NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palais Grimani de San Luca

Le palais Grimani de San Luca est un palais de Venise le long du Grand canal à l'embouchure du Rio di San Luca, dans le sestiere de San Polo. Historique Les Grimani sont les membres d’une famille patricienne de Venise, originaire de Vicence et qui descendraient des ducs de Lombardie. Ils arrivent à Venise vers l'an 900. Une branche de la famille partit s'établir à Constantinople jusqu'à la prise de la ville par les Turcs. Description Grand immeuble de style gothique, construit vers le milieu du XVIe siècle, par Girolamo Grimani, conçu par l’architecte Michele Sanmicheli. Après la mort de Sanmicheli, le bâtiment a été achevé par l’architecte Jan Giacomo de Griggi. La famille Grimani a vécu dans le bâtiment jusqu’en 1806. Le bâtiment est typique des palais de Venise – les chambres du bâtiment sont construites autour d’une cour intérieure, et la façade, face au Grand Canal, est construite dans un style néo-classique typique de la période de sa construction. La façade est décorée de piliers d’ordre corinthien. Notes et références R. Russo, Palazzi di Venezia, Arsenale, 1998 (ISBN 88-7743-185-7) Voir aussi Bibliographie Guida d'Italia del Touring Club Italiano – Venezia, 3ª edizione; (ISBN 978-88-365-4347-2). M. Brusegan La grande guida dei monumenti di Venezia - Newton & Compton Ed., Roma 2005; (ISBN 88-541-0475-2). E. e W. Eleodori Il Canal Grande. Palazzi e Famiglie – Corbo e Fiore Editori, II ed., Venezia 2007; (ISBN 88-7086-057-4). R. Russo Palazzi di Venezia - Arsenale ed., 1998; (ISBN 88-7743-185-7) Palazzo Grimani di Santa Maria Formosa Liens externes High resolution image of Palazzo Grimani di San Luca Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Venise
Палаццо Гримани-ди-Сан-Лука

Палаццо Гримани-ди-Сан-Лука (итал. Palazzo Grimani di San Luca, Palazzo Grimani а San Luca) — дворец в Венеции, в сестиере (районе) Сан-Марко. Расположен при впадении канала Святого Луки (Rio di San Luca) в Гранд-канал, недалеко от моста Риальто. История Дворец построен в традициях ренессансной архитектуры по заказу Джироламо Гримани, члена богатой и влиятельной венецианской семьи, отца Марино Гримани, дожа Венеции, в 1556—1575 годах. Автором проекта является архитектор Микеле Санмикели. Считается, что после смерти Санмикели в 1559 году дворец достраивал Джанджакомо деи Гриджи, который добавил верхний этаж. Дворец был домом семьи Гримани до падения Венецианской республики в 1797 году, и впоследствии семья намеревалась снести его. Новое австрийское правительство в 1805 году приобрело здание, которое было приспособлено под почтовое отделение. В 1818 году палаццо перешло в государственную собственность, а затем в нём разместился апелляционный суд. Между 1972 и 1974 годами дворец был капитально отреставрирован. В настоящее время в здании располагается апелляционный суд Венеции (Corte di Appello di Venezia). Архитектура Члены семьи Гримани владели восемью другими дворцами разных эпох в Венеции, шесть из которых существуют до сих пор. Дворец Гримани ди Сан-Лука является самым грандиозным, его фасад производит внушительное впечатление своими размерами, пропорциями портала, окон и мощных карнизов. Композиционная схема схожа с композицией Палаццо Корнер делла Ка’Гранде, также в районе Сан-Марко, работы архитектора Якопо Сансовино (1532): три этажа, ордерная разработка фасада, большие арочные окна. Мотив арочного портала первого этажа с более низкими боковыми ассоциируется с древнеримской трёхпролётной триумфальной аркой. Тот же мотив арочных окон повторяется на втором и третьем этажах. Исторический декор интерьеров палаццо не сохранился. Своё суждение о Палаццо Гримани высказал Джон Рёскин: «Из всех зданий Венеции, последовавших за последними пристройками к Дворцу Дожей, самым благородным является Дом Гримани: он состоит из трёх этажей коринфского ордера и в то же время прост, утончён, возвышен и таких колоссальных размеров, что одни и те же здания справа и слева от него, тоже в три этажа, достигают только его первого уровня». Рёскин Дж. Камни Венеции. 1851 См. также Палаццо Гримани-ди-Санта-Мария-Формоза Список дворцов Венеции Примечания Ссылки Венеция: Палаццо Гримани (Palazzo Grimani)
Палаццо Грімані-ді-Сан-Лука

