NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Synagogue de Trieste

La synagogue de Trieste (nom en italien : Tempio israelitico di Trieste) est l'une des plus importantes synagogues d'Italie et la seconde plus grande d'Europe par la taille. Elle est située entre les via San Francesco, via Donizetti et via Zanetti. L'édifice est construit durant la fin de la période de l'Empire austro-hongrois et a marqué l'histoire des Juifs en Italie au XXe siècle. Historique Le projet de la synagogue remonte à la fin du XIXe siècle. Elle est construite à partir de 1908 sur les plans des architectes Ruggero Berlam et Arduino Berlam et terminée en 1912. En 1969, la synagogue de Trieste intègre la communauté juive de Gorizia et de son temple hébraïque. Liste des rabbins David Yitzak Margalit Architectures et ornements Notes et références Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du judaïsme Portail du Frioul-Vénétie Julienne
Synagoge (Triëst)

De synagoge (20e eeuw) van de Noord-Italiaanse stad Triëst bevindt zich aan de Via Gaetano Donizetti en de Via San Francesco Assisi. Historiek De eerste synagoge in de stad opende de deuren in 1746, tijdens het bewind van keizerin Maria-Theresia van Oostenrijk. De bouw van deze en drie andere kleine synagoges was een teken van groei in de Joodse gemeenschap. Keizer Jozef II liet toe in 1782 dat er een Joodse school kwam, onder de benaming Scuole pie normali israelitiche. De actuele synagoge werd gebouwd in de jaren 1908-1912; ze verving de andere cultusplaatsen in de stad. De bouw vond plaats tijdens de laatste jaren van de Oostenrijks-Hongaarse dubbelmonarchie. Triëst was destijds een Vrije rijksstad onder de Oostenrijkse Kroon. Het fascistisch regime in Italië sloot de synagoge in 1938. De Duitse nazi’s gebruikten het gebouw als magazijn. De Joodse gemeenschap had het liturgisch zilverwerk verstopt voor de nazi’s. In 1945 werd de synagoge onmiddellijk opnieuw in gebruik genomen.
Synagoga w Trieście

Synagoga w Trieście (wł. Tempio Israelitico di Trieste) – synagoga znajdująca się w Trieście we Włoszech. Synagoga została zbudowana w latach 1908–1912 według projektu architektów Ruggero i Arduino Berlamów. Zastąpiła cztery mniejsze synagogi. W 1942 roku po wprowadzeniu rasistowskich przepisów została zamknięta. Po zakończeniu II wojny światowej została ponownie otwarta. Linki zewnętrzne [1] [2]
Sinagoga din Triest

Sinagoga din Triest (în italiană Tempio israelitico di Trieste) este un lăcaș de cult evreiesc din orașul Triest, Friuli-Veneția Giulia, Italia. Ea a fost construită în 1908 și fondată în anul 1912. Vezi și Lista sinagogilor din Italia Referințe 45°39′11.43″N 13°46′49.21″E﻿ ()45.6531750; 13.7803361 Legături externe Jewish Community of Trieste Official website Synagogues of Europe, P. 372, Carole Herselle Krinsky
Синагога Триеста

