Zahrada Boboli

Zahrada Boboli (Giardino di Boboli) je historický park ležící ve Florencii. Zahrada náleží k Paláci Pitti a je spojena také s Forte di Belvedere, vojenskou základnou zajišťující bezpečnost panovníka a jeho rodiny. Zahradu každoročně navštíví 800 000 turistů. Zahrada náleží k Paláci Pitti, který byl obýván rodem di Medici, Lotrinskou dynastií a rodem Savojských. Vytvořeny byly v období mezi 15. a 19. stoletím a zaujímají plochu 45 000 m². Renesanční úpravy se nachází v těsné blízkosti zámku. V zahradě jsou sochy a objekty, které odpovídají stavu v 18. století. Tzv. Kaffeehaus (kavárna) zahrady Boboli je vzácným příkladem rokokového vkusu v Toskánsku). Zahrada je na seznamu památek světového dědictví UNESCO jako součást položky „Vily a zahrady Medicejských v Toskánsku“. Historie Původ jména „Boboli“ pochází snad z majetku rodiny Borgolo, kterým patřilo území u kostela Santa Felicita v Oltrarno, kterou Luca Pitti koupil jako zahradu v roce 1418 a zahájil výstavbu budovy, která nese jméno jeho rodiny. Převod vlastnického práva na rod Medici byl proveden v roce 1549, jako koupě pro Eleonoru di Toledo, manželku vévody Cosima I. de Medici. V tomto období začaly terénní úpravy a rozšiřování, které také zahrnovalo zahradu. Zahrada, tak jak ji známe, byla založena architektem Nicholasem Tribolo, který o deset let dříve pracoval na zdokonalení zahrad Villa medicea di Castello. Tribolo vytvořil projekt, ke kterému je připočítáván amfiteátr, který téměř jistě vznikl z výkopových prací na kopci, a jehož hlavní osou je severozápadní a jihovýchodní osa, přirozeně navazující na nádvoří dell'Ammannati mezi palácem a budoucí pevností Forte di Belvedere. Kameny použité k vytvoření paláce Pitti ve skutečnosti pochází z této prohlubně, která je tak uměle vytvořena. Tribolo zemřel v roce 1550 a v práci pokračoval Bartolomeo Ammanati a potom Bernard Buontalenti. Stav zahrady na konci 16. století byl zachycen v jedné z lunet vili Medici, slavné série vytvořené Giusto Utensem (asi 1599). Ty jsou nyní uloženy v muzeu Museo di Firenze com'era ve Florencii. Během panování Cosima II. (1609–1621), pod vedením architekta Giulio Parigi a jeho syna Alfonso Parigi, došlo k největšímu zvětšení zahrady, téměř ke ztrojnásobení její velikosti. Tito architekti byli tvůrci druhé osy parku, směřující k Porta Romana (tzv. Viottolone). Zahrada byla otevřena pro veřejnost poprvé, ačkoliv s omezeními, za vlády Leopolda II. Architektura a krajina Zahrada celkově tvoří poněkud protáhlý trojúhelník se strmými svahy a dvěma téměř kolmými osami, které se protínají u Neptunovy fontány. Od centrální osy cesty se pak odvíjí série teras, cest a uliček s výhledem na sochy, ohrazení zahrady a konstrukci. První osa L'anfiteatro Hlavní osa se táhne od průčelí budovy paláce a vystupuje na vrchol v Boboli přes zahloubený amfiteátr ve tvaru podkovy. Amfiteátr je místem na kopci, ze kterého byly vytěženy kameny použité k vytvoření Paláce Pitti. Záměr upravit tento velký prostor v půdorysu vychází ze tvaru zvonu. Autorem je architekt Tribolo a velmi pravděpodobně navrhl tuto oblast architektonicky upravenou jako boskety se stálezelenými rostlinami. To bylo vylepšeno v roce 1599, zatímco stavby s mramorovými sochami a starožitné terakotové urny byly navrženy později Giuliem a Alfonso Parigi, počínající lety mezi 1630 a 1634. Stavba byla zahájena v roce 1637 při příležitosti korunovace Viktorie della Rovere, velkovévodkyně Toskánské, manželky Ferdinanda II. Medicejského. Ve střední části se dříve