiroler Kirchenbau in Leitach, einem einst zur Landgemeinde Zwölfmalgreien und heute zur Stadtgemeinde Bozen gehörenden Ortsried nahe Kardaun. Die Kirche befindet sich in erhöhter Talrandlange auf einem Weinberghügel über dem Ausgang der Eisackschlucht. Die Kirche wird ersturkundlich in einer Bozner Kaufurkunde vom 2. April 1223 als „ecclesia sancti Georii ... in Banco“ genannt; eine auf derselben Urkunde angebrachte rückseitige Archivnotiz des Bozner Notars Friedrich Schlegel aus der ersten Hälfte des 16. Jahrhunderts spricht von einem „kheller zu Wank gelegen bey sandt Georgen khirchen“. Im Register des Bozner Notars Jakob Haas von 1242 ist eine Lichtstiftung an der „ecclesia sancti Georii de Banco“ bezeugt. Die Kirche wird im Gesamttiroler Urbar Graf Meinhards II. von 1288 als „ze Panche von Georien“ genannt, da der Landesfürst hier über abgabenpflichtigen Besitz verfügte. Der ursprüngliche, einschiffige Bau mit abgesetztem, gerade abschließenden Chor verfügte über einen Turm, der der ehemaligen Rundapsis aufgesetzt war. Das heute verlorene Apsisfresko von 1473–1474 stammte von den Bozner Malern Bernhard und Jakob. Im Zweiten Weltkrieg wurde die nahe der Brennerbahnlinie gelegene Kirche im Jahr 1944 durch Luftangriffe fast vollständig zerstört und 1957/58 durch einen schlichten Neubau des Architekten Erich Pattis ersetzt. In der Landgerichtsordnung von Gries-Bozen aus dem Jahr 1487 erscheint mit Jórg Obererlacher ein eigener Viertelhauptmann „zw sand Jórgen im Leitach“, der zugleich als landesfürstlicher Steuereinnehmer fungiert. Aus den Jahren 1545 bis 1797 sind 87 Rechnungsbücher von St. Georg im Stadtarchiv Bozen überliefert (Hss. 759–857), die von den jeweiligen Kirchpröpsten geführt wurden. Literatur Viktor Malfèr: St. Georg in Wangg. In: Der Schlern 30, 1956, S. 37–39 (Digitalisat). Andreas Treyer, Christoph Spötl: Das vermutete Quellheiligtum bei St. Georg in Wangg – eine Spurensuche. In: Der Schlern. Bd. 98 (2024), H. 4, S. 49–53. Josef Weingartner: Die Kunstdenkmäler Bolzanos. Wien-Augsburg: Hölzel 1926, S. 191 (online). Josef Weingartner: Die Kunstdenkmäler Südtirols. Band 2: Bozen und Umgebung, Unterland, Burggrafenamt, Vinschgau. 7. Auflage, bearb. von Magdalena Hörmann-Weingartner. Bozen-Innsbruck-Wien: Athesia-Tyrolia 1991. ISBN 88-7014-642-1, S. 108–109. Einzelnachweise
Ecomuseo del Vertice

