NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Fondaco del Megio

The Fondaco del Megio (Venetian, also Fontego; Italian: Fondaco del miglio, lit. 'fondaco of millet') is a palace in the sestiere (quarter]) of Santa Croce in Venice, northern Italy. Located near the Palazzo Belloni Battagia and the Fondaco dei Turchi, it faces the Canal Grande and is opposed to the church of San Marcuola of Cannaregio. It was built in the 13th century as a grain depot, but later was used to store millet, maintaining this function until the fall of the Republic of Venice in 1797. It currently houses an elementary school. The palace is built in brickwork. There are three portals at the ground floor and thirteen small windows. Decorations include a row of merlons at the top, and a basrelief with the Lion of St. Mark (a modern reconstruction of the original, which was placed on every public building of the Republic). Sources Brusegan, Marcello (2005). La grande guida dei monumenti di Venezia. Rome: Newton & Compton. ISBN 88-541-0475-2.
Fondaco del Megio

El Fondaco del Miglio, Fondaco del Mégio o Fontego del Mégio en Idioma véneto, es un edificio histórico italiano situado en el sestiere de Santa Croce de Venecia, al lado del Fondaco dei Turchi, junto al Gan Canal. Historia La República de Venecia construyó este edificio en el siglo XIII como almacén de grano, especializándose en la recogida de mijo ( miglio en italiano), tarea que desempeñó hasta la caída de la República en 1797, momento en el que se abandona. Adquirido por el Ayuntamiento de Venecia, actualmente alberga una escuela de educación primaria. Descripción Se trata de la construcción con la fachada más sobria del Gan Canal, constituyendo la típica casa-almacén. En la planta al nivel del Canal hay tres portales rectangulares y en las tres plantas superiores se distribuyen trece ventanas de forma un tanto irregular. Como decoración, en la zona central del último piso se sitúa un bajorrelieve del león de San Marcos, símbolo que se colocaba en los edificios públicos de la República, copia del original destruido durante la caída de la ciudad-estado, obra de Carlo Lorenzetti. Destaca también, la fila de almenas en la cornisa del edificio. Bibliografía Marcello Brusegan. La grande guida dei monumenti di Venezia. Roma, Newton & Compton, 2005. ISBN 88-541-0475-2. Guida d'Italia – Venezia. 3.ª ed. Milano, Touring Editore, 2007. ISBN 978-88-365-4347-2. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Fondaco del Megio.
Fondaco del Megio

Il Fondaco o Fontego del Mégio (in italiano Fondaco del Miglio, noto anche come Depositi del Megio) è un palazzo di Venezia, situato nel sestiere di Santa Croce e affacciato sul Canal Grande, accanto al Fondaco dei Turchi e di fronte alla Chiesa di San Marcuola di Cannaregio. Storia Costruito nel XIII secolo dalla Repubblica di Venezia, il Fontego fu inizialmente magazzino del grano. Poi, la specializzazione di tale Fondaco passò al miglio, il che spiega il nome (megio è termine veneziano per miglio), bene alimentare del quale il palazzo fu il centro di raccolta cittadino fino alla caduta della Repubblica nel 1797, quando cadde in disuso. Attualmente ospita una scuola elementare. Descrizione Facciata delle più disadorne del Canal Grande, il Fontego del megio è una tipica struttura di fondaco. La forometria è costituita da tre piccoli portali rettangolari e da tredici piccole aperture quadrangolari disposte su tre livelli. Gli elementi di decoro sono essenzialmente due: sulla sommità una fila di merli e in posizione centrale un bassorilievo con Leone di San Marco, simbolo apposto su ogni edificio pubblico dalla Repubblica (l'attuale scultura non è però l'originale, che fu distrutta alla caduta dello Stato Veneziano, ma una ricostruzione moderna di Carlo Lorenzetti). Bibliografia Marcello Brusegan. La grande guida dei monumenti di Venezia. Roma, Newton & Compton, 2005. ISBN 88-541-0475-2. Guida d'Italia – Venezia. 3ª ed. Milano, Touring Editore, 2007. ISBN 978-88-365-4347-2. Voci correlate Palazzi di Santa Croce Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Fondaco del Megio Collegamenti esterni Alessia Rosada e Carlos Travaini, Fondaco del Megio, su canalgrandevenezia.it.
Trionto

