NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ca' d'Oro

La Ca' d'Oro es un notable palacio de Venecia, (Véneto, Italia), situado en el sestiere de Cannaregio, junto al Gran Canal. Actualmente es sede del museo de arte "Giorgio Franchetti". Historia El palacio fue edificado en torno a 1442 por Giovanni, Bartolomeo Bon y Matteo Raverti por encargo del procurador de San Marcos Marino Contarini. Representa un buen ejemplo del cambio que señala el paso del estilo Gótico al Renacimiento en Venecia. Las tracerías de mármol de la primera y segunda planta y los parapetos de las ventanas y balcones muestran formas que señalan claramente el tardogótico; mientras que la columnata que da al canal y las pequeñas ventanas cuadradas del ala derecha anuncian ya las formas renacentistas. La cornisa y la crestería son una concesión al gusto local veneciano por los remates con formas gráciles y delicadas, y fueron muy imitadas posteriormente. El palacio está incompleto y la falta del ala izquierda produce cierta asimetría de la fachada. La mansión fue adquirida en 1894 por el barón Giorgio Franchetti, que la donó al Estado italiano en 1916. Tras la donación, las colecciones artísticas del palacio se incrementaron notablemente y actualmente la Ca' d'Oro, trasformada en museo con una restauración muy profunda, conserva obras pictóricas como el San Sebastián de Andrea Mantegna, varias vistas de Venecia pintadas por Francesco Guardi y parte de los frescos del Fondaco dei Tedeschi, en los que intervinieron Tiziano y Giorgione. Véase también Palacio Ducal de Venecia Palacio Cavalli-Franchetti Bibliografía Edoardo Arslan, Venezia gotica: l’architettura civile gotica veneziana, Milano, Electa, 1979, pp. 225-237. Marcello Brusegan, I Palazzi di Venezia, Roma, Newton & Compton, 2007, pp. 275-279, ISBN 978-88-541-0820-2. Andrea Fasolo, Palazzi di Venezia, Arsenale editrice, 2003, pp. 16-21, ISBN 978-88-7743-295-7. Francesco Paolo Fiore, Storia dell’architettura italiana: il Quattrocento, Milano, Electa, 1998, pp. 200-241. Gino Fogolari, Regia galleria Giorgio Franchetti alla ca’ d’Oro di Venezia, Roma, La Libreria dello Stato, 1936. Sandra Moschini Marconi, Galleria G. Franchetti alla ca’d’Oro: Venezia, Roma, Istituto poligrafico e Zecca dello Stato, 1992. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Ca' d'Oro. El palacio de Ca' d'Oro en Venecia.es, la guía turística de la ciudad (en español)
Ca 'd'Oro