nacházela fontána Fontana dell'Oceano, která byla v 17. století přesunuta do jihozápadní části zahrady (Isolotto), aby bylo možno využít tento prostor pro velkolepá divadelní představení, která byla v tomto období velmi populární. Střed amfiteátru byl okrášlen v roce 1790 egyptským obeliskem, jediným v Toskánsku, jednou z nejstarších památek v regionu. Obelisk pochází z roku 1500 př. n. l. (dlouho před rozkvětem etruské civilizace) a pochází z Heliopolis v Egyptě. Byl přivezen do Říma z Egypta v době císaře Domitiana a vystaven v chrámě Isis v Campo Marzio. Poté, co byl objeven na konci šestnáctého století, skončil v zahradě Villa Medici v Římě. Byl převezen do Florencie v roce 1788 pro velkovévodu Leopolda II., když shromažďoval všechny sbírky rodu Medici ve městě ke zkrášlení svého paláce. V roce 1840 byl na místo uložen společně s velkou vanou z šedé žuly vytesané z jednoho kusu, možná původně z lázní Terme Alessandrine v Římě. Z amfiteátru je výhled na zadní části paláce s křídly kolem nádvoří dell'Ammannati a fontánu del Carciofo. Neptunova fontána Výše, nad amfiteátrem, lze najít plochu s Neptunovou kašnou. Cesta ke kašně je napříč ozdobená třemi sochami z římského období: socha Septimiuse Severuse vlevo, socha římského soudce vpravo a uprostřed je Demétér. Každá ze soch stojí na samostatném kamenném podstavci. Demétér je římská kopie řeckého originálu zřejmě od Alcamenese, žáka Phidiase. Neptunova kašna byla vytvořena v roce 1777–1778. Je zde shromažďována voda, kterou je zavlažována celá zahrada, ale i další výše položená místa na kopci. Nachází se v zahradě Giardino del Cavaliere. Neptunova fontána Fontana del Nettuno stojí ve středu plošiny. Hlavní motivem je socha boha moře na útesu, na kterém se nacházejí také nymfy a tritónové. Hlavní socha je dílem sochaře Stoldo Lorenzi z roku 1571. Kašna je nazývána neuctivými Florenťany jako „fontána s vidlemi“ nebo "vidlička". Přezdívka je narážkou na Neptunův trojzubec. Kolem kašny jsou terasovitě se svažující trávníky, klesající k amfiteátru. V horní části této oblasti je socha hojnosti od Pietra Tacca, kterou vytvořil s pomocí Sebastiana Salviniho v roce 1636. Dílo bylo započato v roce 1608 Giambolognem (Jean de Boulogne 1529–1608). Jedná se o práci provedenou z bílého mramoru se svazkem pšenice z pozlaceného bronzu. Postava zobrazuje manželku Johanu Habsburskou, manželku Františka I. Medicejského. Socha byla povýšena na svatyni nešťastné vévodkyně, když v roce 1578 ve věku třicet dva let zemřela při nehodě u paláce. Zpočátku byla socha určena pro sloupec na náměstí svatého Marka (Piazza San Marco) ve Florencii, který nebyl nikdy realizován. Tato horní část zahrady je charakterizována obrannými zdmi, které se nacházejí v blízkosti Fort Belvedere, který stojí na levé straně. Ke zmírnění pohledu na zdi je zde vysazeno mnoho stromů, živých plotů a různých rostlin, které vytvářejí malebné uličky. Il giardino del Cavaliere Na vrcholu této osy, na jihu u městských hradeb označujících hranici parku, těsně nad baštou části opevnění upraveného Michelangelem v roce 1529 před obléháním v následujícím roce, leží Il giardino del Cavaliere, jedna z dílčích obezděných zahrad zahrady Boboli. Pro přístup nahoru slouží schodiště vytvořené architektem Zanobi del Rossem mezi lety 1790 a 1793. Dvě sochy od Giovanni Cacciniho pak zdobí schodiště zobrazují bohyni Floru a boha Jupitera. Zahrada je ozdobena nízkými živými ploty ze zimostrázu, které vytvářejí geometrické tvary a obsahují vzácné vonící jiřiny a růže, které