NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Fontana dei Quattro Fiumi

L'escultura de la Fontana dei Quattro Fiumi o Font dels Quatre Rius, es troba a la Piazza Navona de Roma i va ser ideada i tallada per l'escultor i pintor Gian Lorenzo Bernini a 1651 sota el papat d'Innocenci X, en plena època barroca, durant el període més prolífic del genial artista i prop de la que un altre temps fou la Chiesa di San Giacomo de gli Spagnoli La font es compon d'una base formada d'una gran piscina el·líptica, coronada en el seu centre d'una gran mola de marbre, sobre la qual s'eleva un obelisc egipci d'època romana, l'obelisc de Domicià. Les estàtues que componen la font, tenen unes dimensions més grans que en la realitat i són al·legories dels quatre rius principals de La Terra (Nil, Ganges, Danubi, Riu de la Plata), cada un en un dels continents coneguts en l'època. A la font cadascun d'aquests rius està representat per un gegant de marbre. Els arbres i les plantes que emergeixen de l'aigua i que es troben entre les roques, també estan en una escala més gran que en la realitat. Els animals i vegetals, generats d'una naturalesa bona i útil, pertanyen a espècies grans i potents (com el Lleó, cavall, cocodril, serp, drac, etc.). L'espectador, girant al voltant de la font, descobreix noves formes que abans estaven amagades o cobertes per la massa rocosa. Amb aquesta obra, Bernini vol suscitar admiració a qui la mira, creant un petit univers en moviment a imitació de l'espai de la realitat natural. La font va ser sotmesa a restauració, un treball que es va donar per conclòs el desembre de 2008. Constitueix un dels escenaris clau de la novel·la i el film Àngels i Dimonis, a la qual és llançat un dels cardenals segrestats, i Robert Langdon (Tom Hanks) es llança a l'aigua per salvar-lo. Els animals de la font La font presenta figures de set animals, a més d'un petit colom i l'emblema dels Pamphili. Per poder observar-lo, n'hi ha prou amb donar una volta al voltant de la font. Les figures són: un cavall, una serp de terra (a la part més alta, a prop de l'obelisc), la serp de mar, un dofí (que funciona també com a desguàs), un cocodril, un lleó i un drac. Notar també la vegetació esculpida que sembla real. Vegeu també Fonts de Roma
Fontaine des Quatre-Fleuves

La fontaine des Quatre-Fleuves (en italien : Fontana dei Quattro Fiumi) (1648 - 1651) fut bâtie par le Bernin au centre de la piazza Navona (place Navone) à Rome, devant l'église de Sant'Agnese in Agone. Elle est inaugurée le 12 juin 1651 . Elle est de type baroque. Description et Histoire Les quatre fleuves qu'elle représente symbolisent chacun un continent : le Danube (Europe) (soutient le blason du pape et supporté par un puissant cheval[réf. nécessaire]) sculpté par Antonio Raggi, le Gange (Asie) (équipé d'une rame, en référence à la bonne navigabilité du fleuve) sculpté par Claude Poussin , le Nil (Afrique) (le visage voilé car on ne connaissait pas sa source) sculpté par Giacomo Antonio Fancelli et le Rio de la Plata (Amérique) (tient un sac dont s'écoulent des pièces d'or pour montrer la richesse du continent) sculpté par Francesco Baratta. C'est une œuvre de commande du pape Innocent X : la colombe et le rameau d'olivier en haut de l'obélisque au centre de la fontaine sont l'emblème de sa famille (les Pamphili) qui avait un palais sur la place. Cet obélisque apporté à Rome par Caracalla provient du cirque de Maxence. Cette fontaine a été financée par une taxe très impopulaire sur le pain, la viande et le sel. Interprétations Une légende, encore très populaire aujourd'hui, est liée à la rivalité entre Le Bernin et Francesco Borromini. On prétend que la statue du Rio de la Plata a le bras tendu de peur d'un effondrement de l'église de Sant'Agnese in Agone et aussi que la statue du Nil couvre son visage pour ne pas la voir. En fait, le visage de la statue est couvert d'un voile parce qu'on ne connaît pas encore les sources du Nil. Ce n'est qu'une légende, puisque la fontaine a été construite avant l'église, entre 1648 et 1651, alors que le début de la construction de Sainte-Agnès par Borromini n'est pas antérieur à 1652. Une autre histoire dit que lors de l’inauguration, la fontaine ne fonctionnait pas à cause d’un défaut de fabrication. Borromini, qui attendait avec impatience une débâcle de son rival, ne put garder la bouche fermée et le dit à ses amis. Le Bernin en eut vent, et fut en mesure de résoudre le problème grâce à des informations qu’il reçut d’une connaissance de Borromini. Apparitions contemporaines La fontaine des Quatre-Fleuves est apparue dans le film Anges et Démons. Dans la bande dessinée de Fred Vargas et Edmond Baudoin Les Quatre Fleuves, un des personnages construit une réplique du monument réalisée à l'aide de capsules et de canettes de bière. Notes et références Portail des bassins et des fontaines Portail du baroque Portail de la protection du patrimoine Portail de Rome
Fontanna Czterech Rzek