Триестская синагога (итал. Sinagoga di Trieste; ивр. בית הכנסת בטריאסטה‎) — синагога на площади Вирджилио Джиротти в городе Триест, в Италии. Открыта в 1912 году и является одним из самых больших религиозных зданий приверженцев ортодоксального иудаизма в Европе. История До строительства современной синагоги в Триесте евреи совершали богослужения в четырёх небольших зданиях, которые находились в еврейском гетто в районе Риборго. В XIX веке с началом эмансипации евреев на территории Австро-Венгрии еврейской общиной Триеста было принято решение о строительстве новой большой синагоги. В 1903 году был объявлен международный архитектурный конкурс на проект здания, который потерпел неудачу. Проект был заказан местным архитекторам Руджеро и Ардуино Берламам, которыми 1908 году было начато строительство, завершившееся открытием новой синагоги 21 июня 1912 года. После присоединения Триеста к Королевству Италия по итогам Первой мировой войны в 1918 году строение стало одной из четырёх великих синагог на территории итальянского государства; тремя другими синагогами были храмы в Риме, Генуе и Ливорно. В 1938 году, после утверждения в Королевстве Италия фашистских расовых законов, синагога в Триесте была закрыта. Во время Второй мировой войны и нацистской оккупации города, здание использовалось, как склад для книг и произведений искусства, украденных оккупантами. Ритуальная серебряная мебель, принадлежавшая синагоге, была спрятана евреями внутри здания и осталась нетронутой. Архитектура Монументальное здание, облицованное бетоном, прямоугольной формы с главным куполом, тремя половинными куполами и прямоугольной башней представляет собой базилику адаптированную под нужды иудейского культа. Синагога расположена на трёх проспектах с фасадами на улицы Доницетти, Святого Франциска и Дзанетти, которые оформлены рядом повторяющихся фризов и орнаментов с окном-розой в виде звезды Давида. У здания два входа: большой, увенчанный башней, который находится на улице Доницетти и используется лишь во время важных праздников, и малый, расположенный на улице Святого Франциска, для повседневного посещения синагоги. Внутри здание имеет три нефа и апсиду, украшенную золотой мозаикой. Зал ориентирован на большой синагогальный ковчег с дверьми из позолоченной бронзы, который венчает эдикула из розового гранита, четырьмя колоннами поддерживающая скрижали закона. В обрамлении ковчега две больших меноры на мраморной балюстраде изображают снопы пшеницы, которые символизируют еврейскую общину Триеста. Балкон женской галереи выходит на синагогальный ковчег с трёх сторон. В женской галерее над входом в помещение, внутри цилиндрического свода, находится большой орган, украшенный звездами Давида. Пол центрального зала оформлен черно-белой мозаикой. Потолок с большим куполом украшен люстрами, надписями из священного писания и различным декором. От центрального зала мраморными колоннами, поддерживающими арки, отделён атриум. Культовый комплекс, кроме синагоги, включает молельню, общественные помещения, архив, библиотеку и микву. Примечания Ссылки La Sinagoga (итал.). www.triestebraica.it. — Comunità Ebraica di Trieste. Дата обращения: 13 ноября 2020.
Porta Soprana

La Porta Soprana o Porta di Sant'Andrea (en ligur Porta de Sant'Andria) va ser una de les portes d'accés a la ciutat de Gènova (Itàlia). Una de les edificacions medievals més important de la ciutat, està situada en el lloc històric conegut com Piano di Sant'Andrea, en el cim del turó homònim, aplanat a principis del segle xx, que li dona nom (l'apel·latiu Soprana és una corrupció de Superana: la porta es deia així perquè estava situada elevada respecte a la ciutat). Era una de les portes d'accés a la ciutat ja a l'època de la segona cinta de muralles de Gènova (segle ix o x); no obstant això, la construcció actual (després de les àmplies restauracions realitzades sota la direcció d' Alfredo D'Andrade) reprodueix l'aspecte que la porta devia tenir al moment de la seva reconstrucció durant l'edificació de la tercera cinta (Mura del Barbarossa, 1155-1159). A poca distància d'aquesta porta es troba la casa-museu de Cristòfor Colom. Tant els museus de les torres de la porta com la casa de Colom estan oberts al públic. Inscripcions a la porta A la part esquerra de la porta (respecte a qui hi entra des de l'exterior) hi ha un gravat en què la ciutat s'adreça al ciutadà que es prepara per creuar-la: A la part oposada apareix la següent inscripció: Restauracions Desaparegut el paper únicament defensiu i ampliada les muralles, a partir del segle xiv la porta va ser literalment engolida pel desenvolupament urbanístic, amb la construcció del barri de Ponticello. A més, sobre l'arc d'entrada entre les dues torres es va construir una casa d'una planta (augmentada amb una altra planta al segle xix), on va habitar el fill de Sanson (el botxí que havia guillotinat Lluís XVI en temps de la Revolució Francesa). També al segle xix, les dues torres es van dedicar a presó, igual que el proper Convent di Sant'Andrea (la presó «de la Torre»), i s'hi situaven també els habitatges dels carcellers. El monument, reduït a finals del segle a una sèrie d'edificis, un cop desapareguts els merlets de les seves muralles, va ser restaurat a partir de 1890 per l'arquitecte Alfredo d'Andrade, director de la Superintendència de Belles Arts. També a càrrec del laboratori d'Andrade, en aquesta època es va restaurar la torre nord i, amb ella, l'arc que cobreix l'entrada de la porta i s'hi van incorporar les escultures dels capitells (les àguiles d'estil romànic pisà). La torre sud va romandre tancada al perímetre d'un edifici d'habitatges fins a la dècada del 1930 quan, amb la demolició del barri de Ponticello, l'estructura va ser restaurada sota la direcció d'Orlando Grosso. Imatges Referències Enllaços externs Associazione Culturale Genovese Porta Soprana Immagini storiche di vico Dritto Ponticello con la casa di Colombo intera e la porta Soprana
Porta Soprana