L'ecomuseo del Vertice è un museo valdostano situato sulla pista delle condotte forzate della Gran Balconata del Cervino, nei pressi degli alpeggi de La Mande di Valtournenche. L'ecomuseo è raggiungibile dal Bec del Pio Merlo, scendendo verso sud fino all'Alpe Promindot e proseguendo sulla strada sterrata. Descrizione Il museo si trova nei pressi della diga del lago Goillet ed è in parte ospitato nel fabbricato della Compagnia Valdostana delle Acque. I pannelli informativi illustrano lo sfruttamento delle acque del Marmore per produrre energia elettrica e quanto è rimasto delle opere di costruzione e di gestione del Vertice, del Tracciolino, della centrale idroelettrica di Les Perrères e del bacino artificiale realizzati tra gli anni Venti e gli anni Trenta del Novecento. A testimonianza di questa archeologia industriale, si possono vedere i macchinari che traevano il carrello dalla centrale di Les Perrères al Vertice attraverso un argano a fune, un aerostato di avviamento Agudio e la motrice Brown-Boveri ed i carrelli che percorrevano in piano il Tracciolino, fin sotto la diga. In alto sul pendio della montagna si trova la costruzione dalla quale parte la galleria che porta alla diga. Note Bibliografia Luca Zavatta, Le Valli del Cervino, Rimini, L'Escursionista ed., 2005, ISBN 8890193719, pagg. 44 e 97. Voci correlate Musei della Valle d'Aosta Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Ecomuseo del Vertice Collegamenti esterni Parte del testo di questa voce è tratto da: Gian Mario Navillod, Il sentiero dimenticato alla Motte de Plété, gian.mario.navillod.it, 30 agosto 2014, consultato l'8 aprile 2020. Contenuti in Licenza Creative Commons Attribution 4.0 Generic (CC BY 4.0) (fonte) Roberto Gardino, Sant’Anna Notre Dame de la Garde, www.compagniadellacima.it (fonte) Centrale di Perrères Archiviato il 16 ottobre 2019 in Internet Archive. sul sito della Compagnia Valdostana delle Acque - Compagnie Valdôtaine des Eaux S.p.A.
Basílica de San Domenico Maggiore

La Basílica de Santo Domingo Mayor (en italiano: Basilica di San Domenico Maggiore) es una importante iglesia de Nápoles ubicada en la homónima plaza, de las más interesantes desde el punto de vista histórico y artístico. El 23 de febrero de 1921 la iglesia fue declarada basílica menor.​ Fue ordenada por Carlos II de Anjou y construida inicialmente en estilo gótico, entre los años 1283 y 1324. Llegó a ser la sede de los dominicos en el Reino de Nápoles y la iglesia de la nobleza de la Corona de Aragón. Constituye parte de un complejo conventual que se encuentra en el casco antiguo de la ciudad, configurando la propia plaza que lleva su nombre. En la iglesia hay 45 sepulcros de la nobleza aragonesa, entre ellos está Isabel de Aragón, princesa de Nápoles y duquesa de Milán entre los años 1489 y 1494. Referencias Enlaces externos Web oficial de la Basílica y del Museo (en italiano)
San Domenico Maggiore (Nápoly)

A San Domenico Maggiore templom Nápoly történelmi központjában, a város azonos nevű terén. A tér Nápoly egyik legnagyobb tere a Via Benedetto Crocén (vagy ahogyan a nápolyiak nevezik Spaccanapoli). Leírása A tér közepén található obeliszk lényegében egy pestisoszlop, tetején Guzmán Szent Domonkos szobrával, a Domonkos-rend alapítójával. Az oszlopot az 1656-os pestisjárvány emlékére emelték. Az eredeti tervező Cosimo Fanzago, nápolyi építész volt. Az oszlop építését 1737-ben fejezték be III. Károly, első Bourbon nápolyi király uralkodása alatt. A kis templomot II. Károly építtette át. Az új templom 1283 és 1324 között épült, de számos változáson esett át az évszázadok során, beleértve az 1670-ben történt barokk átalakítást. A 19. században a templomot visszaállították eredeti gótikus formájába. A templomhoz csatlakozó kolostorban számos történelmi, vallási és filozófiai személyiség talált otthonra. Az egykori Nápolyi Egyetem székhelye volt, ahova Aquinói Szent Tamás is visszatért tanítani 1272-ben. Egy ideig itt élt Giordano Bruno is. A San Domenico Maggiore-templom és kolostor magába foglal egy kisebb 10. századi templomot is, a San Michele Arcangelo a Morfisát. A templom sekrestyéjében negyvenöt síremlék (pontosabban drága szövetekkel bevont koporsó) lett elhelyezve az évszázadok során, többek között itt helyezték örök nyugalomra I. Ferdinánd nápolyi királyt is. Források Blanchard, Paul (2007). Southern Italy (angol nyelven). London: Somerset Books Company. ISBN 9781905131181. Dombi József: Nápoly. (hely nélkül): Panoráma Kiadó. 1978. ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm További információk A Wikimédia Commons tartalmaz San Domenico Maggiore témájú kategóriát.
San Domenico Maggiore