Fontanna Czterech Rzek (wł. Fontana dei Quattro Fiumi) – jedna z najsłynniejszych fontann Rzymu usytuowana w centrum Placu Navona, na wprost kościoła św. Agnieszki w Agonie. Fontanna została wzniesiona w latach 1650–1651 na zlecenie papieża Innocentego X przez Gianlorenzo Berniniego. Symbolizuje 4 wielkie rzeki z 4 kontynentów: Nil, Dunaj, Rio de la Plata i Ganges. Rzeki przedstawione zostały poprzez figury czterech mężów wspartych na skale utożsamianej z chaosem. Wyjątkowe jest to, że posiadają one różnych autorów: Dunaj, reprezentujący Europę wyrzeźbiony został przez Antonio Raggiego, Ganges (Azja) - przez Claude'a Poussina, Nil (Afryka, postać posiada zasłoniętą twarz, ponieważ w czasie budowy fontanny nie były znane źródła tej rzeki) - przez Giacomo Antonio Fancelliego oraz Rio de la Plata (Ameryka, postać trzyma worek, z którego wysypują się złote monety, symbolizujące bogactwo kontynentu) - przez Francesco Barattę. Brak Australii tłumaczy fakt, że w czasie budowy fontanny kontynent ten nie został jeszcze odkryty przez europejskich żeglarzy. Nad Fontanną Czterech Rzek wznosi się rzymska kopia egipskiego obelisku, przeniesiona tu na polecenie Berniniego i za zgodą papieża z Cyrku Maksencjusza – tzw. Obelisco Agonale. Na szczycie obelisku umieszczono gołębia z gałązką oliwną, znajdującego się w herbie Innocentego X i jego rodu - Pamphilich, który zresztą posiadał wówczas swój pałac przy Placu Navona. Linki zewnętrzne Fontanna z satelity Zdjęcia w serwisie Panoramio. panoramio.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2014-01-19)]. Four Rivers Fountain
Fontana dei Quattro Fiumi

Fontana dei Quattro Fiumi, "Fyrflodsfontänen", är en monumental fontän på Piazza Navona i Rom. Fontänen, som beställdes av påven Innocentius X, avtäcktes 1651 och är ett verk av Giovanni Lorenzo Bernini och ett flertal av hans medhjälpare. På en genombruten klippa balanserar en antik obelisk som en gång stått på Circus Maxentius vid Via Appia. De fyra flodgudarna representerar de fyra världsdelar som man dittills kände till: Donau – Europa, Nilen – Afrika, Ganges – Asien och Río de la Plata – Amerika. Bernini formgav fontänens utseende och utförde bland annat själva klippformationen och några mindre figurer, men överlät skulpterandet av de fyra flodgudarna åt sina elever. Donau utfördes av Antonio Raggi, Nilen av Giacomo Fancelli, Ganges av Claude Poussin och Río de la Plata av Francesco Baratta. Även Niccolò Sale bidrog till utsmyckningen. Källor Magnuson, Torgil (1986) (på engelska). Rome in the Age of Bernini. Vol. 2, From the Election of Innocent X to the Death of Innocent XI. Kungl. Vitterhets-, historie- och antikvitetsakademiens handlingar. Antikvariska serien, 0083-6761; 36. Stockholm: Almqvist & Wiksell International. sid. 80–89. ISBN 91-7402-170-2 Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Fontana dei Quattro Fiumi.
Фонтан чотирьох річок