Палаццо Грімані-ді-Сан-Лука (італ. Palazzo Grimani di San Luca) — палац у Венеції на каналі Rio di San Luca, в точці впадання останнього в Гранд-канал. Був побудований в епоху Ренесансу. Спочатку був побудований для дожа Антоніо Ґрімані. Після його смерті, в 1532–1569 роках послідовно перебудовувався спадкоємцями дожа, спочатку Вітторе Грімані, генеральним прокуратором міста, потім Джованні Грімані, кардиналом і патріархом Аквілейськім. Імовірно, підряд на замовлення останнього виконував Мікеле Санмікелі. Остаточно палац був закінчений в 1575 році Джованні Русконі. Дверний портал оформляв Алессандро Вітторіа. Палац складається з трьох частин і невеликого заднього дворика. Фасад палацу прикрашений різнокольоровим мармуром. Звабинка внутрішнього інтер'єру — Зала Психєї (італ. Sala di Psiche), прикрашена фресками Франческо Менцоккі, Каміло Мантовано і Франческо Сальвіаті. Також в оформленні палацу брали участь Таддео Цуккаро і Джованні да Удіне. В даний час в будівлі розташовується венеційський апеляційний суд. Посилання Джерела Russo, R. (1998). Palazzi di Venezia. Arsenale. ISBN 88-7743-185-7.
Кастеламонте

Кастеламо̀нте (на италиански: Castellamonte; на пиемонтски: Castlamont, Кастъламонт) е град и община в Метрополен град Торино, регион Пиемонт, Северна Италия. Разположен е на 343 m надморска височина. Към 1 януари 2020 г. населението на общината е 9845 души, от които 1096 са чужди граждани. Източници Външни препратки Уебсайт на общината
Castellamonte

Castellamonte (piemontesisch Castlamont) ist eine italienische Gemeinde in der Metropolitanstadt Turin (TO), Region Piemont. Lage und Einwohner Castellamonte liegt 40 km nördlich von Turin auf einer Höhe von 343 m über dem Meeresspiegel. Das Gemeindegebiet, das in drei Teilen aufgesplittert ist, umfasst im Ganzen eine Fläche von 38,5 km² und hat 9828 Einwohner (Stand 31. Dezember 2024). Die Nachbargemeinden sind Rueglio, Cintano, Issiglio, Colleretto Castelnuovo, Borgiallo, Castelnuovo Nigra, Vidracco, Parella, Quagliuzzo, Cuorgnè, Baldissero Canavese, San Martino Canavese, Torre Canavese, Bairo, Valperga, Salassa, Ozegna und Rivarolo Canavese. Bevölkerungsentwicklung Geschichte Die ersten historischen Bewohner der Gegend waren Salasser, von denen einige behaupten, sie seien Kelten ligurischer Abstammung gewesen, andere stammen von den Tauriner ab und wieder andere gelten als Gallier. Bis zum Einfall von Hannibal bei seiner Alpenüberquerung blieben sie unabhängig. Danach standen sie unter römischer Verwaltung. Sehenswürdigkeiten Das namensgebende Schloss. Der romanische Campanile. Die Rotonda Antonelliana, Reste eines monumentalen Kirchenprojekts von Alessandro Antonelli, das 1842 begonnen und 1846 infolge Geldmangels eingestellt wurde. Die stattdessen realisierte neugotische Kirche Santi Pietro e Paolo. Söhne und Töchter Roberto Farinella (* 1968), römisch-katholischer Geistlicher, Bischof von Biella Weblinks Offizielle Website der Gemeinde Castellamonte Informationen bei comuni-italiani.it (italienisch) Einzelnachweise
Castellamonte