San Domenico Maggiore – kościół w Neapolu, na południu Włoch, znajdujący się na placu o tej samej nazwie. Plac jest jednym z najbardziej interesujących w Neapolu i znajduje się na ulicy, popularnie zwanej "Spaccanapoli" (czyli Via Benedetto Croce na znacznej część jego długości) w historycznym centrum Neapolu. Był jedną z trzech głównych ulic na osi wschód-zachód oryginalnego greckiego miasta Neapolis. W centrum placu znajduje się obelisk, tzw. "słup morowy" zwieńczony posągiem świętego Dominika, założyciela zakonu dominikanów, wzniesiony po zarazie w 1656. Oryginalnym projektantem wieży był neapolitański architekt Cosimo Fanzago. Budowa wieży została rozpoczęta po pladze w 1656 i została ostatecznie zakończona w 1737 za Karola III Burbona. Kościół San Domenico Maggiore zawiera mniejszy kościół, oryginalny kościół zbudowany na tej stronie w X wieku, San Michele Arcangelo a Morfisa. Karol II rozpoczął w Neapolu odbudowę nowego kościoła San Domenico Maggiore. Dzieło zostało wykonane między 1283 i 1324, kościół został poddany modyfikacji w ciągu wieków, a w 1670 został przebudowany w stylu barokowym. W XIX wieku kościół przywrócono do pierwotnego projektu gotyckiego. Klasztor związany z kościołem zasłynął z czołowych postaci w historii religii i filozofii. Była to oryginalna siedziba Uniwersytetu w Neapolu, gdzie Tomasz z Akwinu, były mnich w San Domenico Maggiore, wrócił do nauczania teologii w 1272. Filozof mnich, Giordano Bruno, mieszkał tutaj. Artystycznie, najbardziej zauważalną cechą są freski namalowane przez Pietro Cavallini w Kaplicy Brancaccio (1309), opowiadania przedstawiające świętego Jana Ewangelisty, Ukrzyżowanie, opowiadania z Magdaleny, Apostołów Piotra, Pawła i Andrzeja. W XIII wieku krucyfiks mówił do Tomasza z Akwinu. W zakrystii znajduje się seria 45 grobów członków aragońskiej rodziny królewskiej, w tym króla Neapolu Ferdynanda I.
Igreja de São Domingos Maior

São Domingos Maior ou San Domenico Maggiore é um igreja em Nápoles, no sul da Itália, localizada em uma praça de mesmo nome. No centro da praça há um obelisco com uma estátua de São Domingos (fundador da ordem dominicana) no topo. O monastério anexado à igreja tem sido o lar de importantes nomes na história da religião e da filosofia. Foi o local original da Universidade de Nápoles, onde Tomás de Aquino voltou para ensinar teologia em 1272. O monge filósofo Giordano Bruno também morou lá. Artisticamente, a característica mais notável são os afrescos de Pietro Cavallini na Brancaccio Chapel (1309). Referências
Santuario della Madonna della Betulla

Il santuario della Madonna della Betulla (in piemontese Madona d'la Biola) è un edificio religioso della Val Varaita situato nel comune di Melle, in provincia di Cuneo e diocesi di Saluzzo. Storia Il santuario è di origine medioevale, e probabilmente risale al XII secolo. Il nome deriva dalla miracolosa apparizione della Vergine Maria tra le fronde di un albero di betulla. La Madonna sarebbe apparsa a un bambino che, al tempo delle invasioni barbariche, stava fuggendo dopo che i suoi genitori erano stati uccisi. Il bimbo stremato si addormentò nel luogo dove oggi sorge il santuario; al risveglio gli apparve la Madonna che lo consolò, lo depose in una sorta di culla ricavata nella roccia (della quale rimarrebbero tuttora le tracce) e gli raccomandò infine di pregare spesso e di continuare ad essere buono. L'edificio originario era di modeste dimensioni, e ad esso risale probabilmente il frammento di un affresco quattrocentesco che raffigura una deposizione. Il santuario venne trasformato nella seconda metà del Seicento e poi subì un ulteriore ampliamento nel corso dell'Ottocento. La festa patronale si svolge il 10 settembre. La Madonna della Betulla è spesso meta di passeggiate e picnic da parte di turisti ed escursionisti, anche d'inverno con le racchette da neve. Descrizione L'edificio si trova a 1.160 metri di quota su un panoramico pianoro posto sul lato sinistro della Val Varaita, poco a sud del crinale che divide la vallata principale dal vallone secondario di Gilba. Si tratta di una ampia costruzione a tre navate, ciascuna delle quali dotata di un altare. Il portale di ingresso è preceduto da un piccolo portico, e il campanile è addossato all'abside; vi si può accedere passando per la sacrestia. Il complesso votivo ouò essere raggiunto con una pista sterrata, e nei paraggi si trovano vari piloni votivi riccamente decorati. Note Voci correlate Chiesa di San Giovanni Battista (Melle, Italia) Regione ecclesiastica Piemonte Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul santuario della Madonna della Betulla Collegamenti esterni Santuario della Madonna della Betulla, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Chapelle Sansevero