Ca' d'Oro (ispravno bi bilo reći Palazzo Santa Sofia) se drži za jednu od najljepših palača na Canal Grandeu u Veneciji. To je jedna od starijih venecijanskih palača, oduvijek je znana kao Ca 'd'Oro (zlatna kuća) zbog svojih pozlaćenih i višebojnih vanjskih ukrasa koji su nekad resili njeno pročelje. Povijest palače Ca 'd'Oro Palača je sagrađena između 1428. i 1430. za obitelji Contarini, koja je dala osam mletačkih duždeva između 1043. i 1676. Nakon izbora na tu funkciju, svaki novi dužd napustitio bi svoj dotadašnji dom i preselio se u Duždevu palaču. Graditelji Ca d'Oro bili su otac i sin Giovanni i Bartolomeo Bon. To dvoje gotičkih kipara i graditelja otprije su se već dokazali u Veneciji radovima na dekoraciji Duždeve palače, a posebice izvedbom kićene Porta della Carta, i kiparske grupe na njoj - Salomonog suda. Glavno pročelje Ca 'd'Oro okrenuto je na Canal Grande, izgrađeno je u stilu mletačke cvjetne gotike. Slične zgrade u blizini građene u istom duhu su: Palazzo Barbaro i Palazzo Giustinian. Ovaj elegantni izduženi kićeni stil bio je toliko omiljen među venecijanskim graditeljima da su ga napustili tek pojavom baroka pri kraju 16. stoljeća. Venecijanska gotika bila je bizantinska po izgledu. Prizemlje Ca 'd'Oro sa svojom otvorenom lođom i kolonadama dozvoljava direktni pristup u predsoblje (portego de mezo) iz kanala. Iznad donje kolonade je zatvoreni balkon iza kojeg je glavni salon palače (piano nobile). Stupovi i lukovi ovog balkona imaju korintske kapitele koji nose red vrlo minuciozno isklesanih otvora u obliku djeteline s četiri lista. U posljednjoj etaži iznad ove je još jedna zatvorena lođa sličnih obilježja, još prozračnija i nježnije izvedena. Najednostavnije bi za stil Ca' d'Oro mogli reći: - to je spoj između srednjovjekovne gotičke katedrale i džamije. Vanjsko kićeno pročelje palače uopće ne da naslutiti, da je i Ca' d'Oro zapravo sagrađen (kao i većina drugih mletačkih palača) oko malog unutrašnjeg dvorišta. Nakon pada Mletačke Republike 1797. godine, Ca' d'Oro' je promijenila vlasnike nekoliko puta. Jedna od vlasnica u 19. stoljeća, bila je baletna plesačica Marie Taglioni. Ona je uklonila gotičko stubište u unutrašnjim dvorištu, i srušila kitnjaste balkone u unutrašnjem dvorištu (danas bi se to držalo za čin vandalizma). 1922. godine palaču Ca' d'Oro poklonio je državi njezin posljednji vlasnik i spasitelj baron Giorgio Franchetti koji ju je kupio 1894. Nakon toga uslijedile su opsežne restauracije, uključujući rekonstrukciju stubišta, danas je palača Ca' d'Oro otvorena za javnost kao galerija. U galeriji Franchetti - Ca 'd'Oro, izložene su slike; Mantegne, Tiepola, Pontorma, van Dyck, Guardia, skulptura Tullio Lombardo, i ostaci fresaka kojim su Giorgione i Tizian oslikali pročelje Fondaco dei Tedeschi. Vanjske poveznice Galerija Giorgio Franchetti Ca' d'Oro Literatura Richard J Goy: The House of Gold, Cambridge, 1992
Ca' d'Oro

Het Ca' d'Oro ('gouden huis') (Palazzo Santa Sofia) staat in Venetië aan het Canal Grande. Het paleis werd in opdracht van Mario Contarini in 1424-1434 gebouwd in gotische stijl, die in die tijd in Venetië nog zeer populair was. Het heeft een rijkelijk versierd interieur met uitzicht vanuit de loggia’s (balkons) op het Canal Grande. Op de eerste en tweede verdieping bevindt zich het museum Galleria Franchetti, met een imposante verzameling schilderijen zoals de Sint Sebastiaan van Andrea Mantegna. In 1840 schonk de Russische prins Troebetskoi het paleis aan de ballerina Maria Taglioni die allerlei veranderingen aanbracht. Deze vernieuwingen werden door Giorgio Franchetti, de laatste private eigenaar van het paleis, weer grotendeels ongedaan gemaakt. Franchetti liet het paleis na zijn dood in 1922 na aan de Italiaanse staat. Sinds 1927 is het een museum. Zoals bijna alle Venetiaanse paleizen, behalve het Dogepaleis, worden ze met 'ca' aangeduid, in plaats van met 'palazzo'. Ca is een verkorting van het Venetiaanse (en Italiaanse) woord 'casa' dat huis betekent. Tegenwoordig worden sommige andere paleizen echter wel met 'palazzo' aangeduid. Externe links Galleria Giorgio Franchetti Ca' d'Oro Satellite image from Google Maps
Ка д'Оро

Ка д'Оро (итал. Ca' d'Oro, Galleria Giorgio Franchetti) је готичка палата на Каналу Гранде у Венецији. Њено име значи „златна кућа”, а то се односи на полихромну и позлаћену декорацију која је некад украшавала њене зидове. Палата је изграђена између 1428. године и 1430. године за аристократску породицу Контарини. Барон Ђорђо Франкети постао је власник палате 1894. године. Он је овде сакупио значајну колекцију уметности и надгледао је рестаурацију грађевине. Године 1916. завештао је Ка д'Оро италијанској држави. Од 1927. године палата се користи као седиште „Галерије Ђорђо Франкети”. Галерија Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Ca' d'Oro