Фонтан Чотирьох річок (італ. Fontana dei Quattro Fiumi) — один із найзнаменитіших фонтанів Риму. Розташований на П'яцца Навона. Споруджений у 1648–1651 роках за проєктом Лоренцо Берніні. Історія У 1644 році папа Іннокентій X вирішив звести поруч із сімейним палацом Памфілі єгипетський обеліск, привезений до Риму імператором Каракаллою. Був оголошений конкурс на найкращий проєкт, проте великий Берніні не був допущений до участі через підступи недругів. Попри це, Берніні підготував проєкт фонтану, який передбачав розміщення навколо обеліска статуй річкових богів головних річок чотирьох частин світу (Нілу, Гангу, Дунаю і Ла-Плати). Його покровитель Людовізі, одружений з племінницею папи, поставив макет фонтану в їдальні, де той обідав. Інокентій був вражений нечуваною досі гармонією скульптури та архітектури, скасував конкурс і звелів Берніні негайно взятися за спорудження фонтану. Як і фонтани Треві та Баркачча, фонтан Чотирьох річок живиться водою зі стародавнього акведука Аква Вірго. У масовій культурі У фонтані та біля нього відбувається дія одного з епізодів роману-бестселера Дена Брауна «Янголи і демони» (2000). Галерея Примітки Посилання Фонтан чотирьох річок на romanlife-romeitaly.com (англ.)
Chiesa di San Nicolò Vescovo (Prato alla Drava)

La chiesa di San Nicolò Vescovo è la parrocchiale di Prato alla Drava, frazione di San Candido, in provincia di Bolzano e diocesi di Bolzano-Bressanone. Storia È accertato che a Prato alla Drava fu edificata una cappella nel XII secolo. L'attuale chiesa venne costruita all'inizio del XVI secolo e consacrata nel 1507. L'edificio fu successivamente restaurato in epoca barocca. Nel 1684 la chiesa divenne curaziale, dipendente dalla parrocchiale di Sillian, oggi in Austria, per poi diventare parrocchiale nel 1891. Descrizione Opere di pregio conservate all'interno della chiesa sono gli affreschi raffiguranti la Coronazione di Maria e la leggenda di San Nicolò Vescovo, risalenti al 1505; ottocenteschi e barocchi sono gli altari, i confessionali e il pulpito. Note Bibliografia (DE) Karl Wolfsgruber, Die Pfarreien Winnebach und Vierschach, in Der Schlern, 39, 1965, pp. 231–234. Voci correlate Prato alla Drava San Candido Diocesi di Bolzano-Bressanone Parrocchie della diocesi di Bolzano-Bressanone Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di San Nicolò Collegamenti esterni Chiesa di San Nicolò Vescovo, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Llac de Chiusi