The Trionto is a river in the Calabria region of southern Italy. It was known in ancient times as the Traeis. It rises in the Sila Mountains and initially flows to the east but gradually changes direction to the north. It drains into the Gulf of Taranto at Pantano Martucci after a course of about 40 kilometers. Its main tributaries are the La Manna, Macrocioli, Ortiano and Laurenzana. It has a drainage basin of 288 square kilometres (111 sq mi). Along its course it passes Longobucco, Cropalati and Crosia. The river is mainly seasonal. The ancient Greek city Sybaris on the Traeis was located near the course of the river, but its location has not been found. References
Trionto

El Trionto es un río italiano de Calabria, que nace en La Sila (provincia de Cosenza) y desemboca en el mar Jónico, después de un recorrido de 40 km. Sus afluentes principales son La Manna, Macrocioli, Ortiano y Laurenzana. Tiene un régimen predominantemente torrenticio y estacional. A lo largo de su curso, pasa por Longobucco, sus fracciones Ortiano, Manco y Destro, Cropalati, Caloveto, Mirto Crosia, Rossano. En el tramo al norte de Longobucco y en los torrentes La Manna y Macrocioli se ha excavado a lo largo de los siglos la galena argentífera. Otras mineralizaciones significativas están presentes en el valle de Longobucco, en la ribera derecha del río, entre el torrente La Manna y la localidad Puntadura. Particularmen estudiada por los geólogos es, en este tramo, la falla de Ortiano. Enlaces externos
Trionto

Il Trionto è un fiume della Calabria che nasce dalle montagne della Sila, nella provincia di Cosenza, e scorre verso oriente sino a sfociare nel mar Ionio dopo un percorso di circa 40 km. I suoi affluenti principali sono Manna, Macrocioli, Ortiano, Laurenzana. Il suo regime è prevalentemente torrentizio e stagionale. Lungo il suo corso tocca Longobucco, le sue frazioni Ortiano, Manco e Destro, Cropalati, Caloveto, Mirto Crosia, Rossano. Morfologia e idrologia La millenaria erosione della sua valle ha evidenziato le particolari caratteristiche geo-minerarie del territorio. Nel tratto a nord di Longobucco e nei torrenti Manna e Macrocioli è stata scavata per secoli la galena argentifera. Altre significative mineralizzazioni sono presenti a valle di Longobucco, sul lato destro del corso, tra il torrente Manna e la località Puntadura (località nota in Calabria per la sua fiera). Particolarmente studiata dai geologi è in questo tratto la faglia di Ortiano. Il Trionto raggiunge, a monte dell'abitato di Crosia, una larghezza di circa un chilometro, in corrispondenza di terreni molto erodibili. Presenta un alveo caratterizzato da una distesa di alluvioni ciottolose, solcata da una rete anastomosata di canali meandriformi, appena incisi, dove l'alluvionamento prevale sull'erosione. La zona della foce è caratterizzata da depositi che formano un delta bialare con la base larga verso terra ed il vertice verso il mare. La foce cade nel territorio di Rossano. La fiumara convoglia nel mare la sua portata solida solo nei periodi di piena con una corrente di torbida che, una volta in mare, deposita i materiali formando un delta sotto marino. Durante tutti gli altri periodi, la portata solida è depositata prima che l'acqua giunga al mare, creando condizioni generali di sovralluvionamento. Elementi storici In età arcaica e classica chiamato Traente, nel VI secolo a.C. il fiume era parte dell'area sotto il dominio della polis magno-greca di Sybaris; secondo quanto riportato da Giambico, sulle sue rive avvenne la battaglia finale tra le città magnogreche di Sybaris e Kroton, che si concluse con la disfatta dei sibariti. Sono le stesse sponde del fiume che secondo quanto riportato dalle fonti storico-letterarie accolsero parte dagli avanzi dei Sibariti espulsi, dalla città distrutta, un insediamento noto come la Sibari sul Traente. Essi però non vi rimasero a lungo, scacciati e uccisi dalla emergente popolazione italica dei Brettii. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Trionto
Сант'Иво ала Сапиенца