Die Porta Soprana war ehemals ein Stadttor der italienischen Hafenstadt Genua. Sie zählt zu den wichtigsten noch erhaltenen Bauten des Mittelalters in der Stadt und befindet sich auf dem höchsten Punkt der Sant’Andrea-Ebene. In unmittelbarer Nähe liegt das historische Stadtviertel Ravecca, das ehemalige Oppidum im heutigen Zentrum der ligurischen Hauptstadt. Ebenfalls nah am Stadttor gelegen ist das mutmaßliche Geburtshaus von Christoph Kolumbus. Geschichte Im 14. Jahrhundert wurde das bisher peripher gelegene Stadttor städtebautechnisch verschluckt. Auf dem Torbogen zwischen den beiden Wachtürmen wurde ein einstöckiges Haus errichtet (im 18. Jahrhundert wurde ein zweites Stockwerk hinzugefügt), in dem der Sohn des Chares Henri Sanson (dem Henker von Ludwig XVI.) lebte. Die zwei Türme wurden im 18. Jahrhundert, wie auch das nahegelegene Kloster Sant’Andrea (das Gefängnis della Torre), zu Kerkern umgebaut. Die Wohnungen des Wachpersonals befand sich ebenfalls in ihnen. Gegen Ende des Jahrhunderts war die Porta Soprana zu einer Anhäufung unterschiedlicher Gebäude reduziert. 1890 wurde unter der Leitung von dem Architekten und Superintendanten für die Schönen Künste Alfredo d’Andrade mit den Restaurierungsarbeiten begonnen. In diesem Zusammenhang wurde auch der nördliche Turm mit seinem Torbogen wiederhergestellt. Bei den Arbeiten wurden ebenfalls die Kapitellen mit dem römischen Adler restauriert. Der südliche Turm blieb hingegen bis 1930 in ein Wohnhaus integriert. Mit dem Abriss des Stadtviertels Ponticello wurde seine Struktur unter der Leitung von Orlando Grosso restauriert. Weblinks
Porta Soprana