El llac de Chiusi (en italià escrit: lago di Chiusi i pronunciat Kiuzi) és un llac de la Toscana, situat a pocs quilòmetres al nord-est del municipi que li dona el nom, Chiusi, i a pocs quilòmetres al sud-est del llac de Montepulciano. Descripció El llac de Chiusi està format per les aigües procedents de dos rius: el Tresa i el Montelungo. Les aigües d'aquest llac vessen cap al nord, en el llac de Montepulciano, el qual alimenta el canal mestre de la Chiana, un canal artificial creat al segle xviii i que passa pel mig de la vall de la Chiana. De vegades l'aigua flueix cap al sud, travessant el canal de la Chianicella, que forma part del sistema Chiani-Paglia-Tíber. La riba septentrional i l'oriental d'aquest llac marquen el límit entre la regió de la Toscana i l'Úmbria; a 10 km al nord-est del llac de Chiusi, en territori umbre, està el llac Trasimè. Les seves aigües són acceptables des del punt de vista de la potabilitat i són la base per al consum humà dels habitants de Chiusi. En aquesta localitat hi ha una llegenda que diu que antigament una deessa dels cels baixava les nits de lluna plena a contemplar-se en la superfície del llac, com si es tractés d'un espill. Fauna Al voltant del llac habiten nombroses espècies de la família dels ardèids, per exemple: el martinet blanc, l'agró roig detectat des del 1999, o el capó reial més rar de trobar. La zona és també un punt de descans per les aus migratòries, com l'àguila peixatera o el cavaller italià. Altres espècies que hi fan niu són el cabussó emplomallat, el teixidor i la mallerenga de bigotis. Les seves aigües estan, però, envaïdes per nombroses espècies al·lòctones de crustacis, com el cranc de riu americà i l'Orconectes limosus també de procedència americana. Àrea protegida El llac de Chiusi està qualificat d'àrea natural protegida d'interès local (ANPIL), que comprèn una extensió de 805 hectàrees, gestionades pel municipi de Chiusi. Aquesta àrea fou instituïda com a tal amb el decret: DGC 108 29/04/1999 - DCC 10 15/03/04. El llac de Chiusi és també un lloc d'importància comunitària i una zona de protecció especial (codi SIC-ZPS: IT5190009) per ser una de les majors àrees de nidificació d'ardèids del centre d'Itàlia. A la part meridional del llac hi ha un oasi de 8 hectàrees, qualificat amb aquest nom pel Fons Mundial per la Natura (WWF). Referències Bibliografia ; Pezzo, F.; Manganelli, G. La fauna dei laghi di Chiusi e Montepulciano (Actes de la Convenció: Lucignano della Chiana, 27 setembre del 1997). Sinalunga (Siena): Tipografia Rossi, 1998. ; Pezzo, F.; Piazzini, S. Micromys minutus (Mammalia, Rodentia, Muridae) nel comprensorio dei laghi di Chiusi e di Montepulciano (Toscana-Umbria), Atti della Società Toscana di Scienze Naturali Residente in Pisa Memorie, Serie B, n. 108, 2002.
Lac de Chiusi

Le lac de Chiusi (en italien : lago di Chiusi) est un lac situé dans le val di Chiana siennois, à peu de kilomètres au nord-est de la ville de Chiusi, proche du lac de Montepulciano à son sud-est. Géographie Il recueille les eaux de la Tresa à 251 m d'altitude sur une surface de 3,87 km2 depuis son versant nord, et ses eaux traversent le lac de Montepulciano par le Canale Maestro della Chiana. Son versant vers la ville de Chiusi est réputé pour les tombes étrusques de ses nécropoles dites « du lac de Chiusi ». Voir aussi Notes et références Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Toscane
Chiesa di San Filiberto

La chiesa di San Filiberto è un edificio religioso situato ad Alzo, frazione di Pella, in provincia e diocesi di Novara; è l'unica chiesa in Italia dedicata a San Filiberto. Storia L'edificio risale al XI secolo e si presenta ad un un'unica navata, la facciata a capanna e con l'abside rivolta ad est verso il lago in direzione dell'approdo tuttora esistente. La chiesa è costruita su un terreno in pendenza che nel 2016 ha iniziato a mostrare segni di cedimento dando origine ad alcune crepe nell'abside, il lato settentrionale è stato puntellato, successivamente l'edificio è stato oggetto di opere di consolidamento concluse nel novembre del 2018. Descrizione Fronteggia la chiesa il campanile romanico a pianta quadrata con feritoie sulla parte inferiore, due ordini di bifore sovrastate da archetti pensili e il tetto in piode. Il sagrato è circondato da quattordici cappelle raffiguranti la Via Crucis edificate nel 1794 Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Filiberto Collegamenti esterni Chiesa di San Filiberto, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Liceo Benedetto Cairoli

