NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Arzachena

Arzachena – miejscowość i gmina we Włoszech, w regionie Sardynia, w prowincji Sassari. Graniczy z Luogosanto, Luras, Olbia, Palau, Tempio Pausania i Sant'Antonio di Gallura. Według danych na rok 2019 gminę zamieszkiwało 13 445 osób, 58 os./km². Przypisy Bibliografia Źródło danych: Istituto Nazionale di Statistica
Arzachena

Arzachena é uma comuna italiana da região da Sardenha, província de Sassari, com cerca de 10.425 habitantes. Estende-se por uma área de 228 km², tendo uma densidade populacional de 46 hab/km². Faz fronteira com Luogosanto, Luras, Ólbia, Palau, Sant'Antonio di Gallura, Tempio Pausania. Demografia Referências
Arzachena

Arzachena este o comună din provincia Sassari, regiunea Sardinia, Italia, cu o populație de 13.362 locuitori (1 ianuarie 2023) și o suprafață de 230,85 km². Demografie Arzachena - evoluția demografică Date: Recensăminte sau birourile de statistică - grafică realizată de Wikipedia Referințe Legături externe Comunele Italiei
Арцакена (город)

Арцакена (итал. Arzachena) — коммуна в Италии, располагается в регионе Сардиния (историческая область Галлура, провинция Сассари). Жители заняты обслуживанием туристической инфраструктуры Изумрудного побережья. Население составляет 13 816 человека (30-6-2019), плотность населения составляет 59,85 чел./км². Занимает площадь 230,85 км². Почтовый индекс — 07020, 07021. Телефонный код — 0789. Покровительницей коммуны почитается Пресвятая Богородица (Дева Мария Снежная), празднование 9 сентября. Демография Динамика населения: Администрация коммуны Официальный сайт: https://web.archive.org/web/20090610070050/http://www.comunearzachena.it/ Ссылки Официальный сайт населённого пункта (итал.) Национальный институт статистики (итал.) Национальный институт статистики (англ.) Примечания
Арцачена

Арцачена (итал. Arzachena) је насеље у Италији у округу Сасари, региону Сардинија. Према процени из 2011. у насељу је живело 6199 становника. Насеље се налази на надморској висини од 54 м. Становништво Према резултатима пописа становништва 2011. у општини је живело 11.447 становника. Партнерски градови Ибиза Porto-Vecchio Шарм ел Шеик Види још Покрајине Италије Италијани Референце Литература Спољашње везе Званични веб-сајт „Italian Railways”. „Italian National and Regional Parks”.
Арцакена

Арцакена (італ. Arzachena, сард. Alzachena, вен. Arzachena) — муніципалітет в Італії, у регіоні Сардинія, провінція Сассарі. До 2016 року муніципалітет належав до провінції Ольбія-Темпіо. Арцакена розташована на відстані близько 280 км на захід від Рима, 210 км на північ від Кальярі, 21 км на північний захід від Ольбії, 32 км на північний схід від Темпіо-Паузанії. Населення — 13 544 особи (2014). Щорічний фестиваль відбувається 9 вересня. Покровитель — Madonna della Neve. Демографія Населення за роками: Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 1307 іноземців з 69 країн, серед них 707 громадян країн Євросоюзу та 18 громадян України. Сусідні муніципалітети Луогозанто Лурас Ольбія Палау Сант'Антоніо-ді-Галлура Темпіо-Паузанія Див. також Список муніципалітетів провінції Ольбія-Темпіо Примітки
Basilica of San Salvatore, Spoleto

San Salvatore is a romanesque-style former basilica church located in the center of Spoleto, Province of Perugia, region of Umbria, Italy. The Lombards' renovation of the church dates back to the eighth century, and it is testimony to the architectural style of the Langobardia Minor, "marking the transition from Antiquity to the European Middle Ages". In 2011, the church building was declared a UNESCO world heritage property as part of the series of sites known as "Longobards in Italy: Places of Power (568–774 A.D.)", which comprises seven sites throughout Italy characterized by Lombard architecture, painting, sculpture, and art. San Salvatore is located in the monumental cemetery of Spoleto, on Ciciano hill, outside the medieval town walls. The cemetery was designed in 1836 by the architect Ireneo Aleandri. Gallery See also Early medieval domes References
Iglesia de San Salvador (Spoleto)