La Porta Soprana o Porta di Sant'Andrea (en ligur Pòrta de Sant'Andria) fue una de las puertas de acceso a la ciudad de Génova, Italia. Una de las edificaciones medievales más importante de la ciudad, está situada en la cima del Piano di Sant'Andrea (a poca distancia de la colina homónima, allanada a principios del siglo XX), que le da nombre (el apelativo Soprana es una corrupción de Superana: la puerta se llamaba así porque estaba situada elevada respecto a la ciudad). Era una de las puertas de acceso a la ciudad ya en la época de la segunda cinta de murallas de Génova (siglo IX o X); sin embargo, la construcción actual (después de las amplias restauraciones realizadas bajo la dirección de Alfredo D'Andrade) reproduce el aspecto que la puerta debió tener al momento de su reconstrucción durante la edificación de la tercera cinta (Mura del Barbarossa, 1155-1159).​ A poca distancia de esta puerta se encuentra la casa-museo de Cristóbal Colón. Tanto los museos de las torres de la puerta como la casa de Colón están abiertos al público. Inscripciones en la puerta En la parte izquierda de la puerta (respecto a quien entra desde el exterior) aparece un grabado en el que la ciudad se dirige al ciudadano que se prepara a cruzarla: En la parte opuesta aparece la siguiente inscripción: Restauraciones Desaparecido el papel únicamente defensivo y ampliada las murallas, a partir del siglo XIV la puerta fue literalmente engullida por el desarrollo urbanístico, con la construcción del barrio de Ponticello. Sobre el arco de entrada entre las dos torres se construyó una casa de una planta (aumentada con otra planta en el siglo XIX), en la que habitó el hijo de Sanson (el verdugo que había guillotinado a Luis XVI en tiempos de la Revolución Francesa). También en el siglo XIX, las dos torres se dedicaron a cárcel, igual que le sucedió al cercano Convento di Sant'Andrea (la prisión "della Torre"), y en ella se situaban también las habitaciones de los carceleros. El monumento, reducido a finales del siglo a una serie de edificios, una vez desaparecidos las almenas de sus murallas, fue restaurado a partir de 1890 por el arquitecto Alfredo d'Andrade, director de la Superintendencia de Bellas Artes. También a cargo del laboratorio de d'Andrade, se restauró en esta época la torre norte y, con ella, el arco que cubre la entrada de la puerta; se incorporaron además las esculturas de los capiteles (las águilas de estilo románico pisano). La torre sur permaneció cerrada en el perímetro de un edificio de viviendas hasta los años 1930 cuando, con la demolición del barrio de Ponticello, la estructura fue restaurada bajo la dirección de Orlando Grosso. Imágenes Véase también Catedral de Génova Murallas de Génova Génova Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Porta Soprana. Associazione Culturale Genovese Porta Soprana Immagini storiche di vico Dritto Ponticello con la casa di Colombo intera e la porta Soprana
Porta Soprana

La porta Soprana est une porte monumentale du XIIe siècle du centre historique de la ville de Gênes. Caractérisée par des tours jumelles à l'architecture médiévale, elle était autrefois l'entrée principale dans le système de fortification génois. Histoire Elle est située sur l'ancien oppidum de la cité, aujourd'hui nommé piano di Sant'Andrea, proche de la maison de Christophe Colomb et du cloître de Sant' Andrea du XIIe siècle. Une inscription à caractère laudatif, placée sous sa voûte, la présente comme le symbole de la ville tandis qu'une autre inscription célèbre les batailles de Tortosa et d'Almería. Ceinturée par des murailles, l'expansion urbaine médiévale se fait verticalement. La porta Soprana n'échappe pas à la règle et, au XIVe siècle, entre les deux tours au-dessus de son arc, est construite une maison avec un étage puis surélevée d'un autre niveau au XVIIIe siècle. Toujours au XVIIIe siècle, les deux tours deviennent une prison. Réduite à une superposition de structures, elle est restaurée en 1890 par l'architecte Alfredo d'Andrade, directeur de la Sovrintendenza di Belle Arti de la Ligurie et du Piémont. Toujours à la même période, la tour septentrionale fut remise en état ainsi que l'arc qui surplombe l'entrée de la porte ; furent intégrées aussi les sculptures des chapiteaux (les aigles de style roman pisan). La tour méridionale resta cependant imbriquée dans un tissu urbain très dense jusqu'aux années 1930. À cette époque, la démolition du quartier de Ponticello permit sa restauration sous la direction d'Orlando Grosso (it). Inscription en latin In nomine omnipotentis Dei, Patris et Filii et Spiritus Sancti, Amen. Sum munita viris, muris circumdata miris et virtute mea pello procul hostica tela. Si pacem portas licet has tibi tangere portas, si bellum queres tristis victusque recedes. Auster et Occasus, Septemptrio novit et Ortus quantos bellorum superavi Ianua motus. In consulatu comunis Wilielmi Porci, Oberti Cancellarii, Iohannis Malaucelli et Wilielmi Lusii et placitorum Boiamundi de Odone, Bonivassalli de Castro, Wilielmi Stanconis, Wilielmi Cigale, Nicole Roce et Oberti Recalcati. Voir aussi Articles connexes Porta dei Vacca Liens externes Site officiel Ressource relative à l'architecture : Structurae Sources (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Porta Soprana » (voir la liste des auteurs). Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du Moyen Âge Portail de Gênes
Aquapiper