Ca' d'Oro, egentligen Palazzo Santa Sofia, är ett palats vid Canal Grande i Venedig. Som ett av de äldre palatsen har det länge varit känt under namnet Ca' d'Oro ('Gyllene huset') på grund av dess en gång gyllene och mångfärgade exteriör. Historia Palatset byggdes 1428–1430 för familjen Contarini som bidrog med åtta doger i Venedig mellan 1043 och 1676. Giovanni och hans son Bartolomeo Bon var arkitekter vid palatsets uppförande. Dessa två arkitekter och skulptörer är goda representanter för den venetianska gotiska stilen. Bons är mest kända för sitt arbete vid Dogepalatset med särskilt Porta della Carta med dess monumentala skulptur av Salomo. Ca' d'Oros huvudfasad, som vetter mot kanalen, är byggd i Bons typiska gotiska stil med blomsterdekor. Andra byggnader med samma stil finns i grannskapet, Palazzo Barbaro och Palazzo Giustinian. Denna eleganta linjära stil som venetianska arkitekter vurmade för, överträffades inte helt av barockens uppkomst senare vid 1500-talets slut. Den venetianska gotiska stilen har även bysantinska inslag. Från kanalen kommer man direkt in i bottenvåningen genom en nedsänkt loggia med pelarkolonner till entréhallen. Ovanför kolonnaden finns den inbyggda balkongen tillhörande en stor salong i paradvåningen. Pelarna och valvbågarna har kapitäler som stödjer en rad smäckra quatrefoiler samt den översta balkongen i liknande men lättare, sprödare stil. Endast fasaden mot kanalen är utsmyckad, gavlarna är enkla men mot innergården har fasaden en gotisk trappa och en vacker balkong vilka revs ned av en ägare på 1800-talet men sattes senare upp vid restaureringen. Då var Venedigs storhetstid sedan en tid över och Ca' d'Oro och många andra palats ägda av samma familjer i hundratals år såldes. Don Giorgio, baron Franchetti köpte huset 1894 och testamenterade huset till staten vid sin död 1922. En långdragen noggrann restaurering följde och Ca' d'Oro är numera ett galleri öppet för allmänheten. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Ca' d'Oro, 25 april 2009. Goy, Richard J. (1992). The House of Gold. Cambridge. ISBN 0-521-40513-0 Externa länkar Galleria Giorgio Franchetti Hämtad 2009-05-16 Ca' d'Oro Hämtad 2009-05-16
Ка-д'Оро

Ка-д'Оро або Палаццо Санта-Софія (італ. Ca' d'Oro) — палац у Венеції, на Гранд-каналі в районі Каннареджо. Друга назва палацу — «Золотий будинок», оскільки при первинній обробці було використано сусальне золото. Також при обробці використовувалися кіновар і ультрамарин. Будівля в готичному стилі була побудована в XV столітті, між 1425 і 1440 роками, за проектом архітекторів Джованні Бона та його сина Бартоломео Бона. Раніше на цьому місці стояв візантійський палац, фрагменти якого були збережені у фасаді Ка-д’Оро. Будівля призначалася для родини Контаріні. Вважається найелегантнішим з палаців побудованих у венеційському стилі. З 1927 року і до цього дня в палаці розташовується галерея Франкетті. Джерела Goy, Richard J. (1992). The House of Gold. Cambridge. Arslan, Edoardo (1979). Venezia gotica: l'architettura civile gotica veneziana. Milano: Electa. с. 225—237. Brusegan, Marcello (2007). I Palazzi di Venezia. Roma: Newton & Compton. с. 275—279. ISBN 978-88-541-0820-2. Fasolo, Andrea (2003). Palazzi di Venezia. Arsenale editrice. с. 16—21. ISBN 978-88-7743-295-7. Fiore, Francesco Paolo (1998). Storia dell'architettura italiana: il Quattrocento. Milano: Electa. с. 200—241. Fogolari, Gino (1936). Regia galleria Giorgio Franchetti alla ca' d'Oro di Venezia. Roma: La Libreria dello Stato. Moschini Marconi, Sandra (1992). Galleria G. Franchetti alla ca'd'Oro: Venezia. Roma: Istituto poligrafico e Zecca dello Stato. Tourmann, Inga. Venezia: Leggi e ascolta. Hamburg: Jourist Verlags GmbH. ISBN 978-3-89-894504-2.
Piacenza Air Base

Piacenza-San Damiano Air Base (ICAO: LIMS) was a military airport located in Piacenza, Emilia-Romagna, Italy. It was closed on 1 September 2017. History Piacenza Airfield began construction in 1936 for use by Regia Aeronautica as a bomber base and training field. It was opened on 28 March, 1938. In autumn of 1941, the Luftwaffe large took control over the airfield and began using it as training and transit base for aircraft flying to and from the Mediterranean theater. By the end of 1942, Piacenza Airfield was utilized as a principal staging base for bombers in Italy, and became a major operational base by fall 1943. In May 1944, three major allied attacks rendered Piacenza Airfield unserviceable, causing all stationed units to move out with their remaining aircraft. See also Italy portal Aviation portal List of airports in Italy References External links "Airport information for Piacenza San Damiano Airport". DAFIF. October 2006 – via Great Circle Mapper.
Palazzo di Parte Guelfa