​ La iglesia de San Salvador (en italiano: chiesa di San Salvatore) es una pequeñaiglesia medieval que se encuentra en Spoleto (Perugia) y representa uno de los principales testimonios arquitectónicos lombardos de la Langobardia minor. La inspiración monumental de los duques lombardos de Spoleto se manifestó aquí en la reconstrucción de la iglesia en el siglo VIII. En 2011, fue declarado Patrimonio de la Humanidad como parte del grupo de siete bienes inscritos como Centros de poder de los longobardos en Italia (568-774 d. C.) (ref. 1318-003​). La iglesia es antigua y fue erigida antes del siglo VIII probablemente alrededor del lugar de enterramiento de dos mártires cristianos antiguos, Concordio y Senzia. Por aquella época, bajo gobierno lombardo, la iglesia fue dedicada a San Salvador, pero el monasterio siguió siendo el Monasterium Sancti Concordii. En el siglo XVI, el ábside fue pintado con frescos con escenas de la Crucifixión. La nave central es alta y larga y remata e un ábside circular. La fachada tiene arquitrabes esculpidos. El interior parce haber reutilizado antiguas columnas romanas. Fuera de la basílica está el cementerio de la ciudad, diseñada en 1837 por el arquitecto Ireneo Aleandri.​ Véase también Centros de poder de los longobardos en Italia (568-774 d. C.) Referencias
Église du Saint-Sauveur de Spolète

L'église du Saint-Sauveur (italien : chiesa di San Salvatore) est une basilique paléochrétienne située à Spolète, en Ombrie, en Italie. Inscrite le 25 juin 2011 aux Les Lombards en Italie. Lieux de pouvoir (568-774 après J.-C.) par l'UNESCO l'église fait partie des sept sites situés dans les villes de Cividale del Friuli, Brescia, Castelseprio, Spolète, Campello sul Clitunno, Bénévent et Monte Sant'Angelo. La candidature, introduite en 2008, portait la dénomination « Italia Langobardorum. Centre de pouvoir et de culte (568-774 ap. J-C) ». Histoire L'église San Salvatore est une basilique paléochrétienne datant des IVe et Ve siècles et rénovée par les Lombards au VIIIe siècle. Architecture Le plan de la basilique est 3 nefs et le presbytère qui comporte 3 corps est recouvert d'une voûte à base octogonale. L'abside semi-circulaire est flanquée de 2 locaux en forme d'abside, à voûte cruciforme et est fermée à l'extérieur par un mur rectiligne. Décoration La décoration originale à base de stuc et peinture est perdue. Il ne reste que le riche entablement à frise dorique, soutenu par des colonnes doriques ou corinthiennes. De la façade originale du VIIIe siècle composée des pilastres et divisée en 2 par une corniche ne restent que les encadrements de fenêtre et les 3 portails sculptés de motifs classiques. Articles connexes Architecture paléochrétienne Royaume lombard Art lombard Architecture lombarde Langobardia Minor Notes et références Liens externes (it) « Candidature Unesco », sur italialangobardorum.it, 3 octobre 2008 (it) « Description des sites », sur beniculturali.it, 3 octobre 2008 (en) « Candidature », sur unesco.org, 3 octobre 2008 Portail du patrimoine mondial Portail de l’architecture chrétienne Portail de l'Ombrie Portail du catholicisme Portail du haut Moyen Âge
Basiliek van San Salvatore

De Basiliek van San Salvatore in Spoleto (Perugia) is een voorbeeld van de Langobardische architectuur uit de 8e eeuw. De kerk bevindt zich in Spoleto, toentertijd de hoofdstad van het hertogdom Spoleto. De kerk zoals die nu te zien is, is grotendeels een renovatie van een oudere kerk zoals die in de vierde eeuw gebouwd is. In het gebouw zijn vele spolia verwerkt. In 2011 heeft UNESCO besloten deze basiliek op de werelderfgoedlijst te plaatsen als onderdeel van het werelderfgoed Longobarden in Italië.
Chiesa di San Donato in Valle