Il Liceo ginnasio statale "Benedetto Cairoli" di Vigevano è un istituto di istruzione superiore di Vigevano, con sede in via Cairoli 27. Storia Inaugurato l'8 maggio 1884, il Liceo ginnasio statale - a indirizzo classico - è la prosecuzione, secondo le forme della Legge Casati, di un'antica scuola di Grammatica, di Latino e di Greco esistente sin dal XIV secolo. A metà del XVII secolo, la direzione della Scuola Comunale venne affidata ai Barnabiti della Chiesa di San Paolo, i quali la mantennero fino al 1772 quando, come tutte le altre scuole secondarie superiori del regno sabaudo, venne sottoposta alla direzione del Magistrato della Riforma di Torino. Vigevano venne poi, durante il periodo napoleonico, subordinata a Novara; successivamente, la Scuola di Latino presente nell’istituto venne ripristinata. Nel 1849, il pre-esistente Collegio Saporiti divenne prima Ginnasio, e dopo, nel 1868, Regio Ginnasio. Nel 1887, dopo completamenti burocratici, venne inaugurato a Vigevano il Liceo ginnasio statale di studi classici. Nel 1889 il Liceo venne intitolato a Benedetto Cairoli. Al liceo classico dal 1967 venne annessa la sezione scientifica, dal 2011 quella umanistica e dal 2020 quella linguistica (spagnolo-cinese). Le prime classi di ginnasio dal 1940 si intitolarono ad Andrea de' Bussi, mantenendo per molti anni la sede nel Palazzo Saporiti, ora abitazione aristocratica. Struttura La sede di palazzo Saporiti venne acquistata nel 1828 dal marchese Marcello Saporiti che intendeva farne una donazione alla comunità di Vigevano perché diventasse sede di istituzioni scolastiche. Dopo quasi trent'anni il marchese Apollinare Rocca Saporiti donò un nuovo edificio, quasi dirimpetto al precedente, sempre da utilizzare per istituzioni scolastiche. Note Voci correlate Palazzo Saporiti (Vigevano) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Liceo Ginnasio Statale Benedetto Cairoli Collegamenti esterni
Lago Alpe dei Cavalli

Il lago Alpe dei Cavalli (anche lago di Cheggio o lago dei Cavalli) è un bacino artificiale in comune di Antrona Schieranco, in provincia del Verbano-Cusio-Ossola. Storia Il lago venne ottenuto sbarrando un pianoro dove già in passato si trovava un lago glaciale formato da un cordone morenico, in seguito eroso. La diga fu edificata tra il 1922 e il 1926, in pietrame a secco: è alta 33 metri ed è lunga 163 metri. Ha una capacità massima di 8.670.000 m3 di acqua. È del tipo a gravità e le sue acque vanno ad alimentare la centrale idroelettrica di Rovesca. Caratteristiche Il lago si trova alla quota di 1490 m. Non lontano si trova il Rifugio Città di Novara; a monte dello specchio d'acqua è situata l'Alpe Gabbio, mentre a valle, vicino alla diga, si incontra l'Alpe Cheggio. Note Voci correlate Valle Antrona Antrona Schieranco Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su lago di Cheggio Collegamenti esterni Lago Alpe dei Cavalli, su LIMNO - Banca dati dei laghi italiani, CNR (archiviato dall'url originale il 4 novembre 2019).
Lago di Lei

Lago di Lei (Lombard: Lach de Lei) is a reservoir in the Valle di Lei, powering the Hinterrhein storage power stations. The reservoir is almost entirely in Italy, but the barrage was built on territory ceded by Italy to Switzerland (municipality of Ferrera, Grisons) in 1955 after diplomatic talks, while an equivalent sized territory further north of the lake was ceded to Italy in the exchange. The dam is operated by Kraftwerke Hinterrhein. The waters of the lake are the only waters in Italian territory that drain to the North Sea, being part of the Rhine's drainage basin. Other waters of Italy that do not flow to the Mediterranean Sea are found in the valley of Livigno, valley of Sexten, Puster Valley east of Innichen, and most of the waters of the municipality of Tarvisio east of Sella Nevea: all these waters flow to the Black Sea through the basin of the Danube. See also List of lakes of Switzerland List of mountain lakes of Switzerland References External links Hinterrhein storage power stations Archived 2018-04-11 at the Wayback Machine Kraftwerke Hinterrhein increase efficiency thanks to modern technology, article about renovation of power plant that included drainage of the Lago di Lei reservoir. Media related to Lago di Lei at Wikimedia Commons "Valle di Lei" in German, French and Italian in the online Historical Dictionary of Switzerland. KHR: Valle di Lei: Der Rhein entspringt auch in Italien (in German) KHR: Valle di Lei: il Reno è anche un po' italiano (in Italian)
Lago de Lei