„Сант'Иво ала Сапиенца“ (на италиански: Chiesa di Sant’Ivo alla Sapienza) е католическа църква в Рим, Италия. Счита се за образец на римската барокова архитектура. Построена е в периода 1642 – 1662 г. от архитекта Франческо Боромини. История Църквата е построена към 14 век като параклис на римския университет „Ла Сапиенца“. Посветена е на Свети Ив (светец патрон на юристите). Боромини е трябвало да пригоди своето архитектурно решение към вече съществуващата постройка. Той избира план, подобен на звездата на Давид, и обединява фасадата на църквата със сградата на университета. Сводът със спираловиден купол е забележителен със своето новаторство. Интериор От вътрешната страна на купола има изобразени, неестествено изглеждащи, глави с по 6 крила, както и звезди. Основната творба в интериора е олтарът, направен от Пиетро Кортона и изобразяващ Свети Ив. Литература Alexandra Herz: „Borromini, S. Ivo, and Prudentius“, Journal of the Society of Architectural Historians 2/1989, S. 150 – 157. Hans Ost: „Borrominis römische Universitätskirche S. Ivo alla Sapienza“, Zs. f. Kunstgeschichte 30/1967, S. 101 – 142. Paolo Portoghesi: Borromini: architettura como linguaggio. Mailand 1967. John B. Scott: „S. Ivo alla Sapienza and Borromini’s symbolic language“, Journal of the Society of Architectural Historians 4/1982, S. 294 – 317. Felix Thürlemann: Vom Bild zum Raum: Beiträge zu einer semiotischen Kunstwissenschaft. Köln 1990, S. 153 – 179. Rudolf Wittkower: Art and Architecture in Italy 1600 – 1750. Harmondsworth 1982, S. 206 – 212. Joseph Connors: S. Ivo alla Sapienza. The spiral. Burlington Magazine 138/1996, S. 668 – 682. Joseph Connors: S. Ivo alla Sapienza. The first three minutes. Journal of the Society of Architectural Historians 45/1996, S. 38 – 57. Martin Raspe: Borromini und die Antike. In: Borromini, Architekt im barocken Rom. Ausstellungskatalog Mailand 2000, S. 89 – 100 Scott, John B. S. Ivo alla Sapienza and Borromini’s symbolic language // Journal of the Society of Architectural Historians. – 1982. – № 4. – P. 294 – 317. Външни препратки Archiginnasio della Sapienza // RomanArtLover.com. 2010. ((en)) Sullivan, Mary. Sant'Ivo alla Sapienza // 2006. ((en)) Bramblett, Reid. Sant'Ivo alla Sapienza // ReidsItaly.com. March 2014. Archiginnasio della Sapienza // RomanArtLover.com. 2010. Tedeschini, Laura. The floor Plan of Sant’ Ivo by Borromini (PDF) // Journal of Applied Mathematics 3. 2010. Архивиран от оригинала на 9 май 2016. Посетен на 27 април 2016. Sullivan, Mary. Sant'Ivo alla Sapienza // 2006.
Sant'Ivo alla Sapienza