Castellamonte is a comune (municipality) in the Metropolitan City of Turin in the Italian region Piedmont, located about 35 kilometres (22 mi) north of Turin. It is located in the Canavese, at the feet of a hill surmounted by a 14th-century castle, hence the name (meaning "Castle at the Mount"). Only traces remain of the latter's original structure, what is visible now dating to an 18th-century renovation. The town is also home to an unfinished rotunda designed by Alessandro Antonelli, the Baroque church of San Rocco; the Sacro Monte di Belmonte is not far, though in the communal territory of Valperga. Architects Carlo and Amedeo di Castellamonte were born in the town. References
Castellamonte

Castellamonte (en piamontés Castlamont) es un municipio italiano de la provincia de Turín en la región del Piamonte, ubicado alrededor de 35 kilómetros al norte de Turín. A 31 de diciembre de 2004, tenía una población de 9.298 habitantes y un territorio de 38.5 km².​ El municipio de Castellamonte contiene las frazioni (subdivisiones, principalmente pueblos y aldeas) de Sant'Antonio, San Giovanni, Spineto y Maglio. Castellamonte limita con los siguientes municipios: Trausella, Meugliano, Rueglio, Cintano, Issiglio, Colleretto Castelnuovo, Lugnacco, Borgiallo, Castelnuovo Nigra, Vidracco, Parella, Quagliuzzo, Cuorgnè, Baldissero Canavese, San Martino Canavese, Torre Canavese, Bairo, Valperga, Salassa, Ozegna, y Rivarolo Canavese. El territorio forma parte de la Comunità Montana Valle Sacra. Historia Castellamonte [1] está entre las Ciudades condecoradas por el valor militar en la Guerra de Liberación habiendo recibido la Medalla de Plata al Valor Militar por los sacrificios de su población y por su actividad en la lucha partisana durante la Segunda Guerra Mundial. Entre las instituciones más antiguas de la ciudad está la Associazione Filarmonica Castellamonte - Scuola di Musica «Francesco Romana» [2] fundada oficialmente en el año 1822. Lugares de interés El Sacro Monte di Belmonte, ubicado en el municipio de Valperga, pero con sede operativa en Castellamonte, fue inscrito en el año 2003 por la Unesco dentro del Patrimonio de la Humanidad junto con otros seis Sacromontes piamonteses. Evolución demográfica Notas Enlaces externos Sacro Monte di Belmonte Patrimonio Mundial de la Unesco
Castellamonte

Castellamonte (en français Castellamont) est une commune italienne de la ville métropolitaine de Turin, dans la région Piémont. Lieux touristiques Mont Sacré de Belmonte. Château de Castellamonte Jumelage Castellamonte est jumelé avec Saint-Amand-En-Puisaye en France dans la région de la Bourgogne-Franche Comté Administration Géographie Hameaux Sant'Antonio, San Giovanni, Maglio. Communes limitrophes Trausella, Meugliano, Rueglio, Cintano, Issiglio, Colleretto Castelnuovo, Lugnacco, Borgiallo, Castelnuovo Nigra, Vidracco, Parella, Quagliuzzo, Cuorgnè, Baldissero Canavese, San Martino Canavese, Torre Canavese, Bairo, Valperga, Salassa, Ozegna, Rivarolo Canavese. Notes et références Portail du Piémont
Castellamonte

Castellamonte (piemontiul: Castlamont) egy olasz község a Piemont régióban, Torino megyében. Látnivalók A Rotonda Antonelliana: Alessandro Antonelli befejezetlen műve A kastély: az eredeti, 14. századi kastély romjai, és az új, 17. században épített kastély San Pietro e Paolo templom és román torony San Rocco templom Jegyzetek
Castellamonte

Castellamonte is een gemeente in de Italiaanse provincie Turijn (regio Piëmont) en telt 9298 inwoners (31-12-2004). De oppervlakte bedraagt 38,5 km², de bevolkingsdichtheid is 242 inwoners per km². Demografie Castellamonte telt ongeveer 4013 huishoudens. Het aantal inwoners steeg in de periode 1991-2001 met ..% volgens cijfers uit de tienjaarlijkse volkstellingen van ISTAT. Geografie Castellamonte grenst aan de volgende gemeenten: Trausella, Meugliano, Rueglio, Cintano, Issiglio, Colleretto Castelnuovo, Lugnacco, Borgiallo, Castelnuovo Nigra, Vidracco, Parella, Quagliuzzo, Cuorgnè, Baldissero Canavese, San Martino Canavese, Torre Canavese, Bairo, Valperga, Salassa, Ozegna en Rivarolo Canavese. Galerij
Castellamonte