Aquapiper è stato uno dei parchi acquatici più grandi d'Italia con 130.000 metri quadrati di superficie di cui 25.000 di verde. Il parco è situato nel comune di Guidonia Montecelio. I lavori per la sua realizzazione iniziarono alla fine degli anni '80, il parco venne inaugurato nell'estate del 1990. Il Parco fu chiuso al termine della stagione estiva del 2014, mentre nel mese di giugno 2015 fu dichiarato il fallimento della "Sibor s.r.l.", ultima azienda proprietaria del parco. Da quel momento il parco risultò in vendita all'asta fino al 2018, quando una nuova proprietà acquistò la struttura. Attrazioni Le attrazioni dell'Aquapiper di Guidonia erano: Kamikaze: Scivolo con una pendenza mozzafiato del 60%. Cammelli: 2 scivoli chiamati così per via delle loro gobbe che ricordano i simpatici animali del deserto. Anaconda: 3 acquascivoli da percorrere da soli o in compagnia con allegri gommoni colorati. Pista go kart (Successivamente rimossa) Parco avventura mixstream (Successivamente rimosso) Piscine Nel parco erano presenti: Piscina ad onde: la più grande d'Europa animata da onde oceaniche e da una suggestiva cascata con la scritta "Aquapiper" Piscina olimpica: lunga 50 m e larga 25 m 2 piscine per bambini: di cui una con attrazione a tartaruga e mini-scivoli Laguna idromassaggio: per i momenti di puro relax Strutture e servizi All'interno del parco vi erano numerosi servizi: sala giochi, edicola, punto-foto, stand merceologici con abbigliamento, accessori, articoli di bigiotteria e profumeria, primo soccorso, artigianato e zone ristoro (bar, caffetteria, ristorante, fast food, gelaterie e una grande area picnic). Era possibile utilizzare lettini e ombrelloni gratuitamente. Film All'interno del parco acquatico Aquapiper sono state girate diverse scene di film, di cui due nel 2019. Viaggi di nozze: film del 1995 diretto da Carlo Verdone. Guida romantica a posti perduti: Film girato nel 2019 e diretto da Giorgia Farina. Il materiale emotivo: Film girato nel 2019 e diretto da Sergio Castellitto. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Aquapiper
Scoglio d’Affrica

Scoglio d’Affrica (auch Scoglio d’Africa) oder Formica di Montecristo (it. scoglio „Fels“, formica „Ameise“) ist der Name eines kleinen Felsens, der zum Toskanischen Archipel gezählt wird. Er befindet sich im Tyrrhenischen Meer 18,5 km westlich von Montecristo, 23,2 km südlich von Pianosa und 43,1 km östlich von Korsika. Die Insel liegt im Südwesten der Bank Formiche di Montecristo, die nirgends tiefer als 37 Meter ist. Die Fläche der zwei Meter über den Meeresspiegel aufragenden, flachen Felseninsel beträgt knapp 0,4 Hektar oder 4000 Quadratmeter. Im Südwesten des Eilands befindet sich ein 16 Meter hoher Leuchtturm. Administrativ gehört Scoglio d’Affrica zur Gemeinde Portoferraio auf Elba. Weblinks Foto
Scoglio d'Africa