El Lago de Lei es un embalse en el valle de Lei, alimentando las centrales hidroeléctricas reversibles del Rin posterior. El embalse se encuentra casi enteramente localizado en Italia, pero la represa se construyó en territorio más tarde asignado a Suiza (municipio de Innerferrera, Grisones), mientras que un territorio equivalente al norte del lago fue asignado a Italia.​ El dique es operado por Kraftwerke Hinterrhein. Las aguas del lago son las únicas aguas del territorio italiano que desembocan en el Mar del Norte, formando parte de la cuenca hidrográfica del Rin. Otras aguas de Italia que no desembocan en el Mediterráneo se encuentran en el valle de Livigno, el valle de Sesto, el valle de Puster al este de Innichen, y la mayoría de las aguas del municipio de Tarvisio al este de Sella Nevea. Todas estas aguas desembocan en el Mar Negro. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Lago de Lei.
Val di Lei

Het Val di Lei is een onbewoond bergdal in het westen van de Italiaanse provincie Sondrio (Lombardije). De vallei is vanuit Italië alleen te voet bereikbaar. Geografisch gezien maakt het deel uit van het Zwitserse kanton Graubünden. Het dal mondt uit bij het bergdorp Ponte d'Avers in het Val Avers. Met de auto is het bereikbaar via een bochtige weg met tunnel die eindigt bij de stuwdam. In 1957 is begonnen met de bouw van de 138 meter hoge dam. Na de voltooiing in 1962 vond een kleine grenscorrectie plaats, waardoor de dam nu op Zwitsers grondgebied ligt. Het waterniveau van het 8 kilometer lange Lago di Lei ligt maximaal 1931 meter boven zeeniveau. Door het dal stroomt het riviertje Reno di Lei (Rijn van Lei), de enige Italiaanse waterstroom die uiteindelijk uitstroomt in de Noordzee. Het merendeel van het water voor het stuwmeer wordt echter via tunnels uit het Zwitserse Aversdal aangevoerd. Het Val di Lei wordt omgeven door de Pizzo Stella (3163 m), Pizzo d'Inferno (3026 m), Pizzo Groppera (2948 m), Pizzo Mater (3025 m), Piz Timon (3209 m) en Pizzo della Palù (3179 m). Vanuit het Italiaanse Val San Giacomo is het te voet te bereiken via de Passo di Angeloga (2391 m) en de Passo di Lei (2659 m).
Lago de Lei

O Lago de Lei é uma albufeira localizada no Valle Lei. Este lago artificial está quase inteiramente localizado na Itália, mas a barragem que lhe dá origem foi construída em território mais tarde atribuído à Suíça, encontrando-se assim no município de Innerferrera, Grisons). A barragem é operado pela Kraftwerke Hinterrhein. As águas de drenagem deste lago estão entre as poucas das águas com origem em território italiano, que correm para o Mar do Norte, fazendo parte da bacia de drenagem do Rio Reno. Ver também Lista de lagos da Suíça. Referências
Atella

Atella (grec antic: Ἀτελλα) va ser una ciutat de Campània situada a la via entre Nàpols i Càpua a uns 15 km (9 milles romanes) de cadascuna, segons Esteve de Bizanci i la Taula de Peutinger. El seu nom no apareix durant l'establiment romà a la Campània a partir de l'any 336 aC però ja devia existir com a ciutat independent. A la Segona Guerra Púnica es van posar al costat dels cartaginesos després de la batalla de Cannes, segons Titus Livi, i va ser presa pels romans tot seguit de la conquesta de Càpua l'any 211 aC. Els ciutadans d'Atella van ser tractats de forma molt severa. Els incitadors de la revolta van ser executats de forma immediata i la resta venuts com esclaus o exiliats a llocs molt distants. L'any següent, els pocs que quedaven a la ciutat van ser expulsats a Calàtia i la ciutat va ser ocupada pels ciutadans de Nuceria Alfaterna, que havia estat destruïda per Anníbal. Era un municipi romà i Ciceró en va ser patró però no se sap per què. Amb August s'hi va establir una colònia militar romana però no va rebre títol de colònia i va restar com a municipi. Estrabó diu que era una de les ciutats més petites de la Campània. Va ser la seu d'un bisbe fins al segle ix. El 1030 els habitants van ser traslladats a la ciutat veïna d'Aversa fundada pel comte normand Rainulf. El nom d'Atella és conegut per un tipus de representacions còmiques que van donar lloc a la Comèdia atel·lana o Fabulae Atellanae, i que van tenir durant un temps una gran acceptació a Roma. Aquestes representacions, de temes burlescos i llicenciosos, van ser prohibides durant el regnat de Tiberi, i els actors desterrats d'Itàlia. Referències