La chiesetta di San Donato si trova nel territorio comunale di Moimacco (UD). Storia Secondo lo storico cividalese Sturolo, in questo luogo venne ritrovata la testa di San Donato, martire del IV secolo e patrono di Cividale del Friuli. Sul luogo del ritrovamento fin dal XIII secolo vennero edificati un luogo di culto ed un romitorio, che in breve tempo divennero luogo di pellegrinaggio e rifugio durante incursioni nemiche. La presenza di eremiti nei pressi della chiesetta è documentata fino al XVI secolo. L'aspetto attuale risale al Seicento, come si può leggere dalla data 1633, incisa sulla parete esterna dell'abside, sotto il cornicione. La chiesa fu consacrata da Eusebio Caimo, vescovo di Lubiana, nel 1635. Descrizione La facciata ha un'alta monofora campanaria e il portale d'ingresso in bronzo ha formelle che raffigurano scene della vita di San Donato, opera di Guido Tavagnacco. All'interno nell'arco absidale, durante i restauri, sono stati scoperti affreschi tardo-romanici che rappresentano Caino ed Abele. All'interno vi era conservata anche la pala di Francesco Chiarottini con Sacra Famiglia, Sant'Elena e due incappuciati della Confraternita dei Battuti, ora trasferita nella chiesa parrocchiale di Santa Maria Assunta di Moimacco. Bibliografia Friuli Venezia Giulia - Guida storico artistica naturalistica, Bruno Fachin Editore, 2004, p. 204, ISBN 88-85289-69-X. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Donato in Valle Collegamenti esterni Chiesa di San Donato in Valle, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana.
Porta Tiburtina

Die Porta Tiburtina, heute Porta San Lorenzo (auch Porta Taurina), ist ein Tor der Aurelianischen Stadtmauer der Stadt Rom. Durch das Tor verlief die Via Tiburtina, heute Via Tiburtina Antica, die nach Tibur (das heutige Tivoli) führende Straße. Ihren modernen Namen hat das Tor von der Basilika San Lorenzo fuori le mura. Die Porta Tiburtina geht auf einen monumentalen Bogen aus Travertin aus Tivoli zurück, mit dem drei Wasserleitungen, die Aqua Iulia, Aqua Marcia und Aqua Tepula, die Via Tiburtina überquerten. Der Bogen wurde 5 v. Chr. unter Kaiser Augustus errichtet. Beim 271 n. Chr. begonnenen Bau der Aurelianischen Mauer wurde der Bogen in den Mauerverlauf einbezogen, mit zwei Wehrtürmen flankiert und damit zum Stadttor. Bei einer Verstärkung der Mauer unter Honorius (401/402 n. Chr.) wurde ein zweiter Torbogen auf der Innenseite vor den bestehenden gesetzt. Diese Ergänzung ließ Papst Pius IX. 1869 wieder entfernen. An der Porta Tiburtina befinden sich mehrere Inschriften, die sich auf Bauarbeiten an den Wasserleitungen und dem Tor beziehen. Literatur Filippo Coarelli: Rom. Ein archäologischer Führer. von Zabern, Mainz 2000, ISBN 3-8053-2685-8, S. 28–29. Weblinks Artikel Porta Tiburtina in Platner/Ashby, A Topographical Dictionary of Ancient Rome (1929)
Porta Tiburtina

La Porta Tiburtina (en français porte Tiburtine), mais également appelée Porta San Lorenzo (Porte Saint-Laurent), est une porte antique de Rome allant à Tivoli, l'ancienne Tibur, construite en 5 av. J.-C. et incorporée vers 270 dans le mur d'Aurélien. Située entre la Porta Praetoriana et la Porta Maggiore, elle ouvrait sur la via Tiburtina. Histoire L'arche de la porte est construite sous le règne d'Auguste, au point de rencontre de trois aqueducs : Marcia, Julia, et Tepula. L'arche est restaurée sous les empereurs Titus et Caracalla puis incorporée au mur d'Aurélien entre 270 et 275. La porte est alors constituée d'un seul arc et flanquée de deux tours quadrangulaires, hautes d'une vingtaine de mètres. En 401-402, l'empereur Flavius Honorius renforce le mur et fait construire une structure externe supplémentaire à cinq fenestrons, après avoir débarrassé la zone des déchets accumulés pendant 130 années. Cet ajout fait de la porta Tiburtina un édifice de style à la fois républicain romain (face interne) et altomédiéval (face externe). La porte est également appelée porta San Lorenzo du nom de la Basilique Saint-Laurent-hors-les-murs voisine et construite à partir de 580 sur le site supposé du martyre de saint Laurent. La porta Tiburtina fut le lieu d'une importante victoire de Cola di Rienzo, contre les barons de Rome, le 20 novembre 1347 lors de la bataille de la porte Saint-Laurent (it). Inscriptions La face externe de la porte porte une inscription datant de 402 : « S. P. Q. R. IMPP. CAESS. DD. NN. INVICTISSIMIS PRINCIPIBVS ARCADIO ET HONORIO VICTORIBVS AC TRIVMPHATORIBVS SEMPER AVGG. OB INSTAVRATOS VRBI AETERNAE MVROS PORTAS AC TVRRES EGESTIS IMMENSIS RVDERIBVS EX SVGGESTIONE V[iri] C[larissimi] ET INLUSTRIS MILITIS ET MAGISTRI VTRIVSQ[ue] MILITIAE FL[avii] STILICONIS AD PERPETVITATEM NOMINIS EORVM SIMVLACRA CONSTITVIT CVRANTE FL[avio] MACROBIO LONGINIANO V[iro] C[larissimo] PRAEF[ecto] VRBIS D[evoto] N[umini] M[aiestati]Q[ue] EORVM » Lien externe Liens externes Site officiel Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Rome antique Portail de Rome
Porta Tiburtina

