Моле Антонелиана

Мòле Антонелиàна (на италиански: Mole Antonelliana, букв. „Антонелианова монументална сграда“) е емблематична постройка в историческия център на Торино, Пиемонт, считана за символ както на града, така и на Италия. Името ѝ произлиза от внушителната височина от 167,5 m, а прилагателното – от архитекта Алесандро Антонели, който проектира сградата. Строителството започва през 1863 г., когато Торино все още е столица на младото Кралство Италия, и завършва през 1889 г., в разгара на Бел епок – същата година, в която е открита Айфеловата кула. Дълго време Моле Антонелиана е най-високата зидана сграда в света (до 1908 г.) и впечатлява редица съвременници, сред които Фридрих Ницше, който я определя като „може би най-блестящото архитектурно творение, създавано някога“. През XX век сградата претърпява значителни реконструкции, при които са добавени стоманобетонни и метални елементи, променяйки първоначалния ѝ статут на изцяло зидана конструкция. Дълги години тя доминира силуета на Торино като най-високата постройка, но днес отстъпва по височина на два съвременни небостъргача – този на регион Пиемонт и този на „Интеза Санпаоло“. От 2000 г. Моле Антонелиана е дом на Националния музей на киното, една от най-посещаваните културни институции в Италия. История 1863 – 1869 г.: от 47 до 70 метра След приемането на Албертиновия устав през 1848 г., който гарантира свобода на вероизповеданието, еврейската общност в Торино закупува парцел в района Контрада дел Канон д’Оро (дн. ул. „Монтебело“) с намерението да изгради нов храм и училище. Първоначалният проект от 1862 г. предвижда сграда с височина 47 m, а разрешението за строеж е издадено през март 1863 г. Алесандро Антонели, автор на проекта, изгражда елегантния пронаос и квадратния купол, но постепенно предлага значителни промени, включително увеличаване на височината до 113 m. Това води до забавяне на строителството и значително оскъпяване, поставяйки еврейската общност в затруднено финансово положение. През 1869 г. строежът е временно прекратен и завършен с плосък покрив на приблизителна височина 70 m. Още в ранните етапи Моле Антонелиана се сблъсква със сериозни конструктивни предизвикателства, породени от малката основа и нестабилния терен – място, върху което някога се е издигал разрушен по заповед на Наполеон бастион от градските стени. Антонели разработва система от анкерни елементи, железни пръти и преплетени тухлени дъги, които укрепват конструкцията, без да променят архитектурния ѝ облик. През 1873 г., изправена пред непрекъснато нарастващи разходи, еврейската общност решава да размени сградата с община Торино, получавайки парцел в квартал „Сан Салварио“, където по-късно е построена новата синагога. Общината поема финансирането на довършителните работи (около 40 000 лири) и посвещава сградата на крал Виктор Емануил II. Според друга версия общината придобива сградата още по време на строителството, възнамерявайки да я използва като градски музей. 1873 – 1884 г.: от 70 до 90 метра (Темпието) През 1873 г. Алесандро Антонели отново поема завършването на сградата и въвежда редица промени в проекта. Сред най-значимите е добавянето на т.нар. „Темпието“ – двуетажна неокласическа колонада с квадратна основа, която стилово продължава линиите на основния пронаос. Общото италианско изложение от 1884 г. се превръща в ключов стимул за ускоряване на строителството, тъй като завършването на Моле Антонелиана е сред приоритетите на градската администрация. Макар сградата все още да е в процес на изграждане, посетителите могат да наблюдават напредъка благодарение на балона с горещ въздух „Луис Годар“, който предлага панорамни издигания от площад „Виторио Венето“ срещу цена от 5 лири. На 27 април 1884 г. вторият балон, наречен „Итало“, е поразен от мълния и унищожен, но инцидентът се случва на земята и без пострадали. Темпието е окончателно завършено в началото на 1885 г., като осигурява стабилната основа за изграждането на шпила и довежда височината на сградата до около 90 метра. Архитектурното му оформление включва панорамен балкон, който обхваща цялата структура и предлага 360-градусова гледка към Торино. Дори от по-ниските нива посетителите могат да наблюдават впечатляващия градски пейзаж, разкриващ се от тази височина. 