Sant'Ivo alla Sapienza je římský kostel, považovaný za mistrovské dílo vrcholně barokní architektury. Byl postaven mezi léty 1642 a 1660 Francescem Borrominim jako kostel univerzity La Sapienza. Stojí v jejím dvoře na Corso del Rinascimento, blízko jižního konce Piazza Navona. Historie Kostel vznikl ve 14. století jako kaple paláce římské univerzity a byl zasvěcen svatému Ivo ze Chartres, patronu právníků. Když byl Borromini pověřen stavbou nového kostela na tomto místě, musel se přizpůsobit již stojícím budovám po obou stranách a měl k dispozici poměrně omezený, zhruba čtvercový prostor. Popis Do kostela se vstupuje přes obdélné nádvoří univerzity a jeho konkávní průčelí nádvoří uzavírá. Je to centrální stavba s kupolí, do níž tvar kostela vybíhá, a s vysokou lucernou neobvyklého šroubovicového tvaru. Plán kostela je přísně geometrický: rovnostranný trojúhelník s velkými polokruhovými výklenky uprostřed všech stran, takže vzniká tvar šesticípé hvězdy. V Borrominiho době se chápala jako Šalomounova hvězda a symbol moudrosti. Vrcholy trojúhelníka jsou "vykousnuty" kruhy stejného poloměru a mezi cípy hvězdy jsou další prostory. Vnitřní prostor je tak neobyčejně bohatý, s mohutnou kupolí a okny v ní. Hlavním uměleckým dílem interiéru kostela je oltář s obrazem svatého Iva od Pietra da Cortony. Odkazy Literatura K. Baedeker, L'Italie. Leipzig 1900, str. 264. Související články Univerzita La Sapienza Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Sant'Ivo alla Sapienza na Wikimedia Commons Galerie Sant'Ivo alla Sapienza na Wikimedia Commons (anglicky) Sant'Ivo na ReidsItaly.com (anglicky) Mary Sullivan, Sant'Ivo (anglicky) Sant'Yves na Archinform
Sant'Ivo alla Sapienza

Sant'Ivo alla Sapienza er en kirke i Rom. Kirken betragtes som et mesterværk af romersk barokarkitektur og blev bygget i 1642-1660 af arkitekten Francesco Borromini. Kirken startede omkring det 14. århundrede som et kapel for Roms universitet. Universitetet kaldes "La Sapienza", og kirken er indviet til Sankt Ivo, deraf kirkens navn. Borromini måtte tilpasse sit projekt til det eksisterende palads. Han valgte en grundplan som en davidsstjerne og integrerede kirkens facade med paladsets gård. Kuplen med sin spirallanterne er bemærkelsesværdigt original. Denne var inspirationen for den danske arkitekt Laurids de Thurah, da han i 1752 byggede det nye snoede spir på Vor Frelser Kirke i København. Interiørets komplekse rytmer opstår af en beundringsværdig geometri. Det er en rationel arkitektur – kompliceret at betragte, men på papiret danner to overlappende ligebenede trekanter og en cirkel basis for en sekskantet række af kapeller og altre i en symmetrisk kirke. Interiørets bølgende former, både konkave og konvekse, skaber en uharmonisk og alligevel tiltalende effekt. Dekorationerne er en blanding af originale organiske (englehoveder med seks vinger) og geometriske former (stjerner). Op langs soklerne på tre af kuplens piller ses den pavelige Chigi-families symbol, "seks bjerge under en stjerne". Interiørets vigtigste kunstværk er Pietro da Cortonas altertavle, der fremstiller Sankt Ivo. Referencer Plantegninger. Arkiveret 8. juli 2009 hos Wayback Machine
Sant’Ivo alla Sapienza

Kościół św. Iwona, wl. Chiesa di Sant’Ivo alla Sapienza – kościół w Rzymie (niedaleko Placu Navona) na dziedzińcu Palazzo della Sapienza (Pałacu Mądrości), gdzie znajduje się Uniwersytet Rzymski. Uznawany za czołowy przykład architektury barokowej w Rzymie. Wybudowany w latach 1642–1660 przez Francesca Borrominiego. Architektura Kościół jest nieduży, kształt rzutu jest wynikiem nałożenia się na siebie dwóch trójkątów równobocznych, co daje w efekcie w środku sześciokąt. Zamyka wydłużony, prostokątny plac, otoczony arkadowymi loggiami. Gwałtownie wygięty, wklęsły łuk fasady, wysoki bęben kopuły z wielkim oknem, smukła latarnia nad kopułą o bogatych zdobieniach rzeźbiarskich. Plan kościoła jest w kształcie gwiazdy sześcioramiennej z zaokrąglonymi kątami. We wnętrzu brak kątów prostych, nudy i monotonii. Barwnie złocone wnętrze. Kompozycja bryły – dynamiczna, zwarta, oparta na przeciwstawnych formach łuków. Dominanta: bęben kopuły. Zobacz też architektura barokowa we Włoszech Bibliografia Kościół św. Iwona na stronie Rzymu (wł.)
Сант-Іво-алла-Сапієнца