The Scoglio d'Africa (or Scoglio d'Affrica) also named Formica di Monte Cristo ("Monte Cristo's Ant"), is a solitary small skerry belonging to the Tuscan Archipelago located in open sea between the Tyrrhenian Sea and the Corsica Channel. It is located 18.5 km (10 nautical miles) west of the Island of Montecristo, 23.5 km (12.7 nautical miles) south of Pianosa Island and 43.1 km (23.3 nautical miles) east of Corsica. Administratively it belongs to the municipality of Portoferraio. It is also part of the Tuscan Archipelago National Park. Description Regarding its size and its shape, it can be considered to all effects an emergent rock in a stretch of shallow sea. It has a rounded contour with the diameter of 70 m (230 feet), an area of 3,000 m2 (32,000 sq ft) and an altitude of only 3 m (10 feet) above sea level depending from the tides and the waves. Geologically the skerry belongs to a submarine ridge starting few miles east of Capraia and it extends toward south up to reach Pianosa. The ridge is lying at an average depth of 80 m (260 feet) but it decreases in proximity of the island to arrive at 8 m (26 feet). The depths in the region among the skerry and Montecristo reach 200 m (660 feet). Fauna The seabed around the rock is composed by two types of biocoenosis; the first is formed by algae, bryozoa and polychaetes that form a structure rich in cavities; the second is formed by prairies of Posidonia. See also Scoglio d'Africa Lighthouse References
Scoglio d'Africa

Le Scoglio d'Africa, aussi appelé Scoglio d'Affrica, Africhella ou Formica di Montecristo, est un petit îlot de l'archipel toscan situé en pleine mer dans les eaux entre la mer Tyrrhénienne et le canal de Corse. Sa dénomination, faisant référence au continent africain, indique la position extrêmement méridionale par rapport aux autres îles de l'archipel toscan. Sur sa plate-forme est construit le phare de Scoglio d'Africa, aujourd'hui désaffecté, auquel s'est récemment joint un phare plus moderne. Historique Son emplacement est à l'ouest de l' île de Montecristo, au sud de l'île de Pianosa et à l'est de la Corse. Formellement agrégée à la commune de Campo nell'Elba par décret royal en 1927 , aujourd'hui administrativement elle semble appartenir à la commune de Portoferraio , bien que dans certaines sources officielles de l'État, Campo nell'Elba continue d'être mentionné comme la municipalité à laquelle l'îlot appartient et dans le Journal officiel il n'y a aucune information concernant le transfert du territoire. En raison de sa taille et de sa conformation, il peut être considéré comme un affleurement rocheux dans une étendue de mer aux eaux moins profondes, appartenant géologiquement à une dorsale marine qui, vers le nord, a également pris naissance dans ses affleurements superficiels l'île de Pianosa et l'île de Capraia . Le 16 mars 2017, une émission de méthane sous forme de colonnes d'eau jusqu'à quelques mètres au-dessus du niveau de la mer s'est produite, les investigations menées par l'INGV ont indiqué l'activité d'un volcan de boue comme cause . Faune et flore Les récifs entourant ce rocher sont d'une grande importance naturaliste ; la partie émergée ne présente pas d'éléments de flore vasculaire, ni d'espèces animales terrestres, à l'exception de très peu d'invertébrés et parfois d'oiseaux migrateurs. Le fond marin autour de la roche est composé de deux types de biocénoses ; le premier est formé d'algues, dectoprocta et de polychaeta qui forment une structure riche en cavités ; la seconde est formée par des prairies de posidonie. Voir aussi Notes et références Sources de traduction (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Scoglio d'Africa » (voir la liste des auteurs). Articles connexes Archipel toscan Liste des îles d'Italie Île de Montecristo Portail de la Toscane Portail des îles Portail de la mer Méditerranée