Castellamonte é uma comuna italiana da região do Piemonte, província de Turim, com cerca de 8.999 habitantes. Estende-se por uma área de 38 km², tendo uma densidade populacional de 237 hab/km². Faz fronteira com Trausella, Meugliano, Rueglio, Cintano, Issiglio, Colleretto Castelnuovo, Lugnacco, Borgiallo, Castelnuovo Nigra, Vidracco, Parella, Quagliuzzo, Cuorgnè, Baldissero Canavese, San Martino Canavese, Torre Canavese, Bairo, Valperga, Salassa, Ozegna, Rivarolo Canavese. Demografia Referências
Кастелламонте

Кастелламонте (итал. Castellamonte) — коммуна в Италии, располагается в регионе Пьемонт, в провинции Турин. Население составляет 9894 человека (2008 г.), плотность населения составляет 260 чел./км². Занимает площадь 38 км². Почтовый индекс — 10081. Телефонный код — 0124. Покровительницей коммуны почитается Пресвятая Богородица, празднование 16 июля. Демография Динамика населения: Администрация коммуны Официальный сайт: http://www.comune.castellamonte.to.it/ Архивная копия от 5 апреля 2010 на Wayback Machine Ссылки http://www.comune.castellamonte.to.it/ Архивная копия от 5 апреля 2010 на Wayback Machine http://www.istat.it/ Архивная копия от 22 февраля 2011 на Wayback Machine http://www.istat.it/english/ Архивная копия от 7 декабря 2009 на Wayback Machine
Кастеламонте

Кастеламонте (итал. Castellamonte) је насеље у Италији у округу Торино, региону Пијемонт. Према процени из 2011. у насељу је живело 7215 становника. Насеље се налази на надморској висини од 348 м. Становништво Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Медији везани за Кастеламонте на Викимедијиној остави Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Кастелламонте

Кастелламонте (італ. Castellamonte, п'єм. Castlamont) — муніципалітет в Італії, у регіоні П'ємонт, метрополійне місто Турин. Кастелламонте розташоване на відстані близько 550 км на північний захід від Рима, 34 км на північ від Турина. Населення — 9986 осіб (2014). Щорічний фестиваль відбувається 16 липня. Покровитель — Madonna del Carmine. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 1056 іноземців з 54 країн, серед них 631 громадянин країн Євросоюзу та 12 громадян України. Сусідні муніципалітети Баїро Бальдіссеро-Канавезе Борджалло Кастельнуово-Нігра Чинтано Коллеретто-Кастельнуово Куорньє Іссільйо Луньякко Меульяно Оценья Парелла Куальюццо Ривароло-Канавезе Руельйо Саласса Сан-Мартіно-Канавезе Торре-Канавезе Траузелла Вальперга Відракко Галерея зображень Див. також Список муніципалітетів метрополійного міста Турин Примітки
San Giacomo di Rialto

San Giacomo di Rialto és una església catòlica al sestiere de San Polo (Venècia, Itàlia). És a l'esquerra del Pont de Rialto. Tradicionalment es considera l'església més antiga de Venècia, construïda l'any 421 per un fuster, Candioto o Eutinopo, que estaria dedicada al sant titular per sufocar un incendi de grans proporcions. Estudis més recents han demostrat, però, que l'edifici és molt més recent, per exemple, en un document de data 1097 algú descriu el terreny en què es troba sense mencionar-ne l'església. La primera menció de determinades dates es remunta a maig de 1152. El 1513 s'escapà del gran incendi que devastà l'àrea comercial adjacent i el 1601 el duc Marino Grimani n'ordenà la restauració, en la qual el terra s'aixecà per fer front a l'acqua alta. Referències
San Giacomo di Rialto