Porta Tiburtina ou Porta San Lorenzo ("Porta de São Lourenço") é um portão na Muralha Aureliana de Roma, Itália, através da qual a Via Tiburtina deixa a cidade. História Este portão era originalmente um arco construído por Augusto no local onde três aquedutos (Água Márcia, Água Júlia e Água Tépula) atravessavam a Via Tiburtina. Este arco foi restaurado pelos imperadores Tito e Caracala. O arco de Augusto foi incorporado à Muralha Aureliana pelo imperador Aureliano no século III. Na época da reforma do imperador Honório, no início do século V, uma segunda abertura externa foi aberta, com cinco pequenas aberturas que iluminavam o interior do portão. Com o tempo, o portão passou a ser chamado de Porta San Lorenzo, uma referência à basílica San Lorenzo fuori le Mura. A população, contudo, chamava-o de "Capo de' Bove" ("Porta Taurina"), pois o arco de Augusto era decorado com crânios de touros. O portão testemunhou a vitória do povo, liderado por Cola di Rienzo na noite de 20 de novembro de 1347, contra as forças nobres da cidade, que perderam seu líder, Stefano Colonna na ocasião. A igreja Santa Bibiana está logo ao lado do portão. Inscrições O arco de Augusto tem três inscrições. A do alto, no aqueduto Água Júlia (5 a.C.), diz: IMP(erator) CAESAR DIVI IULI F(ilius) AUGUSTUS PONTIFEX MAXIMUS CO(n)S(ul) XII TRIBUNIC(ia) POTESTAT(e) XIX IMP(erator) XIIII RIVOS AQUARUM OMNIUM REFECIT "Imperador Augusto, filho do divino César, pontífice máximo, cônsul pela décima-segunda vez, tribuno da plebe pela décima-nona vez, 'imperator' pela décima-terceira vez, restaurou os canais de todos os aquedutos.". A do meio, no aqueduto Água Tépula, é uma referência à reforma do imperador Caracala em 212: IMP(erator) CAES(ar) M(arcus) AURELLIUS ANTONINUS PIUS FELIX AUG(ustus) PARTH(icus) MAXIM(us) BRIT(annicus) MAXIMUS PONTIFEX MAXIMUS AQUAM MARCIAM VARIIS KASIBUS IMPEDITAM purgato fonte excisis et perforatis montibus restituta forma adquisito etiam fonte novo Antoniniano in sacram urbem suam perducendam curavit "Imperador César Marco Aurélio Antonino Pio Félix Augusto, Pártico Máximo, Britânico Máximo, 'trouxe para sua cidade a Água Márcia, impedida por vários obstáculos, depois de limpar a fonte, cortando e atravessando montanhas, restaurando o caminho e tendo providenciado uma nova fonte antoniniana" A de baixo, no aqueduto Água Márcia, é uma referência à reforma de Tito em 79 d.C.: IMP(erator) TITUS CAESAR DIVI F(ilius) VESPASIANUS AUG(ustus) PONTIF(ex) MAX(imus) TRIBUNICIAE POTESTAT(is) IX IMPerator) XV CENS(or) CO(n)S(ul) VII DESIG(natus) IIX P(ater) P(atriae) RIVOM AQUAE MARCIAE VETUSTATE DILAPSUM REFECIT ET AQUAM QUAE IN USU ESSE DESIERAT REDUXIT "Imperador Tito César, filho do divino Vespasiano Augusto, pontífice máximo, tribuno da plebe pela nona vez, 'imperator' pela décima-quinta vez, censor, cônsul pela sétima vez, [cônsul] escolhido pela oitava vez, pai da pátria, restaurou os canais da Água Márcia, destruídos pelo tempo e restaurou de volta a água que estava reduzida" Ver também Lista das portas de Roma Referências Bibliografia Ligações externas
Тибуртинские ворота