1885 – 1887 г.: от 90 до 113 метра (Фенерът) В съответствие с първоначалната си концепция Антонели предвижда завършването на Моле Антонелиана с изострен връх, съчетаващ елементи от неоготиката и неокласиката – решение, което напомня върха на базиликата „Сан Гауденцио“ в Новара, една от неговите предишни значими творби. След височина от около 90 m квадратната форма на сградата преминава в кръгла гранитна колонада, известна като „Фенер“ (Лантерна), поставена върху основа с пресечен конус. Това конструктивно решение осигурява както естетическа лекота, така и необходимата стабилност, позволявайки сградата да достигне планираните 113 m в края на 1885 г. Антонели проявява значителна инженерна изобретателност при проектирането на шпила, който се издига приблизително 50 m над Фенера. Той има осмоъгълно сечение и е оформен с десет последователни тераси, като първите две запазват колонади, а нагоре размерът им постепенно намалява. Достъпът до тях се осъществява чрез тясно зигзагообразно стълбище. Строителството на шпила започва през 1886 г., но земетресението от 23 февруари 1887 г., макар и слабо, води до забавяне на работата и разкрива допълнителни структурни слабости. Това налага серия от корекции и инженерни намеси, които позволяват на терена да се консолидира под натоварване и гарантират устойчивостта на конструкцията в последния етап от изграждането. 1889 г.: завършване на кулата и Крилатия гений: 167,35 метра Алесандро Антонели остава напълно отдаден на строителството на Моле Антонелиана до смъртта си през октомври 1888 г. Една от най-емблематичните сцени, свързани с него, е използването на примитивен асансьор, задвижван с макара, който му позволява да се издига на десетки метри височина въпреки напредналата му възраст. Почти 90-годишният архитект продължава лично да инспектира строителните работи, а този необичаен начин на придвижване се превръща в легенда. През февруари 1889 г., малко преди смъртта си, Антонели обмисля завършването на кулата с петолъчка – един от символите на Италия. Впоследствие обаче избира друго решение: поставянето на статуя, изобразяваща „Крилат гений“, емблематичен символ на Савойската династия. Дизайнът е поверен на скулптора Фумагали. Статуята е изработена от релефна и позлатена мед, тежи около 300 kg и държи копие в едната ръка и палмова клонка в другата. Първоначално е предвидено на главата ѝ да бъде монтиран електрически светлинен глобус, но впоследствие е избрано по-дискретно решение – малка петолъчна звезда, закрепена върху прът. С нея общата височина на статуята достига 5,46 m. След смъртта на Алесандро Антонели през октомври 1888 г. завършването на Моле Антонелиана е поето от неговия син Костанцо и ученика му Крешентино Казели, които по същото време работят и по консолидирането на камбанарията на църквата „Санто Стефано“ във Венеция. Шпилът е завършен в началото на 1889 г., достигайки височина от 161,90 m. На 10 април 1889 г. е монтирана статуята „Крилат гений“, с което сградата достига обща височина от 167,35 m – безпрецедентна за зидана конструкция както в Европа, така и в света по онова време. Именно тази внушителна височина ѝ придава прозвището „Моле“ (от итал. mole – „монументална сграда“). В същия ден се провежда и тържествената церемония по откриването, след което сградата става достъпна за обществеността. Любопитен детайл е, че много жители на Торино погрешно възприемат статуята като ангел, вместо като символичния „Крилат гений“ на Савойската династия. Моле Антонелиана, официално открита на 10 април 1889 г., дълго време запазва статута си на най-високата зидана конструкция в света. Сградата често е поставяна в контекст с Айфеловата кула, открита едва десет дни по-рано – на 31 март 1889 г. Докато Моле Антонелиана остава рекордно висока сред зиданите постройки, Айфеловата кула се превръща в най-високата сграда в света до 1930 г., когато е надмината от Крайслер Билдинг в Ню Йорк. 11 август 1904 г.: Срутване на Крилатия гений На 11 август 1904 г. буря, придружена от мълния, събаря статуята на „Крилатия гений“ от върха на Моле Антонелиана. Въпреки внушителното ѝ тегло от около 300 kg, статуята не пада на земята, а остава балансирана върху една от по-ниските тераси. Днес оригиналната фигура се съхранява във вътрешността на сградата, като и до днес често е погрешно възприемана от посетителите като ангел, въпреки че представлява символичния „Крилат гений“ на Савойската династия. 