San Giorgio Maggiore-bazilika

A San Giorgio Maggiore-bazilika (velencei nevén San Zorzi Mazór) templom a velencei San Giorgio Maggiore-szigeten, az azonos nevű kolostor része. A Szent Márk-öbölre néző bazilikát Andrea Palladio tervezte, aki a refektóriumot is építette. Története Az első Szent György tiszteletére szentelt templom a 8. és 9. század között épült; 982-ben Tribuno Memmo dózse adományozta a szigetet egy bencés szerzetesnek, Boldog Giovanni Morosininek, aki megalapította a szomszédos San Giorgio Maggiore-kolostort, amelynek ő volt az első apátja. Palladiót kérték fel először a kolostor refektóriumának megépítésére (1560–1563), majd az új templom megtervezésére. Az alapkövet 1566-ban helyezték el, míg 1575-ben már felállították a kupola kerületi falait és dobját. Ez utóbbi 1576-ban, a kórus pedig 1591-ben készült el. A homlokzatot 1597 és 1610 között, a mester halála után 30 évvel építette Simone Sorella Vincenzo Scamozzi tanácsadói közreműködésével. A jelenlegi harangtorony (75 m magas) Benedetto Buratti szomaszkai építész tervei alapján épült 1791-ből származik, mivel az 1467-ben épült campanile 1774-ben összeomlott. Négyzet alakú, isztriai kőből készült cellájából és kúpos tornyából egyedülálló kilátást nyújt Velencére és a lagúnára. Ma is bencés szerzetesek szolgálnak az apátsági templomban. 1900 márciusában XIII. Leó pápa kisebb bazilika rangra emelte, VII. Piusz pápa megkoronázásának századik évfordulója alkalmából, amelyet ebben a templomban ünnepeltek a szigeten tartott 1799–1800-as konklávé végén. A kolostor Palladio-refektóriuma Andrea Palladio és a rendkívül gazdag Szent Jusztina bencés gyülekezet közötti első kapcsolat a San Giorgio Maggiore-kolostor refektóriumának építésére vonatkozik, amely 1560 júliusában kezdődött és három évvel később ért véget. Valójában egy körülbelül húsz évvel korábban megkezdett épület átépítéséről és befejezéséről van szó, amelyet Palladio az egyik legpompásabb és leglenyűgözőbb alkotássá alakított át; ez két szinten elhelyezkedő tereken keresztül vezet a refektórium terembe. Széles lépcső vezet egy első grandiózus portálhoz (egy pontos ókori Róma-beli modell filológiai idézete: a spoletói San Salvatore portálja), amelyen keresztül egy előcsarnokba jutunk, ahol a fehér és vörös padlón két rendkívüli, vörös márványból készült ikerkézmosó található; majd egy második portál – amely az előző Palladio-féle újraértelmezése – a nagyterembe vezet. Ez utóbbit egy grandiózus dongaboltozat fedi, amely középen keresztboltozattá alakul át, lehetővé téve két izolált ablak megnyitását: a modell nyilvánvalóan az ókori tepidariumok fedése, amelyet már olyan fiatalkori projektjeiben is találhatók, mint a vigardoloi Villa Valmarana (1542), de itt ismét példátlan térbeli hangsúllyal mutatkoznak. A refektórium építészetének pompáját eredetileg a kánai menyegzőt ábrázoló nagyméretű vászon hátsó falra helyezése tette teljessé, amelyet Paolo Veronesétől rendeltek meg már 1562-ben, és alig több mint egy év alatt elkészült. Kétségtelen, hogy a festményt a Palladio térhez és a felette lévő nagy izolált ablakhoz kapcsolódóan fogták fel, de Napóleon parancsára 1797-ben ellopták és a Louvre-ba szállították. Az egész rendkívüli gazdagsága a szerzetesek ízléséről és a kolostor színvonaláról tanúskodik, amely Olaszországban az egyik legkiemelkedőbb. Ez azonban nem akadályozza meg a szerzeteseket abban, hogy előírják az archaikus tizenhatodik századi ablakok – amelyek nyilvánvalóan az első építkezés maradványai – konzerválását, amelyeket Palladio kénytelen volt antik elemekkel keretezni. Kolostortemplom A refektórium tervezésével lényegében összhangban, néhány évvel később Palladio nekilátott a kolostor nagytemplomának építéséhez, amely kétségtelenül a vicenzai bazilika loggiájának ideje óta a legösszetettebb és legnehezebb terve volt. A kolostor és a Szent Jiusztina kongregáció hatalmas gazdagsága diktálta a beavatkozás mértékét; a pontos liturgikus utasítások és a rend hagyományai határozták meg a hosszanti alaprajz megválasztását, valamint a kórus, a presbitérium, a kereszthajó, a hajó és a kupola jelenlétét. 