The Palazzo di Parte Guelfa (also called Palagio di Parte Guelfa) is a historical building in Florence, central Italy. During the Middle Ages, it was the headquarters of the Guelph party in the city (Parte Guelfa). It stands across the alley from the Palazzo Canacci. History According to Giovanni Villani's Cronica, in 1267 the Florentine Guelph party did not own a seat, and held its meeting in the church of Santa Maria sopra la Porta. In the early 14th century, a first building was erected near the church, to which, in the following century, a further construction on the modern Via delle Terme and a larger one at the corner with via di Capaccio were added (the latter would house the meeting hall). According to some sources, Filippo Brunelleschi was involved in the design of the hall at the first floor. The construction, halted during the war with Lucca and Milan, was restarted probably from the 1430s onward. Around 1452, Maso di Bartolomeo completed the decoration of Brunelleschi's hall. In the 16th century Giorgio Vasari added to it a coffered ceiling, as well as building a new staircase and other sections. In 1921, the whole complex underwent an extensive renovation in neo-medieval style. The façade fresco by Gherardo Starnina and Giotto's paintings in the interior were already lost at the time. Remaining artworks include a lunette by Luca della Robbia (above the façade portal), taken from the demolished church of San Pier Buonconsigio, a small loggia by Vasari and a Medici crest sculpted by Giambologna. It was again damaged during World War II and then restored. It currently houses meetings and conventions, cultural exhibitions, and is the seat of the organization of Calcio Storico Fiorentino and of the historical re-enactments of the Florentine Republic. In 2015, a Catholic archconfraternity Parte Guelfa was established by the mayor of Florence in the Palagio di Parte Guelfa, this organization considers itself a spiritual successor to the Guelf confraternity established in 1266 by Pope Clement IV. References Sources Benzi, Sara (2006). Il Palagio di Parte Guelfa a Firenze. Florence University Press.
Palazzo di Parte Guelfa

Le Palazzo di Parte Guelfa (également appelé Palagio di Parte Guelfa) est un bâtiment historique situé à Florence, en Italie centrale. Pendant le Moyen Âge, il était le siège médiéval du parti guelfe dans la ville (Parte Guelfa). Il se trouve de l'autre côté de la ruelle du Palazzo Canacci (en). Histoire Selon la chronique de Giovanni Villani, en 1267, le parti guelfe florentin ne possédait pas de siège et tenait ses réunions dans l'église de Santa Maria Sopra Porta (en). Au début du XIVe siècle, un premier bâtiment fut érigé près de l'église, auquel, au siècle suivant, une autre construction sur la Via delle Terme moderne et une plus grande au coin de la via di Capaccio furent ajoutées (cette dernière abritait la salle de réunion). Selon certaines sources, Filippo Brunelleschi aurait été impliqué dans la conception de la salle au premier étage. La construction, interrompue pendant la guerre avec Lucques et Milan, reprit probablement à partir des années 1430. Vers 1452, Maso di Bartolomeo acheva la décoration de la salle de Brunelleschi. Au XVIe siècle, Giorgio Vasari y ajouta un plafond à caissons, ainsi qu'un nouvel escalier et d'autres sections. En 1921, l'ensemble du complexe subit une vaste rénovation dans un style néo-médiéval. La fresque de façade de Gherardo Starnina et les peintures de Giotto à l'intérieur étaient déjà perdues à l'époque. Les œuvres restantes comprennent une lunette de Luca della Robbia (au-dessus du portail de façade), provenant de l'église démolie de San Pier Buonconsigio, une petite loggia de Vasari et un blason des Médicis sculpté par Giambologna. Il fut à nouveau endommagé pendant la Seconde Guerre mondiale, puis restauré. Il abrite actuellement des réunions et des conventions, des expositions culturelles, et est le siège de l'organisation du Calcio Storico Fiorentino et des reconstitutions historiques de la République florentine. En 2015, une archiconfrérie catholique Parte Guelfa fut établie par le maire de Florence dans le Palagio di Parte Guelfa. Cette organisation se considère comme le successeur spirituel de la confrérie guelfe établie en 1266 par le pape Clément IV. Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Palazzo di Parte Guelfa » (voir la liste des auteurs). Sources Sara Benzi, Il Palagio di Parte Guelfa a Firenze, Florence University Press, 2006 Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Florence
Palazzo di Parte Guelfa