1906 г.: петолъчка (167,35 метра) В началото на 1906 г. върху мястото на падналата статуя „Крилат гений“ е поставена нова петолъчка, изработена от мед и с диаметър около 4 метра. Проектът е дело на инженера Ернесто Джоти, ръководещ благоустройствените дейности на община Торино. С монтирането ѝ Моле Антонелиана възвръща височината си от 167,35 метра. Между 1905 и 1908 г. архитект Анибале Риготи работи върху интериора на сградата, добавяйки нови декоративни елементи. В този период Моле Антонелиана става и една от първите сгради в града, осветявани нощем – тогава чрез система от газени лампи. На 18 октомври 1908 г. сградата получава нова функция, превръщайки се в седалище на Музея на Италианското рисорджименто. През 1931 г. започва мащабно укрепване на Моле Антонелиана чрез внедряване на масивни стоманобетонни армировки, проектирани от инженерите Поцо, Гиберти и Албенга. Тези конструктивни намеси са необходими за стабилното поддържане на свода и на сградата като цяло. Новата структура покрива голяма част от оригиналната тухлена зидария и декоративните елементи. След преместването на Музея на Рисорджименто в Палацо Кариняно през 1938 г. Моле Антонелиана започва да се използва основно за временни изложби. По време на Втората световна война сградата остава по чудо невредима, въпреки тежките бомбардировки над Торино. Особено силни са ударите на 6 декември 1942 г., когато множество военни цели на близката улица „Верди“ са засегнати, а намиращият се отсреща Театро ди Торино, тогава Аудиториум на EIAR, е напълно разрушен. 23 май 1953 г.: Счупване на шпила На 23 май 1953 г., в 19:25 ч., мощна буря, вероятно вихрушка, откъртва 47 метра от върха на Моле Антонелиана. Срутилата се част пада в малката градина под централата на RAI, като част от шпила дори охлузва прозореца на стая на последния етаж, в която по това време се намира известният водещ Пиеро Анджела. Балконът на кабинета на говорителката Вера Ларсимонт също е частично разрушен, но инцидентът преминава без пострадали. Разрушеният шпил може да бъде видян в края на началните надписи на филма Le amiche (1955) на Микеланджело Антониони. След инцидента титлата за най-високата зидана конструкция в Европа преминава към камбанарията на Улм (161,53 m), а тази за най-високата зидана сграда в света – към кметството на Филаделфия (162,85 m). Това се дължи и на решението шпилът да не бъде възстановен от зидария, а от стоманобетон, което променя първоначалната инженерна структура на сградата. От 1953 до днес (167,5 метра) Реставрация на шпила и монтаж на асансьор Реконструкцията на кулата на Моле Антонелиана се извършва сравнително бързо между 1955 и 1960 г., но този път структурата вече не е изградена изцяло от зидария. Новият шпил е оформен върху метална рамка, облицована с камък, а кръглите тераси са допълнително подсилени. Това инженерно решение възстановява височината на сградата до почти 165 m, но все още без звезда. По-късно звездата е възстановена, макар и поставена малко по-ниско от оригиналната. Новата версия е с диаметър 2,4 m, триизмерна и с 12 върха, монтирана върху метален прът с дължина около 1 m. За разлика от предишната, тя е изработена от стоманено-алуминиева сплав за по-голяма устойчивост. Няколко години по-късно към нея е добавена и малка електрическа мълниезащитна система. Всички реконструкционни дейности, включително изработката на звездата, са ръководени от инженера Джузепе Перотино в сътрудничество с компанията SNOS в Савиляно, в периода май–ноември 1960 г. Шпилът е завършен в края на 1960 г., а официалното откриване е планирано за 31 януари 1961 г., в рамките на честванията на Стогодишнината от обединението на Италия. Новият проект за нощно осветление, дело на инженера Гуидо Киарели, включва и двете червени светлини под звездата, които се виждат и днес. През 1964 г. е проектиран и построен първият туристически асансьор, който достига до Темпието и позволява панорамна гледка към четирите посоки. От съображения за безопасност достъпът до тясното зигзагообразно стълбище към кулата е затворен, а няколко десетилетия по-късно на балкона на Темпието са монтирани защитни решетки, за да се предотвратят инциденти и опити за самоубийство. Създаването на Националния музей на киното По време на последвалите консолидационни работи е взето решение за укрепване на интериора чрез масивни бетонни