San Giacomo di Rialto, auch San Giacometto genannt, ist eine Kirche im venezianischen Stadtteil San Polo. Sie wurde vermutlich im späten 11. oder frühen 12. Jahrhundert erbaut. In der Literatur der Renaissance galt sie jedoch als ein Bau aus der Spätantike und wurde als das Vorbild von San Marco angesehen. Mit der legendären Grundsteinlegung am 25. März 421 sollte nach deren Vorstellung die Stadt Venedig gegründet worden sein. Geschichte Verschiedene bauliche Maßnahmen sind seit dem 14. Jahrhundert überliefert. So sollte 1341 der mit Dachziegeln versehene Dachvorsprung oder -aufbau („revetenum coporum“) mit Regenrinnen versehen werden. Auch sollten beide Seiten der Loggia, die noch keine Rinnen aufwiesen, mit entsprechenden Regenrinnen ausgestattet werden. 1393 sollte der noch recht neue Glockenturm (campanile) eine neue Räderuhr erhalten, eine Schlaguhr mit Räderwerk, die als „orologio latino“ bezeichnet wurde. Sie sollte einen dreimal so großen Klöppel erhalten, wie das Vorgängermodell. 1394 erhielt die Kirche eine neue Glocke, die als Rialtina fortan mit ihrem Läuten Arbeitsbeginn und -ende in der ganzen Stadt anzeigen sollte. Schließlich sollte der Platz vor der Kirche neu gepflastert werden, zumal sich dort Händler, Adlige und Fremde trafen und sich aufhielten. Auch sollten die Reste des alten Campanile abgerissen werden, ebenso wie das officium ponderis (eine Art Eichamt) und die dortige Wechselstube (cambio), um eine schön gedeckte Halle zu errichten. So sollten sich die Besagten auch bei schlechtem Wetter versammeln und ihre Geschäfte betreiben können – zudem sollte der Platz in der berühmten (famosa) Stadt „schön“ (pulcher) und „groß“ und „geschmückt“ sein. Nach den Rialtobränden der Jahre 1531 und 1601 wurde die Kirche jeweils renoviert. Der heutige Bau ist ein die alte Disposition kopierender Neubau der mittelalterlichen Anlage aus dem Jahre 1601, in dem die Säulen der zerstörten Kirche wiederverwendet wurden. Dabei wurde zum Schutz vor Überschwemmungen der Boden deutlich angehoben. Verloren gingen dabei die reichen Mosaiken der Gewölbe, die in älteren Quellen noch belegt sind. Die Kirche ist für die große Uhr aus dem 15. Jahrhundert bekannt, die sich über dem Eingang befindet. Von der Ausstattung sind ein Jakobus von Alessandro Vittoria und die Bronzestatue des Antonius Eremita von Girolamo Campagna erwähnenswert, den die Goldschmiede gestiftet haben. Literatur Deborah Howard: The architectural history of Venice. Überarbeitete und erweiterte Ausgabe. Yale University Press, New Haven CT/London 2002, S. 14–17. ISBN 0-300-09029-3 Herbert Rosendorfer: Kirchenführer Venedig. Edition Leipzig, Leipzig 2008, S. 53 f. ISBN 978-3-361-00618-8 Flaminio Corner: Notizie storiche delle Chiese e Monasteri di Venezia, Padua 1758, S. 369–371. (Digitalisat) Weblinks Anmerkungen
San Giacomo di Rialto

San Giacomo di Rialto is a church in the sestiere of San Polo, Venice, northern Italy. The inclusion of Rialto in the name distinguishes this church from San Giacomo dell'Orio which is situated in the sestiere of Santa Croce, on the same side of the Grand Canal. The church's front forms the eastern side of Rialto Square and is one of the only buildings on that square that escaped the devastating fire of 1514 alongside the Palazzo dei Camerlenghi It has a large 15th-century clock above the entrance, a useful item in the Venetian business district but regarded as a standing joke for its inaccuracy. The Gothic portico is one of the few surviving examples in Venice. It has a Latin cross plan with a central dome. Inside, the Veneto-Byzantine capitals on the six columns of ancient Greek marble date from the 11th century. History According to tradition, San Giacomo is the oldest church in the city, supposedly consecrated in the year 421. Although documents exist mentioning the area but not the church in 1097, the first document citing the church dates from 1152. It was rebuilt in 1071, prompting the establishment of the Rialto market with bankers and money changers in front of the church. The system with the "bill of exchange" was introduced here, as clients went with such a bill of exchange with a credit inscribed from one banker to another. In 1503, it survived a fire which destroyed the rest of the area, and was restored from 1601 by order of Doge Marino Grimani. Works included raising of the pavement to counter the acqua alta. Gallery See also Il Gobbo di Rialto: a nearby statue of a crouching man References Sources Tassini, Giuseppe (1863). Curiosità Veneziane. Venice: Filippi Editore. Cessi, Roberto; Annibale Alberti (1934). Rialto. L'isola, il ponte, il mercato. Bologna.: CS1 maint: location missing publisher (link) Buckley, Jonathan; Charles Hebbert; Richard Schofield (2007). The Rough Guide to Venice & Veneto.
Iglesia de San Giacomo de Rialto