Тибуртинские ворота (сегодня итал. Porta San Lorenzo, также итал. Porta Taurina) — ворота Аврелианской стены в Риме. Через ворота проходила Тибуртинская дорога, сегодня Via Tiburtina Antica, которая вела в Тибур, позднее Тиволи. Своё современное название дорога получила от базилики Сан-Лоренцо-фуори-ле-Мура. Тибуртинские ворота являются в основе монументальной аркой, построенной из травертина из Тиволи, в которой соединялись три водопровода Aqua Iulia, Aqua Marcia и Aqua Tepula, пересекавшие Тибуртинскую дорогу. Арка была построена при императоре Августе в 5 году до н. э. При строительстве в 271 году Аврелиановой стены арка была встроена в стену, были достроены 2 оборонительные башни и сооружение стало тем самым городскими воротами. Литература Filippo Coarelli: Rom. Ein archäologischer Führer. Zabern, Mainz 2000, S. 28-29, ISBN 3-8053-2685-8.
Тибуртинські ворота

Порта Тибуртина, Тибуртинська брама, також Порта Сан-Лоренцо (італ. Porta Tiburtina, італ. Porta San Lorenzo) — міська брама у Сервієму мурі в Римі. Історія Через браму проходила Тибуртинська дорога, нині Via Tiburtina Antica, яка вела в Тибур (пізніше Тіволі). Свою сучасну назву дорога отримала від базиліки Сан Лоренцо фуорі ле Мура. Тибуртинська брама є в основі монументальною аркою, побудованою з травертину з Тіволі, в якій з'єднувалися три водогони: Акведук Юлія, Акведук Марція та Аква-Тепула, що перетинали Тибуртинську дорогу. Арка побудована при імператорі Августі у 5 до н. е. При будівництві у 271 році Авреліанової стіни арка була вбудована в стіну, були добудовані 2 оборонні вежі і споруда стала таким чином міською брамою. Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Тибуртинські ворота Тибуртинська брама на LacusCurtius(англ.)
Аристон (театър)

„А̀ристон“ (от гръцки άριστος, отличен, най-добър, превъзходен) е театър в град Санремо, Италия, известен най-вече с провеждането в него от много години насам на музикалния фестивал „Санремо“. История През петдесетте години на миналия век Аристиде Вакино решава да закупи терена, на който да бъде построен театърът, и след около десет години работа по него през 1963 година се ражда театърът „Аристон“ – една огромна и величествена постройка със смайващата си технология, по която е построен за онези години. Театърът става известен предимно покрай музикалния фестивал „Санремо“, който се провежда от 1977 година насам в него (преди се е провеждал в една от залите на казиното на града). Единствено през 1990 година по повод 40-о си издание прави изключение и се провежда в театър „Палафиори“ с цел повече вместимост на зрителите. Освен музикалния фестивал, в Аристон ежегодно се присъждат музикалната награда „Тенко“ и наградата за телевизионна режисура, позната още като „Oscar Tv“. През 2008 и 2009 година от него се излъчват на живо първите две издания на телевизионното шоу „Ti lascio una canzone“ (Оставям ти една песен). Свързани статии Санремо Музикален фестивал „Санремо“ Тенко (музикална награда) Награда за телевизионна режисура Ti lascio una canzone Външни препратки Официален сайт
Teatro Ariston