kvetou od května do června. Centrální kašna se nazývá Fontana delle Scimmie (Fontána opic). Je tak pojmenována pro své tři bronzové sochy opic spočívající na základně této fontány. Voda prýští z mramorové sošky chlapce uprostřed nádrže. Zde leží také letohrádek Casino del Cavaliere, postavený kolem roku 1700 na zakázku Cosima III. Jde o místo, kde kardinál Leopoldo de' Medici rozpřádal konverzace o umění a literatuře a kde Gian Gastone Medici trávil svá pozdní léta. V současné podobě jsou stěny letohrádku zdobeny malovanými rámy a římsy dekorovány terakotovými vázami a sochami. Tento redesign je dílem Zanobi del Rossa jménem Lotrinských, kteří letohrádek používali na pořádání letních slavností. Od roku 1973 v něm sídlí muzeum porcelánu Museo delle Porcellane. Vyhlídka na zadní straně kopce zahrady Boboli nabízí panoramatický výhled na Torre del Gallo s plantážemi olivovníků. Vlevo od první osy La Kaffeehaus Dole pod kopcem na severovýchodě, víceméně ve výšce sochy dell'Abbondanza, je La Kaffeehaus (kavárna), pavilon ve stylu rokoka s exotickou kupolí s okny a terasami. Jde o další dílo Zanobi del Rossa (1776). V základech, obklopených dvouramenným schodištěm, je grotta. V budově se nachází restaurace s vyhlídkou. Ganymedův trávník Il prato di Ganimede – Ganymedův trávník –, se nachází před kavárnou. Je to oblast svažitých travníků uprostřed s Ganymedovou fontánou ze 17. století. Zahrada paní Na této straně leží více nalevo Grotticina Madama – Jeskyňka paní –, nazývaná také delle Capre (Kozy) kvůli plastice s kozami. Je to umělá jeskyně postavená podle návrhu architekta Davide Fortini Tribola. Jeskyně je ozdobena houbovitými strukturami, krápníky, a nad mramorovou nádrží jsou v reliéfu zobrazeny čtyři kozy, z nichž kdysi stékala voda. V zahradě před jeskyní, ve které se nachází geometricky tvořené záhony lemované živými ploty, se nachází na jednom konci takzvaná Il Giardino di Madama – Zahrada paní –, vytvořená v roce 1570 pro Johanu Habsburskou. Jupiterova zahrada O něco dále se rozkládá L'Orto di Giove, Jupiterova zahrada (pro pěstování), nazývané podle sochy sedícího Jupitera, od architekta Baccio Bandinelliho (1556). U ní jsou pak dvě velké sochy nazvané Prigionieri daci, vězňové z Dácie. Jsou to starověké sochy z druhého století, z Villa Medici. Dva barbaři jsou v podřízené poloze s rukama svázanýma a jejich oděv je z červené žuly. Pravděpodobně pochází z Fóra Trajánum. Sochy jsou velmi podobné těm, které jsou použity v Konstantinově oblouku. Sochy mají podstavce s reliéfy bohyně Victorie (ekvivalent řecké bohyně Niké) a Castora (viz Dioskúrové), a pocházejí z Chrámu Slunce v Římě na Via Lata, jenž byl postaven Luciem Aurelianem nebo, což je ovšem méně pravděpodobné, z nedalekého oblouku Arcus Novus. Prostor u paláce Dopravu až na úroveň budovy paláce po hadovité cestě zajišťují automobily. Tudy se dostaneme do oblasti pokryté štěrkem, kde byl kdysi prostor pro kočáry tažené koňmi. V blízkosti výjezdu z Paláce Pitti je Bakchova fontána upravená v „groteskním“ módním stylu zahrad období 15.