A Palazzo di Parte Guelfa (azaz a guelf-párt palotája) vagy más néven Palagio di Parte Guelfa palota Firenze történelmi központjában. Leírása A 14. században épült, majd a 15. században Brunelleschi, a 16. században pedig Vasari átépítette. A Piazza della Parte Guelfa oldalát egy kis loggia díszíti, amelyet Vasari épített hozzá. A középkorban a guelf párt palotája volt, innen származik neve is. A palota belsejében a címerekkel díszített Kihallgatási teremnek (Sala dell’Udienza) különösen kazettás mennyezete érdemel figyelmet. Első emeleti nagy szalonját Brunelleschi építette, az ajtó fölötti terrakotta domborművet Luca della Robbia mintázta (Madonna a gyermek Jézussal). A palotát ma konferenciaközpontnak használják, de itt tartja rendszeres gyűléseit a firenzei labdarúgó-egyesület is. Kapcsolódó szócikkek Firenze történelmi központja Firenze palotáinak listája Források Fajth Tibor: Itália, Athenaeum Nyomda, Budapest, 1980 ISBN 963-243-235-5 Mueller von der Haegen, Anne: Tuscany: Art and architecture, Könemann, 2005 ISBN 3-8331-1487-8 ↑ Panoráma: Wellner István (1975). Firenze. Panoráma útikalauz. Budapest: Panoráma. ISBN 963 243 041 7. Wirtz, Rolf: Firenze, Vince Kiadó, Budapest, 2007 ISBN 963-9552-90-9 További információk A Wikimédia Commons tartalmaz Palazzo di Parte Guelfa témájú kategóriát.
Chiesa di Santa Maria Assunta (Borgo di Terzo)

La chiesa prepositurale di Santa Maria Assunta è la parrocchiale di Borgo di Terzo, in provincia e diocesi di Bergamo; fa parte del vicariato di Borgo di Terzo-Casazza. Storia La primitiva chiesa di Borgo, dedicata ai Santi Maria Vergine, Giovanni Battista e Antonio abate, fu consacrata il 15 agosto 1359 dal vescovo Lanfranco de Saliverti; contestualmente venne eretta a parrocchiale, affiancandosi così dalla pieve di Terzo. Dalla relazione della visita pastorale del 1575 dell'arcivescovo di Milano Carlo Borromeo s'apprende che la chiesa era complessa nella pieve foraniale di Mologno, che la parrocchia poteva contare su un reddito annuo di circa 200 lire e che i fedeli erano 400. La chiesa fu ampliata nel 1617. Negli atti relativi alla visita pastorale del 1659 del vescovo Gregorio Barbarigo si legge che la chiesa, in cui avevano sede le scuole del Santissimo Sacramento, del Rosario, della Dottrina cristiana, dei disciplini bianchi e dei disciplini verdi, faceva parte della vicaria di Mologno e che i parrocchiani erano 433. Nel 1665 la chiesa divenne a capo della vicaria di Borgo di Terzo, in cui confluirono le parrocchie di Borgo di Terzo, Berzo, Grone, Luzzana, Entratico, Terzo e Vigano. La parrocchiale venne ricostruita nel 1710 e consacrata dal vescovo Antonio Redetti il 9 ottobre 1735. Grazie agli atti inerenti alla visita del vescovo Giovanni Paolo Dolfin del 1780 si conosce che i fedeli erano 364 e che nella chiesa erano costituite le scuole del Rosario, della Dottrina cristiana, del Santissimo Sacramento e dell'Immacolata Concezione. Tra il 1853 ed il 1855 la chiesa venne ristrutturata e le fu conferito un aspetto neoclassico. Nel 1861 risultava che i parrocchiani erano 634. Nel 1906 fu rifatto il pavimento e tra il 1925 e il 1937 l'edificio subì un importante intervento di ripristino e rifacimento al quale si deve la sua attuale forma. Il 28 giugno 1971 la vicaria di Borgo di Terzo venne soppressa e la chiesa passò alla neo-costituita zona pastorale XVI, per poi essere aggregata il 27 maggio 1979 al vicariato di Borgo di Terzo-Casazza. Il 18 luglio 1986 la parrocchia di San Michele Arcangelo di Terzo fu soppressa ed inglobata in quella di Borgo di Terzo, che fu contestualmente ridenominata in Santi Maria Assunta e Michele Arcangelo. Descrizione La facciata della chiesa è divisa in due ordini, entrambi tripartiti da quattro lesene con zoccolatura e terminanti con capitelli ionici che correggono la trabeazione e il timpano modanato. Il registro inferiore presenta, oltre al portale, due nicchie che ospitano statue raffiguranti i santi Antonio di Padova e Giovanni Battista, quello superiore è caratterizzato da una riforma e da due nicchie nelle quali si trovano delle statue dei santi Pietro e Paolo. L'interno è a navata unica con cappelle laterali. Il presbiterio a pianta rettangolare è chiuso dall'abside, anch'essa rettangolare. Note Voci correlate Diocesi di Bergamo Parrocchie della diocesi di Bergamo Borgo di Terzo Collegamenti esterni Parrocchia di SANTA MARIA ASSUNTA E SAN MICHELE ARCANGELO, su parrocchiemap.it. URL consultato il 15 gennaio 2020.
Bazilika sv. Marije iznad Minerva