La chapelle Sansevero (en italien cappella Sansevero ou chiesa di Santa Maria della Pietà) est une chapelle située dans le centre historique de la ville de Naples en Italie. Chef-d'œuvre de l'architecture baroque napolitaine, elle abrite de nombreuses œuvres d'art, pour la plupart commandées par Raimondo di Sangro au XVIIIe siècle. Elle contient le plus important ensemble de sculptures baroques de Naples. Historique Initialement inscrite dans le périmètre du palais de la famille Sansevero, la chapelle primitive est érigée dans les années 1590 par Giovan Francesco di Sangro. Elle est agrandie et convertie en tombeau familial par son fils, Alessandro di Sangro, en 1613, comme le mentionne une plaque de marbre apposée au-dessus de l'entrée de la chapelle. Mais l'essentiel de sa décoration actuelle est due au prince Raimondo di Sangro qui ajoute des éléments maçonniques à partir de 1749. Architecture L'édifice, de taille modeste, est constitué d'une nef unique de forme rectangulaire. Huit chapelles, quatre de chaque côté, y sont adjointes. Le plafond est décoré d'une fresque, La Gloire du paradis, réalisée par Francesco Maria Russo (it) en 1749. À droite, un passage donne accès à une crypte. Le sol est recouvert d'une mosaïque en noir et blanc symbolisant un labyrinthe. La porte d'entrée est surmontée d'une petite tribune d'où partait un passage vers le palais de Sansevero. Décoration La chapelle et sa crypte renferment près d'une trentaine d'œuvres d'art, parmi lesquelles les plus célèbres sont La Pudeur, réalisée par Antonio Corradini en 1750, au corps à peine voilé par la mousseline qui le recouvre, La Désillusion, par Francesco Queirolo en 1752 représentant un homme cherchant à se libérer d'un filet, symbole de la lutte de l'esprit contre les forces mauvaises, et Le Christ voilé, par Giuseppe Sanmartino en 1753. La crypte contient également les machines anatomiques, deux corps humains d'un homme et d'une femme (qui étaient peut-être deux serviteurs de l'alchimiste Raimondo di Sangro, l'auteur de ces machines anatomiques) dont seuls les os et le système cardio-vasculaire sont presque intégralement conservés. Notes et références Voir aussi Bibliographie Articles connexes Le Christ voilé La Pudeur Panneggio bagnato Machines anatomiques Liste des églises de Naples Liens externes (it) Site officiel Portail du baroque Portail de l’architecture chrétienne Portail de la protection du patrimoine Portail de Naples
Sansevero-kápolna