La iglesia de San Giacomo di Rialto, popularmente conocida como San Giacometo, es un edificio religioso en la ciudad italiana de Venecia, situada en el distrito de San Polo. Está a la izquierda del famoso Puente de Rialto.​ Historia Fundada en el año 421, san Giacomo de Rialto se considera tradicionalmente como la Iglesia más antigua de Venecia, construida por un carpintero, Candioto o Eutinopo, que estaría dedicada al santo titular por sofocar un incendio de grandes proporciones. La edificación actual se realizó alrededor del año 1071. Estudios más recientes han demostrado que el edificio es mucho más reciente. En un documento datado de 1097, alguien describe el terreno en el que está, sin mencionar la Iglesia. La primera mención de determinadas fechas remonta a mayo de 1152, que dice: Un majestuoso reloj que señala las 24 horas del día corona su fachada del siglo XV. Durante el Renacimiento, los vendedores del mercado cercano acudían a esta Iglesia para hacer descansos y rezar durante la jornada de trabajo. En 1513 se escapó del gran incendio que devastó el área comercial adyacente, y en 1601, el dogo Marino Grimani ordenó la restauración, en el que el suelo se elevó para hacer frente a la acqua alta.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Giacomo de Rialto.
San Giacomo di Rialto

San Giacomo di Rialto (talijanski: Chiesa di San Giacomo di Rialto) zvana San Giacometto, je crkva u Veneciji, u sestieru San Polo pored mosta Rialto na malom istoimenom trgu (Campo San Giacomo di Rialto) koji je glavna tržnica Venecije. Povijest Po lokalnoj venecijanskoj predaji to je najstarija crkva u Veneciji, koju je 421. sagradio stolar po imenu Candioto ili Eutinopo, i posvetio svecu da ih štiti od požara. Novije studije pokazale su da je crkva podignuta mnogo kasnije, tako postoji dokument iz 1097. (donacija Oria) u kojem se govori o zemljištu kod Rialta, ali se ne spominje nikakva crkva. Prvi dokument u kom se spominje crkva, je iz svibnja 1152., u njemu na latinskom piše Henricum Navigaiosum plebanum Johaninis sancti et sancti Jacobi de Rivoalto. Povijest ove crkve usko je povezana s nastankom venecijanske tržnice, koja se počela oblikovati u 12. stoljeću. Na vanjskom zidu apside crkve stoji natpis iz 12. stoljeća koji poziva trgovce na tržnici na poštenje. San Giacomo di Rialto je 1513. ostao pošteđen za velikog požara koji je uništio susjedne zgrade i odmah je te iste godine restauriran. Po naredbi dužda Marina Grimanija je 1601. podignut crkveni pod da bi se izbjegle poplave za venecijanskih visokih voda (acqua alta). San Giacomo di Rialto je dimenzijama mala crkva, s neobičnim zvonikom, gotičkim portikom (jedinim takvim u cijelom gradu) i velikim satom iz 15. stoljeća, koji je restauriran u 18. stoljeću i 20. stoljeću, koji dobro dođe lokalnim trgovcima. Tlocrno je to crkva grčkog križa s kupolom na sjecištu brodova. Literatura Roberto Cessi; Annibale Alberti, Rialto. L'isola, il ponte, il mercato, Bologna, 1934. Izvori Vanjske poveznice Chiesa di San Giacomo di Rialto o Giacometto Arhivirana inačica izvorne stranice od 17. kolovoza 2011. (Wayback Machine) (tal.)