1565 novembere és 1566 márciusa között Palladio tervét egy olyan modellé alakították át, amely mély benyomást tett Giorgio Vasarira velencei látogatása során. A következő év januárjában szerződést kötöttek kőművesekkel, akiknek követniük kellett a Palladio által megadott profilokat és méreteket. 1576-ban a szerkezet elkészült. Palladio halála után mindössze harminc évvel, 1607 és 1611 között épült meg a jelenlegi homlokzat is, amelyről azonban a legújabb tanulmányok azt mutatják, hogy messze van Palladio eredeti szándékától. Levéltári dokumentumok bizonyítják, hogy az építkezés irányítását Simone Sorella proto-kőművesre bízták, akinek feladata volt „Palladio modelljének követése” lényeges változtatások nélkül. Ugyanakkor Vincenzo Scamozzi, Palladio számos befejezetlen munkájának folytatója, építészeti tanácsadóként kapott fizetést: részletes rajzokat készített, megvédte a „kettős timpanonos” megoldást a Szenátusban, és felügyelte a teljes templom szerkezeti befejezését. Emiatt a tizennyolcadik és tizenkilencedik századi források és néhány enciklopédikus repertoár a mű „befejezését” neki tulajdonították, míg az újabb történetírás ma már egyértelműen különbséget tesz az anyagi megvalósítás (Sorella által) és a projekt-ideológiai revízió (Scamozzi által) között. Leírása Homlokzata A homlokzat egyetlen bejárattal rendelkezik, amelyen négy összetett oszlopból álló kolosszális oszloprend magas talapzatokon áll, amelyeket egy klasszicista timpanont tartó párkányzat zár le, hasonlóan egy prosztil-tetrasztíl templomhoz. Ez összefonódik a mögötte lévő templomrendszerrel, amelynek oromzata egy enyhén kiálló architrávon nyugszik, amelyet pilaszterek tartanak. A portál oldalán Szent György és Szent István szobrai, a templom társcímszentjei, külsőbb részen pedig Tribuno Memmo és Sebastian Ziani dózsék mellszobrai láthatók. A Palladio által alkalmazott homlokzati megoldás hasonló a San Francesco della Vigna számára tervezetthez. Ez az ötletes megoldás eredeti hozzájárulás a reneszánsz építészek egyik legsürgetőbb problémájának megoldásához: hogyan lehet egy háromrészes épületnek, mint például a háromhajós keresztény templomnak, klasszikus templomok ihlette homlokzatot adni. Palladio könnyedén ötvöz két templomszerű homlokzatot, egyet a központi hajóhoz és egy kisebb, osztott homlokzatot a két oldalhajóhoz. Azonban a Megváltó homlokzatával ellentétben, amelyet maga Palladio alkotott, a San Giorgio Maggiore kritikusai kiemeltek egy korlátot, amely a homlokzat felosztásából adódik: valójában a központi és az oldalsó részek közötti egység hiányát hangsúlyozza a széles-keskeny-széles-keskeny-széles sorozat váltakozása, amelyet az oszlopközök határoznak meg, amelyek magát a homlokzatot tagolják. Louvois szerint: „A Megváltó templomában a sorrend keskeny-keskeny-széles-keskeny-keskeny; az eredmény egy kompaktabb és egységesebb homlokzat; itt azonban egy antiklasszikus megközelítés kezdeteit látjuk, amely a homlokzat vízszintes kitágulását, valamint az oszlopos rész és a timpanon megemelését eredményezte” (ami az oldalsó légi felvételen jól látható). Templombelső A homlokzathoz hasonlóan az alaprajz is eredeti megoldást képvisel, amely a klasszikus hagyomány központi alaprajzát ötvözi a kereszt alakúval; ez azt a hatást tükrözi, amelyet az ellenreformáció diktátumai kezdtek gyakorolni a reneszánsz irányultságra a templomépítészetben. A kupola a templom mindkét tengelyét két egyenlő részre osztja, a hossztengely hosszabb, mint a kereszthajó (apszis). Az oldalhajók és a nagy, finoman berakott fa kórus az apszissal (amely a presbitérium meghosszabbítása) kiegészítik ezt az alaprajzot, amelyet a kupola alól lehet a legjobban megfigyelni. Száz évvel korábban Leon Battista Albertihez hasonlóan Palladio