–17. století. Je tvořen postavou zpodobňující trpaslíka Morgante (Braccio di Bartolo), nejpopulárnější z trpaslíků Cosima I., jako Bakcha. Tuto sochu vytvořil Valerio Cigoli jako nahou obézní postavu, obkročmo sedící na želvě (1560). Socha je nyní nahrazena kopií. Na této straně stěny vede známá chodba Corridoio Vasariano, která je zde používána jako cesta k muzeu moderního umění, jenž leží o něco dále. Dále podél okraje je slavná jeskyně Grotta del Buontalenti (Buontalentinova jeskyně). Buontalentinova jeskyně Grotta del Buontalenti – Buontalentinova jeskyně –, také nazývána Grotta Grande (Velká jeskyně), je jedním z nejcennějších prvků v parku. Autorem její konstrukce je především Bernard Buontalenti, který na její výstavbě pracoval v letech 1583–1593 na příkaz Francesca I. de' Medici. Je jednou z nejbizarnějších architektonických děl, které návštěvníka ve Florencii mohou překvapit. Vpravo od první osy Při cestě ze zahrady Giardino del Cavaliere, sestupně cestou směrem k jihu, předtím, než dosáhne Prato dell'Uccellare, je místo možného počátku druhé osy zahrady (Viottolone), kde se setkává s dvojitým schodištěm lemovaným živými ploty a zdobené dvěma sedícími sochami Múz. Kousek odtud se nachází skupina mramorových soch Lavacapo (1595–1597), dílo architekta Valeria Cigoliho, který je zhotovil pro Ferdinanda I. Medicejského. Odtud se přichází do prostranství, které se táhne podél Neptunovy fontány, kde jsou umístěny některé budovy, které kdysi sloužily jako domy zahradníků, sklady nástrojů a zařízení během zimního období. Zde se nacházejí také ragnaie, husté houštiny, kde se mimo jiné do sítě chytá drobné ptactvo. Stinné cesty, které zabírají prostor mezi amfiteátrem a Prato del Pegaso, jsou obklopeny klenbou stromoví. Leží zde také dvě zajímavé architektonické stavby kryté kopulí a částečně zapuštěné v zemi. Jsou to dvě nejchladnější místa zahrady Boboli, jakési předchůdci ledniček. Zde, v těchto chladírnách, se díky ledu, dodaného z Abetone a prostředí v klimatických podmínkách jeskyně, uchovávaly pokrmy pro kuchyně velkovévody. Druhá osa Trávník ptáčníků Ideální vstup na druhé ose parku je nazýván Il Prato dell'Uccellare (Trávník ptáčníků). Jedná se mýtiny v lesíku, který se nachází na vyvýšeném místě napříč k Viottolone. Tato velká louka je obklopena stoletými duby a cypřiši, které vyznačují hranici západní části zahrady. Ve středu je prostor ozdoben zlomeným sloupem. Na straně je jedna z mála současných prací na zahradě, monumentální plastika od Igora Mitoraje, která zůstala v zahradě po výstavě polského umělce v roce 2002. Je zde výhled na městskou část Oltrarno, přes Palazzina della Meridiana. Pegasův trávník Pod Trávníkem ptáčníků se kolem klikaté cesty rozšiřuje Pegasův trávník – Il Prato di Pegaso –, svah kopce, který poskytuje výhled na polohu významných budov a zejména na náměstí pokryté štěrkem palazzina della Meridiana. Tato oblast má své jméno podle mramorové plastiky Pegase, jejímž autorem je Aristodemus Costoli (1865). Plastika je používána jako symbol regionu Toskánsko. Jsou zde i další sochy a velká vana z šedé žuly. Velké stromy, které zde stojí jako solitéry a jsou vysázeny asymetricky, připomínají styl anglického parku. Viottolone Viottolone (Velká cesta) je prudce klesající široká cesta, lemovaná dvěma řadami cypřišů vysazených v roce 1637 a zdobí ji četné sochy ze 16. až 18. století, které označují vedlejší osy (v jihozápadním směru) zahrady. Sochy stojí symetricky umístěné v blízkosti křižovatky, kde se Viottolone kříží se třemi dalšími cestami, jež jsou historické – románské, a byly upravovány především v 17. století. Oblast na levé straně Viottolone tvoří zpustlé bludiště. Křižuje ji cesta, v podstatě tunel, tvořený vegetací (ragnaia). Ústí Viottolone na Trávník ptáčníků je označeno dvěma sochami ve stavu torz, které jsou nazývány dei Tirannicidi greci (Vrahové řeckých tyranů). Nachází se před pozadím cypřišů a živých plotů z vavřínu. Socha na levé straně je kopií Aristigitona