арки. Макар тези намеси да гарантират стабилността на сградата, те значително променят първоначалния ѝ вътрешен облик и създават усещане за клаустрофобичност. Първият вътрешен асансьор е изграден през 1964 г., а през 1987 г., след приключването на мащабен ремонт, е въведена втора система, която остава в експлоатация до 1996 г. От тази година, с преустройството на Моле Антонелиана като постоянен музей, започва нов етап в историята на сградата. Настоящият панорамен асансьор, управляван от GTT, функционира от 2000 г. и значително подобрява изживяването на посетителите. Кабината е със странични стени от закалено прозрачно стъкло, което позволява впечатляващ поглед към вътрешността на кулата по време на изкачването. Асансьорът се движи посредством четири стоманени кабела, които служат и като водачи, елиминирайки вибрациите и осигурявайки плавно придвижване. Кабината достига Темпието за около една минута със скорост 1,5 m/s (5,4 km/h), предоставяйки на посетителите панорамна гледка към Торино. След четиригодишно затваряне (1996–2000 г.) за мащабно обновяване, включващо модернизация на асансьора и премахване на част от бетонните подпорни арки, Моле Антонелиана придобива нова роля. Сградата става постоянен дом на Националния музей на киното – културна институция, посветена на историята и развитието на кинематографичното изкуство. Днес музеят съхранява богата колекция от експонати, сред които предкинематографски оптични устройства, магически фенери и оригинални елементи от филмови декори на ранни италиански и международни продукции. Последни години От 1998 г., в рамките на обновяването на външното осветление и началото на инициативата Luci d’Artista, южната фасада на Моле Антонелиана е украсена с художествената инсталация Il volo dei numeri на Марио Мерц. Произведението представлява визуално изобразяване на началните стойности от числовата редица на Фибоначи, които сякаш се издигат нагоре по фасадата, създавайки впечатление за движение към небето. През 2011 г., по повод 150-годишнината от обединението на Италия, върху Моле Антонелиана е поставен осветен италиански трикольор. Инсталацията, състояща се от три асиметрични зелено-бяло-червени квадрата, разположени непосредствено над Темпието, е проектирана от Итало Лупи, Ико Мильоре и Мара Сервето. Тя подчертава символично историческото значение на сградата като национална емблема. Трикольорът е тържествено осветен от президента на Италианската република Джорджо Наполитано от Рим при откриването на официалните празненства. След като украсява фасадата в продължение на две години, инсталацията е премахната през 2013 г. През последните години Моле Антонелиана периодично е осветявана със светлинни инсталации или прожекции в различни цветове, в зависимост от повода, инициативата или отбелязваната годишнина. През 2016 г., след гражданска петиция, общинската администрация решава сградата да бъде осветявана в червено-гранатов цвят всяка година на 4 май в памет на жертвите от трагедията на „Гранде Торино“ при самолетната катастрофа в Суперга през 1949 г. По време на пандемията от COVID-19, между 31 март и 4 май, Моле Антонелиана е осветена с цветовете на италианския трикольор като знак на солидарност и национално единство по време на периода на локдаун. Описание Формата на Моле Антонелиана е наистина уникална и отразява смелите еклектични архитектурни решения, характерни за стила на Алесандро Антонели. Масивната долна част, изградена изцяло от зидария, започва с квадратна основа със страна 50 метра – по-голяма от надстроените модули, което придава на сградата внушителност и конструктивна стабилност. Входът на Моле Антонелиана на улица „Монтебело“ 20 е архитектурно впечатляващ, подчертан от хексастилен пронаос, издигащ се на около 30 метра. Колоните, изработени от гранит Бавено, следват изчистените линии на неокласическия стил. Строгостта на основата е омекотена чрез редуването на колони и полуколони, а геометричната ритмичност се балансира от големите стъклени повърхности в горния регистър. Покривът на пронаоса, с височина около 10 метра, се отличава с извити склонове, които се повтарят симетрично от четирите страни, оформяйки четириъгълен купол. Върхът му плавно се свързва с централния модул на сградата, разделен на два регистъра. В долния регистър се намира просторна лоджия с по двадесет колони от всяка