A Sansevero-kápolna (olaszul Cappella dei Sansevero vagy Cappella Sansevero de' Sangri, hivatalos nevén Santa Maria della Pietà, népies nevén La Pietatella) egy barokk templom Nápolyban (Piazza San Domenico Maggiore). Leírása A San Domenico Maggiore templomtól északra helyezkedik el, Nápoly történelmi óvárosában. Építése 1590-re tehető, mikor a Sansevero hercegek saját kápolnát építtettek a palotájukhoz közel. Végső formáját Raimondo di Sangro hercegnek köszönheti. A kápolna három sajátos szoborral büszkélkedik. Ezek a késő barokk túldíszítés példái. A Fátyolozott igazság (más nevén szerénység vagy erkölcsösség) Antonio Corradini 1750-ben elkészült műve, Raimondo di Sangro édesanyjának, Cecilia Gaetani d'Aragona hercegnőnek a síremléke. A Krisztus a lepel alatt (más néven Fátyolozott Krisztus) hasonló az előbbi szoborhoz, 1753-ban alkotta Giuseppe Sanmartino. A harmadik szobor a Szabadulás a megtévesztettségből a genovai Francesco Queirolo műve, és Raimondo apjának sírját díszíti. Források Dombi József: Nápoly, Panoráma Kiadó, 1978, ISBN 963-243-120-0 New Guide to Naples and Surrounding Area, ISBN 88-8180-084-5 http://www.inaples.it http://www.danpiz.net/napoli/monumenti/Monumenti.htm További információ A Wikimédia Commons tartalmaz Sansevero-kápolna témájú kategóriát.
Kaplica Sansevero

Kaplica Sansevero – dawny kościół, obecnie muzeum sztuki w Neapolu. Według inskrypcji świątynia została wybudowana w 1613 roku przez Alessandro di Sangro jako grobowiec dla siebie i swojej rodziny. W obecnym kształcie została urządzona przez Raimondo di Sangro, siódmego księcia San Severo. W kaplicy znajdują się eksponaty sztuki rzeźbiarskiej wyróżniające się detalami. Z marmuru wykonano między innymi welony sprawiające wrażanie półprzezroczystości czy sieć. W centrum ekspozycji znajduje się rzeźba Chrystus spowity całunem z 1753 roku autorstwa Giuseppe Sanmartino. Przypisy
Litèrnum

Litèrnum (en llatí: Liternum, en grec antic: Λίτερνον o Λείτερνον), moderna Tor di Patria, va ser una ciutat a la costa de Campània entre Cumes i la desembocadura del Volturnus, i a la boca del riu Liternum (Clanius o Lagno) on el riu formava una zona de llacunes coneguda com a Literna Palus, segons diuen Estrabó i Sili Itàlic, avui Lago di Patria. Estava rodejada d'extensos aiguamolls. No se sap ben bé si era una ciutat abans que fos una colònia romana, però probablement ho era encara que de poca importància. La colònia es va fundar l'any 194 aC al mateix temps que la de Volturnus i era una "coloniae maritimae civium". Els colons no van ser gaire nombrosos, uns 300. La ciutat, envoltada de maresmes, mai va tenir importància fora del fet que va ser escollida per Escipió l'Africà com a lloc de retirament, cansat, deia, de la vida pública, i buscant una mena d'exili voluntari. Més tard August hi va enviar nous colons i la construcció per Domicià de la via Domícia li va donar una nova empenta però tampoc va arribar mai a ser important. No obstant constava als Itineraris, i en parlen, a més d'Estrabó, Claudi Ptolemeu, Pomponi Mela i Plini el Vell. Se sap que va existir com a ciutat almenys fins al temps de Valentinià II (emperador del 375 al 387), i probablement la van destruir els vàndals al segle v. La vil·la d'Escipió, on va passar els darrers anys de la seva vida, encara existia en temps de Sèneca, que en va fer una descripció detallada. Diu que era una vil·la molt senzilla, sense ostentacions supèrflues, cosa que contrastava amb el luxe de la majoria de vil·les romanes. Plini el Vell explica que algunes de les oliveres i murtes plantades per Escipió encara hi eren al seu temps. La seva tomba es mostrava a Liternum en temps d'Estrabó i Titus Livi, però hi havia dubtes de si realment hi va ser enterrat. El conegut epitafi que, segons Valeri Màxim, va fer gravar a la seva tomba, «Ingrata patria, ne ossa quidem mea habes» ('Pàtria ingrata, ni tan sols tens els meus ossos'), no existia en temps de Sèneca, que no està segur de que a Litèrnum hi hagués els seu cos, però creu que més aviat era allí que a la tomba dels Escipions a Roma. Referències