z bronzového sousoší z roku 447 př. n. l. od aténských sochařů Kritia a Nesiota. Viottolone je rozdělena třemi bočními cestami, které tvoří šest oddělení zahrady. Ty jsou níže popsány podrobněji. První cesta křižující Viottolone První cesta křižující Viottolone se skládá z dubové aleje, která sestává ze dvou krytých cesta, tunely s nízkým kamenným základem na obou stranách. Spojení na hlavní křižovatce s hlavní cestou je označeno dvěma sochami, v pohledu na levé straně lze vidět nádrž s eliptickým květinovým záhonem uprostřed, který byl centrem jednoho z bludišť v této části zahrady. V místě napojení na Viottolone byly na každém rohu umístěny čtyři sochy. Autorem všech je Giovanni Caccini. Jsou to Prudenza (lze přeložit jako Prozíravost, nebo Opatrnost), Esculapio e Ippolito morente (Umírající Asklépios a Hippolytos) od Polykleita, Autunno (Podzim) a Higea (Hygia). Na konci, na pravé straně je kašna Fontana dell'Oceano, stejného jména jako ta ve středu slavného Isolotto di Boboli, kterou zhotovil Giambologna. Tato menší kašna zachycuje mladého muže, pod jehož nohama je delfín, z nějž vytéká voda. Druhá cesta křižující Viottolone Na křižovatce druhé cesty Viottolone stojí tři sochy z románského období – Senatore, Bacco a Filosofo calvo. Čtvrtá socha Andromeda je z 17. století. Spodní části levého ramene cesty křižující Viottolone na městské hradby, dominuje perspektivní pohled na hruď Jupitera Olympského, připsaný sochaři Giambolognovi přibližně z roku 1560, spočívající na členěném podstavci z pískovce. Vedle sochy je také zvláštní La Fontana dei Mostaccini od autora Romolo del Tadda (1619–1621). Skládá se z řady malých nádrží propojených kanály, v nichž prýští voda plastikou masky k další úrovni. Kromě estetické hodnoty této fontány měla také praktickou funkci: Malé nádrže přitahují malé ptáky, kteří jsou pak zachycení sítěmi. Sítě visívaly mezi větvemi v okolních houštinách lesíku. Třetí cesta křižující Viottolone Třetí cesta křižuje Viottolone více jihozápadněji a je spojena s mnoha pěšinami, které vedou různě komplikovaně stočené v poslední části zahrady. U křižovatky cest se živými ploty ze zimostrázu stojí čtyři exedry, kde se nachází sochy nazvané Esculapio, Andromeda, Ninfa a Modestia. K tomu je třeba přičíst sousední skupinu giocatori, vytvořenou ve stylu sedmnáctého století s lidovými motivy: Giocatori alla pentolaccia od autora Giovan Battista Capezzuoli a Giocatori del saccomazzone (1780) od Orazia Mochiho. Autorem návrhů je však Romulus Tadda. Isolotto Zahradní úprava Vasca dell'Isola, nazývaná také Isolotto byla vytvořena architekty Alfonsem il Vecchiem a Giuliem Parigiem v roce 1618. Středobodem pozornosti je velká kruhová nádrž, uprostřed s ostrovem spojeným s pevninou dvěma mosty. Velké brány mostů jsou podporovány dvěma sloupci, z nichž na každém stojí socha kozoroha, symbol moci velkovévodství. Po stranách sloupů jsou zdobné kašny s fantastickými motivy, ve tvaru mytických harpyjí, které nalévají vodu do nádrží ve tvaru mušlí. Podél osy kolmé k Viottolone jsou čtyři fontány na vnější balustrádě, dvě na každé straně: prameny Arpie (Harpyjí) a Putti, zdobené propletenými delfíny, mořskými živočichy, fantastickými maskami a sochami. V severozápadní části je socha Andromeda připoutaná za kotník ke skále, socha Persea pak vyhlíží, jakoby hrdina právě vyskočil z vody v nádrži, což je účinek, který zdůrazňují vodní trysky. Ve středu plošiny je ostrov obklopený kamennou balustrádou. Centrum ostrova zdobí fontána dell'Oceano od Giambologna. Fontána