Bazilika sv. Marije iznad Minerva, (tal. La basilica di santa Maria sopra Minerva, lat. basilica Sanctae Mariae supra Minervam), je manja bazilika u Rimu koja se nalazi u četvrti Pigna, na Piazza della Minerva, u blizini Panteona. Povijest Godine 1280. dominikanci su započeli gradnju velike gotičke crkve s tri lađe, zahvaljujući sredstvima vjernika i pomoći papa Bonifacije VIII. (1294. – 1303.). Arhitekte je nadahnula bazilika Santa Maria Novella u Firenci, međutim, uvelike su ju pojednostavili. Radovi su se nastavili do 1453. godine, kada je nasvođena glavna lađa, dok su bočne završene stoljeće ranije. Također 1453. godine, grof Francesco Orsini naredio je izgradnju fasade o svom trošku. Međutim, ostala je nedovršena u izloženoj opeci do 1725. godine, kada je njena gradnja završena po nalogu pape Benedikta XIII. (1724. – 1730.). Godine 1600. godine mnogi su unutarnji radovi, uključujući zaobljenu transformaciju šiljastih lukova brodova, dali crkvi barokni izgled. Crkva je kardinalska naslovna crkva od 1557. godine. Prvi naslovni kardinal bio je Michele Ghislieri, koji je kasnije postao papa Pio V. Postavši papom 1566. godine, crkvu je uzdigao u status manje bazilike. Između 1848. i 1855. Girolamo Bianchedi vodio je važne restauratorske radove, tijekom kojih je većina baroknih dodataka srušena, dok su goli zidovi obogaćeni neogotičkim freskama. Godine 1909. u bazilici su postavljene veličanstvene orgulje, koje su obnovljene 1999. godine. Grobnice U bazilici se nalaze posmrtni ostaci mnogih slavnih osoba, papa, kardinala i drugih: Sveta Katarina Sijenska, (†1380.) Fra Angelico, blaženik i slikar Lav X. (†1521.), papa Klement VII. (†1534.), papa Pavao IV. (†1559.), papa Urban VII. (†1590.), papa Benedikt XIII. (†1730.), papa Nikolaus von Schönberg, kardinal (†1537.) Pietro Bembo, kardinal, pjesnik, humanist Tommaso De Vio, kardinal Francesco Gaude, kardinal Latino Malabranca Orsini, kardinal Michele Mazzarino, kardinal Matteo Orsini, kardinal Clemente Micara, kardinal Laudivio Zacchia, kardinal Guglielmo Durand, biskup Mende Diotisalvi Neroni, političar Mariano Santo, fizičar i liječnik Giorgio di Trebisonda, bizantinski filozof i humanist Uberto (Roberto) Strozzi, književnik Loreto Vittori, kompozitor i pjevač Filarete, arhitekt i kipar Andrea Bregno, kipar Izvori Jacques Mercier, Povijest Vatikana (Vingt siècles d'histoire du Vatican), Barbat, Zagreb 2001., Marijo Milić, Pape od sv. Petra do Ivana Pavla II., Laus, Split 2000., Eric Russell Chamberlin, The bad popes, Dorset Press, 1969., Enciklopedija opća i nacionalna, Pro Leksis d.o.o. i Večernji list d.d. Zagreb, Cardinals of the Holy Roman Church, [1] Arhivirana inačica izvorne stranice od 30. listopada 2011. (Wayback Machine), The Catholic Encyclopedia, [2], Enciclopedia dei Santi, [3].