страна, която внася архитектурна ритмичност и усещане за лекота. Горният регистър, оформен с полукръгли стъклени прозорци, добавя допълнителен визуален акцент към фасадата. И двата регистъра включват характерни струнни рамки, подчертаващи сложността и еклектичния характер на цялостния дизайн. Над тях, между 40 и 80 метра височина, се издига големият купол с квадратна основа, отличаващ се с удължен свод и изпъкнали стени, изградени като самоносеща зидария. Той образува своеобразна черупка, съставена от необичайно тънки периметърни стени – едва 12 cm дебелина, разположени на приблизително 2 метра една от друга. Около средата на сградата големият купол е увенчан от допълнителна структура, висока около 20 метра, наречена „Темпието“, която повтаря основния мотив на колонадата. До тази част се достига чрез асансьор без фиксирани водачи – вместо това се използват дебели стоманени кабели, изпълняващи ролята на водачи, разположен в центъра на големия атриум. Това позволява на посетителите да наблюдават 360‑градусовия вътрешен изглед към купола по време на изкачването. Темпието запазва квадратната форма и се поддържа от два хексастилни ордера от всяка страна. Структурата е разположена на два етажа, но достъпът за туристи е разрешен само до долното ниво. Над Темпието се издига дългият шпил, чиято основна част е т.нар. „Лантерна“ – цилиндрична структура с височина около 18 метра и диаметър 15 метра, оборудвана с малка тераса в горния си регистър. Над Лантерната, на височина 113 метра, започва осмоъгълният шпил, вдъхновен от неоготическата архитектура. Тази част, недостъпна за посетители, включва десет кръгли тераси с постепенно намаляващи размери. Първата тераса, поддържана от осем колони, служи като покрив на Лантерната, над която се издига втора, подобна, но по-малка колонада. По-нагоре следва серия от пет метални тераси с диаметър между 10 и 7 метра, а над тях – последна група от три стоманобетонни тераси с диаметър от 6 до 4,5 метра. На върха е поставена 12-лъчева звезда с диаметър 2,4 метра, която довежда общата височина на сградата до 167,5 метра. Сградата често се разглежда като необичаен опит за съчетаване на неокласически и неоготически форми с технологичните иновации на епохата. Самият Антонели вече е експериментирал с използването на желязо, стремейки се да разгърне пълния му конструктивен потенциал, без да изоставя традиционния архитектурен език. След разрушителната буря от 1953 г. шпилът е допълнително подсилен със стоманени елементи. Културно влияние Като символ на Торино Моле Антонелиана често е вписвана в контекста на „магическия град“ – както заради необичайната си форма, напомняща едновременно удължена пагода и пирамида, така и заради сложната си история, изпълнена с архитектурни предизвикателства и превратности. Фридрих Ницше проявява особено възхищение към сградата, свързвайки я с образа на Заратустра. Той пише: „Преди това съм вървял пред Моле Антонелиана, може би най-гениалното произведение на архитектурата, създавано някога… нищо не напомня повече за моя Заратустра.“ Моле Антонелиана присъства и в киното: голяма част от филма Dopo mezzanotte на Давиде Ферарио е заснета вътре в сградата, където тя играе символична роля. Нейният силует се появява и в началните надписи на анимационния филм Porco Rosso на Хаяо Миядзаки, както и върху пощенска картичка в първите сцени на Turistas (2006) на Джон Стокуел. С въвеждането на еврото през 2002 г. Италианският държавен монетен двор по погрешка изсича около сто монети от 1 цент с изображение на Моле Антонелиана вместо предвидената крепост Кастел дел Монте. Тези редки екземпляри днес се оценяват на над 2500 евро. Силуетът на сградата е използван и в логото на XX Зимни олимпийски игри в Торино (2002), където е представен в стилизирана форма с ледени кристали, символизиращи олимпийския дух. По този повод е издадена и възпоменателна монета от 2 евро, както и пощенска марка с нейния образ. През 2022 г. нощна фотография на Моле Антонелиана заема шесто място в световната класация на международния конкурс Wiki Loves Monuments. Галерия с изображения Вижте също Национален музей на киното (Торино) Източници Външни препратки Mole Antoneliana: the tallest building in the world until 1908, today the Cinema Museum in Turin Моле Антонелиана на официалния уебсайт на Националния музей на киното Видео в Ютюб