se skládá ze základny s basreliéfy Il ratto di Europa (Znásilnění Európy), il Trionfo di Nettuno (Triumfující Neptun) a Il bagno di Diana (Dianina lázeň). Základna podepírá velkou kruhovou mísu z žuly z ostrova Elba, nad níž stojí socha Neptuna, ležící uprostřed božských řek. Ty představují Nil, Gangu a Eufrat, symbolicky proudící do velkého bazénu, představující oceán. Fontana dell'Oceano je mnohem starší, než tato část zahrady a původně stála ve středu amfiteátru zahrady Boboli. Byla přemístěna v roce 1576 a stala se prototypem pro všechny sochy na toto téma. Původní fontána je nyní v Museo nazionale del Bargello, zde je tedy kopie. Trávník u sloupů (Hemicyklus) Osa Viottolone je oddělena od ostrůvku Isolotto dvěma symetrickými háji označující neoklasický vstup s malými obelisky, za kterým je velký půlkruhový prostor nazývaný L'Emiciclo (Hemicyklus = Půlkruh) nebo Prato delle Colonne (Trávník u sloupů), tvořený okolo dvou sloupů z červené egyptské žuly podpírající vázy z bílého mramoru, které patřily Lordu Cowerovi. Hemicyklus je na zakřivené straně obklopen řadou platanů, pravidelně přerušovaných dvanácti výklenky se sochami (většinou busty ze 17. století). Strana se skládá z rovného vysokého živého plotu ze zimostrázu s výklenky v zeleni obsahující čtyři staré obrovské busty: Giove Serapide, Giove divinità maschile, nejasná Claudio Imperatore, a pozoruhodná socha Volcano (Vulkán) od autora Chiarissimo Fancelli. Směrem k Porta Romana Vrchol zahrady za Hemicyklem je osázen kruhovitými, geometricky pravidelně udržovanými živými ploty, kde jsou umístěny početné kamenné sochy, jako jsou tři groteskní postavy, jejichž autorem je Romulus Tadda. Jedná se o postavy Venera, Amora a Architettura. Zajímavá je také kašna od Botticelliho, sestávající ze sochy sedláka, vyprazdňující sud (autor Giovanni Fancelli, 1560) a nádrž upravená jako románský sarkofág. Podobné je také Uomo che vanga (lze přeložit jako „Ryjící muž“) od Valeria Cioliho a Giovanniho Simone Cioliho. V přední části Porta Romana je významné dílo Perseus od Vincenza Danteho (původně umístěn ve Villa medicea di Pratolino), který je obklopen zimostrázem. Je zde také římský sarkofág zobrazující pracujícího Hercula (fatiche di Ercole). Limonaia Medicejští jsou pokládáni za první, kdo šířili módu pěstování citrusů na svých zahradách. Citrusové plody patří mezi rostliny, které nerostou v Toskánsku běžně, protože zimy jsou zde příliš chladné a byly tak ve skutečnosti považovány za exotické rostliny. Jejich okrasné hodnoty vedly k rozšíření těchto rostlin. Protože však citrusy během zimy musely být chráněny v interiéru, byly pro účel jejich ochrany obvykle vybudovány speciální budovy nazývané limonaia (oranžérie). Citrusy, které byly využívány pro tyto okrasné účely nebyly tedy vysazeny ve volné půdě, ale ve velkých hliněných nádobách nazývaných conche (podobně jako dnešní mobilní zeleň), které byly ručními díly, a samy o sobě byly cennou ozdobou. Citroníky mají mít mírné, ale suché mikroklima, takže byly používány podlahy z materiálů, které umožňují lepší absorpci vlhkosti. La limonaia se nachází na půl cesty mezi Palácem Pitti a na konci zahrady. Je výsledkem přestavby bývalé výrobny soch a mozaiky. Rekonstruována byla kolem roku 1778 a autorem jejího návrhu je opět Zanobi del Rosso. V rámci rozsáhlé rekonstrukce zahrady si úpravu objednal Leopold II. Toskánský. Toto místo bylo v době Cosima III. zvěřincem domácích mazlíčků, kde byly chovány exotická zvířata, jenž Cosimo koupil či obdržel