is a nagy ókori római fürdőépületeket vette modellként alapul. A tervrajzon jól látható a négy térbeli egység, amelyet Palladio az épület tömegéhez választott. A dongaboltozatos és három keresztboltozattal merevített főhajót – a római fürdők igazi frigidariumát – az apszisok hirtelen oldalirányban, a dobon álló nagykupola pedig függőleges tágulással követi; ehhez helyezte Palladio a presbitérium rendkívül átgondolt terét, amelyből egy oszlopközi íven keresztül látható a kórus, amely belső-külső térként jelenik meg, mintha az ív egy villa pronaosza lenne, amelyen keresztül megfigyelhető a táj. A terek sorrendje egy nagyon markáns központi tengely mentén fut, amely garantálja a folytonosságot és az átmenetet a templom egyik területéről a másikra. A rend részleteiben Palladio a maximális változatosságra törekszik, elutasítva az egyszerű és kiszámítható megoldásokat; nagy hangsúlyt fektet az elemek plasztikus szilárdságára: a féloszlopok az átmérőjükön túl is megduzzadnak, a pillérek pedig nagyon kiállóak; a rend elemeiben erősen törekszik a függőleges folytonosságra. Az eredmény egy grandiózus épület, amely feleleveníti az ókori római alkotások térbeli érzelmét. Számos érdekes festmény található a bazilikában. A legfontosabbak: Sebastiano Ricci Szentekkel trónoló Madonna és Utolso vacsora című festményei; Jacopo Tintoretto Mannagyűjtése (a presbitériumban); Palma il Giovane, Domenico Tintoretto és Jacopo Bassano további vásznai. Figyelemre méltóak a kóruspadok is, Albert Van der Brulle domborműveivel. A főoltáron Antonio Vasillacchi Aliense című alkotása mellett Gerolamo Campagna bronz csoportja áll, amely A világot és a Szentháromságot támogató négy evangélistát ábrázolja. Orgonája A presbitériumot a kórustól elválasztó fal felett áll az értékes orgona, amelyet Pietro Nacchini épített 1750-ben, majd Pietro Bazzani restaurált 1887-ben. A mechanikus működésű hangszer 57 billentyűs manuállal rendelkezik, nyitott első oktávval játszható, valamint egy pedálsorral, kottatartóval, amely állandóan a manuálhoz van csatlakoztatva, és szintén nyitott első oktávval játszható. Harangtornya A nagyközönség számára nyitva álló harangtorony a város negyedik legmagasabb épülete. A lifttel megközelíthető cellából széles kilátás nyílik a történelmi központra. Kilenc harang függ benne: 1. (Db3), 2. (Eb3), 3. (F3 magas), 4. (Gb3 magas), 5. (Ab3 magas), 6. (Bb3 magas), 7. (B3 magas), 8. (C4 magas), 9. (Db4 magas). A 7. rögzített, míg a többi megszólaltatható. Kulturális befolyása Edward Morgan Forster angol író az Út Indiába című regényének „A szépségről” című fejezetében említi a San Giorgio Maggiore-templomot, amelyben a főszereplő, Cyril Fielding ellentétet fedez ki az indiai építészet egyensúlyhiánya és az olasz építészet tökéletessége között. A japán képregényművész, Hirohiko Araki a bazilikában játszódó JoJo's Bizarre Adventure című mangájának 516. fejezete (a Vento Aureóban, a sorozat ötödik ívében). Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Basilica di San Giorgio Maggiore című olasz Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Bibliográfia Basilica di San Giorgio Maggiore, in Mediateca, Palladio Museum Palladio. Tutte le opere. Taschen (2008). ISBN 978-3-8365-0548-2 Le chiese di Venezia. Electa (1993). ISBN 978-88-435-4048-8 Mario Piana, San Giorgio Maggiore e le cupole lignee lagunari (abstract), in Annali di Architettura !editore=Centro Internazionale di Studi di Architettura Andrea Palladio, n. 21, 2009, 79–90. o. Hozzáférés: 2023. január 6. Emmanuele Antonio Cicogna: Delle inscrizioni veneziane raccolte ed illustrate, vol. IV, Venezia, Giuseppe Picottti, 1834, 241. o. Kapcsolódó szócikkek San Giorgio Maggiore-sziget San Giorgio Maggiore-kolostor További információk "La chiesa di S. Giorgio Maggiore". "Storia dell'isola di S. Giorgio Maggiore". "opere della Basilica di San Giorgio Maggiore" (PDF). "opere della Basilica di San Giorgio Maggiore" (PDF).