The Ariston Theatre (Italian: Teatro Ariston [teˈaːtro ˈaːriston]; from Ancient Greek ἄριστον, meaning "the best") is a theatre and cinema in Sanremo, Italy. It is best known as the venue of the annual Sanremo Music Festival, which it has hosted since 1977. History In the 1940s, Aristide Vacchino acquired the land on which the theatre was later built. Construction began in 1953, and the Ariston Theatre opened in 1963. The building was designed by architects Marco Lavarello and Dante Datta, with engineers Franco Ravera, Angelo Frisa and Gino Sacerdote involved in the project. The Ariston has been used as a cinema and as a venue for theatrical performances and other events. It became known throughout Italy after becoming the home of the Sanremo Music Festival in 1977. The festival, founded in 1951, had previously been held in the Salone delle Feste of the Casino of Sanremo. In 1990, the festival was held at the new flower market in Valle Armea, in the Bussana area, because of capacity requirements and restoration and expansion work at the Ariston. The theatre continued to host other events connected with that edition of the festival. In addition to the Sanremo Music Festival, the Ariston hosts the annual Premio Tenco. Until 2014, it also hosted the Premio regia televisiva, also known as the Oscar TV. The theatre was the broadcast venue for the first two editions of the Rai 1 television programme Ti lascio una canzone in 2008 and 2009, the talent show Sanremo Young in 2018 and 2019, and the 2021 edition of PrimaFestival. Since the 1980s, the theatre has also hosted the special episode of Domenica in dedicated to the most recent edition of the Sanremo Music Festival. The episode is broadcast the day after the festival final, which is traditionally held on a Saturday. The theatre remains owned by the Vacchino family. In 2017, the family purchased a four-storey building adjacent to the theatre as part of an expansion project intended to provide new dressing rooms, meeting rooms and logistics areas. References External links Media related to Teatro Ariston at Wikimedia Commons Official website Il Teatro Ariston, Info Sanremo
Teatro Ariston

El Teatro Ariston es un teatro y cine situado en la ciudad de San Remo (Italia), más conocido por ser la sede del Festival de la canción italiana de San Remo. En 1953 el doctor Aristide Vacchino compró los terrenos de un edificio donde se encontraban unos grandes almacenes para construir un teatro y cine multiusos. Después de diez años de remodelaciones, el 31 de mayo de 1963 se inauguró el teatro Ariston.​ La capacidad del teatro era de 450 personas, aunque en los años siguientes se ha ido ampliando hasta las 2000 localidades, con platea y 16 palcos laterales. En 1977 Ariston alberga el Festival de San Remo por primera vez, en sustitución del Salón de Fiestas del Casino de la ciudad. Desde ese año ha sido la sede de forma ininterrumpida salvo en 1990, cuando se albergó en el Mercado de las Flores por una cuestión de mayor capacidad.​ Además de este festival, alberga otros eventos como los Premios de la televisión italiana o el programa de Rai Uno Ti lascio una canzone. Referencias Enlaces externos Web del Teatro Ariston
Théâtre Ariston

Le théâtre Ariston (en italien : teatro Ariston) est la principale salle de théâtre de Sanremo sur la Riviera ligure, en Italie. Le théâtre sert également de salle de cinéma. S'y déroule chaque année depuis 1977, le Festival de Sanremo, consacré à la chanson italienne. Le Théâtre a également hébergé le Festival d'Art lyrique de Sanremo. Bien que créé sous ce nom dès 1957, la salle principale, dite Ariston, un cinéma-théâtre avec une capacité de 1 960 places. C'est le commandeur Aristide Vacchino qui a décidé de sa construction dans les années cinquante. Ses travaux ont duré 10 ans, il est donc fini le 31 mai 1963. Le Festival de Sanremo (en italien : Festival della canzone italiana di Sanremo) est un festival de chansons italiennes, créé en 1951, qui a lieu chaque année au Théâtre Ariston, et diffusé sur la RAI. Prix du festival : Andrea Bocelli, Al Bano et Romina Power, Laura Pausini, Eros Ramazzotti, etc. Le Festival d'Art Lyrique de San Remo (en italien : Festival della Lirica di San Remo) Ce festival programme des concerts, des opéras et un concours international d'opéra et de comédie musicale. La finale du concours a été diffusée plusieurs fois sur Télé Monte-Carlo. Prix du festival : Tomoko Masuda (soprano, Japan), Rosario La Spina (tenor, Australia), Sabrina de Rose (mezzo-soprano, Italie) etc. Le baryton français Michel Fenasse-Amat a remporté le 3e grand-prix de comédie musicale en 2000. Notes et références Liens externes (it) Site officiel Ressources relatives à la musique : Discogs MusicBrainz Ressource relative au spectacle : Carthalia Portail du théâtre Portail de la musique Portail de la Ligurie