jako dary od cizích vladařů. Nyní jsou vycpaniny žirafy nebo hrocha v muzeu Museo della Specola. Rovněž zde ovšem byly chovány hospodářská zvířata pro kuchyni. Průčelí „La limonaia“ je tvořeno pravidelným opakováním čtyř polí se čtyřmi okny a čtyřmi horními okny oddělenými podélnými reliéfy fasády. Na vrcholu je reliéf s ovocem. Na oknech byla použita barva „Verde Lorena“, která je použita i v kavárně, ale na rozdíl od barev budovy La Limonaia zůstala po staletí stejná (pouze obnovena, v říjnu 2004). Sochy na fasádě představují Múzy a naproti nim v záhonech jsou další dvě Múzy a sousoší Fortuna s rohem hojnosti – dílo, které je římskou kopií helénské sochy, stejně jako Hráč na dudy (Suonatore di cornamusa) od Giovanniho Battisty Cacciniho. V zimním období je Limonaia naplněna mnoha rostlinami, zejména citrusy, z nichž některé jsou původními kultivary zde pěstovanými v době, kdy zde sídlil rod Medicejských. Oblast kolem Annalena Vyhlídku z tohoto vstupu zdobí Grotta di Adamo ed Eva (Jeskyně Adama a Evy, 1817), upravená do podoby malého půlkruhu s předsunutými dvěma sloupky podpírajícími lišty. Interiér je vyzdoben kamennými mozaikami a barevnými kamínky. Jméno pochází ze sousoší Adama a Evy od Michelangela Naccherina (asi 1616). Na stejné straně Via Romana, směrem k Paláci Pitti, se lze dostat do domu Palazzina di Annalena, malé budovy v neoklasicistním stylu, jejímž architektem je Cacialli. La Palazzina della Meridiana Budova La Palazzina della Meridiana, je dílo započaté v období neoklasicismu autorem Gasparem Maria Paolettim na zakázku Leopolda II. Toskánského v roce 1778. Tento malý palác, jak lze La Palazzinu přeložit, byl dokončen P. Pocciantim mezi lety 1822–1840. Dílo je pojmenováno podle slunečních hodin, které se zde nacházejí. Objekt La Palazzina della Meridiana je přístupný z Pittiho Paláce a jsou zde zachovány fresky Episodi dei Promessi Sposi od Cianfanelliho z 19. století. V současné době zde sídlí Galleria del Costume, ale před několika lety[kdy?] zde také byly vystaveny sbírky Contini-Bonacossi, jež jsou nyní součástí galerie Galleria degli Uffizi. Zahrada 'del Conte' V těsné blízkosti La Palazzina della Meridiana je prostor nazývaný Il giardino del Conte (zahrada 'del Conte'), uzavřená živým plotem z dubů a vavřínů. Basreliéf ve tvaru ananasu u pilířů brány připomíná botanické pokusy o výsadbu exotických rostlin, které se zde konaly. Odtud je vidět také Museo della Specola. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Giardino di Boboli na italské Wikipedii. Literatura Giardini di Toscana, a cura della Regione Toscana, Edifir, Firenze 2001. Guida d'Italia, Firenze e provincia ("Guida Rossa"), Edizioni Touring Club Italiano, Milano 2007. Musei e gallerie di Firenze e del suo territorio, Apt, Firenze 1999. Luciano Artusi, Tante le acque che scorrevano a Firenze, itinerario tra i giochi d'acqua delle decorative fontane fiorentine, Semper, Firenze 2005. Související články Muzea ve Florencii Zahrady ve Florencii Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zahrady Boboli na Wikimedia Commons Galerie Zahrady Boboli na Wikimedia Commons https://web.archive.org/web/20110809124037/http://www.cultura.toscana.it/architetture/giardini/firenze/giardino_boboli.shtml Zahrada Boboli[nedostupný zdroj] (česky) Zahrada Boboli, gardenpanorama.cz[nedostupný zdroj] (česky) Sito ufficiale Giardino di Boboli su Firenze Musei Boboli su Giardinaggio.it Tour virtuale del Giardino di Boboli Archivováno 9. 11. 2014 na Wayback Machine. (in quicktime)