Сант-Іво-алла-Сапієнца (італ. Sant'Ivo alla Sapienza) — церква в Римі неподалік площі Навона. Визнана як одна з перлин архітектури в стилі бароко в Римі. Присвячена святому Іву — охоронцю юристів. Історія Перша церква постала каплицею в 1303 році як заснована папська школа «Studium urbis», пізніший папський університет ла Сап'єнца. Сама церква збудована між 1642–1665 роками архітектором Франческо Борроміні і припасована в комплекс палацу дела-Сап'єнца (італ. Palazzo della Sapienza). Церква невелика, форма проєкції є результатом накладення один на одного двох трикутників, внаслідок чого утворився шестикутник у середині. Різко зігнутий, увігнутий в арку фасад, високий барабан купола з великим вікном, ліхтар над куполом з багатим різьбленням оздобленням. План церкви — шестикутна зіркоподібна форма із заокругленими кутами. В інтер'єрі вражає відсутність прямих кутів, нудьги й одноманітності. Церква має позолочений інтер'єр. Динамічні, компактні, засновані на протилежностях форм арки. Домінантою виступає барабан купола. Галерея Примітки Джерела Всеобщая история искусств. — Т 4 — М. : Искусство, 1963(рос.) Якимович А. К. «Бернини и Борромини: становление двух типов художественного сознания бароко» в кн. «Искусство Западной Европы и Византии». — М. : Наука, 1978(рос.) Посилання Сант Іво алла Сапієнца romeartlover.it Сант Іво алла Сапієнца на archinform.net(англ.)
Палацо Матеи

Палацо Матеи – дворец на римската фамилия Матеи. Той е най-известния сред групата постройки на фамилията (сред които е и Вила Матеи, формиращи квартал Матеи в Рим . Описание Карло Мардено проектира двореца в началото на XVII век за Асдрубале Матеи, маркиз на Джиове и баща на Джироламо Матеи . Пиедро Кортона изготвя специален план за интериора на двореца, включваща двойка композиции на тавана, датиращи преди 1626. В началото на 19 век, една група от картини от колекцията на двореца е закупен от Уилям Хамилтън Нисбет и пратени в Шотландия. Подобно на други от семейството Матеи, Асдрубале Матеи е ентусиазиран покровител на изкуствата. Караваджо също се включва в изписването на двореца живее там през 1601. Източници
Palazzo Mattei di Giove

Der Palazzo Mattei di Giove ist eines von mehreren Gebäuden, errichtet von der Familie Mattei in der Insula Mattei in Rom. Zu den anderen Gebäuden zählen auch der Palazzo Mattei di Trastevere im römischen Stadtteil Trastevere, die Villa Celimontana im römischen Stadtteil Celio und zum Beispiel in Umbrien der Palazzo Mattei Paganica oder der Palazzo Ducale in Giove. Der Palazzo liegt zwischen der Via Michelangelo Caetani und der Via dei Funari im römischen Stadtbezirk Sant’Angelo. Planung und Bau Der in Rom wirkende Baumeister Carlo Maderno war in der Zeit von 1598 bis 1611 mit der Errichtung des Palastes befasst. Bauherr war Asdrubale Mattei, Herzog von Giove, ein Vertreter der damals mächtigen Familie Mattei, zu denen seine Brüder Ciriaco Mattei und Kardinal Girolamo Mattei sowie seine Söhne Girolamo Mattei und Luigi Mattei gehören. Maderno war unter anderem für die Gestaltung der straßenseitigen Fassade des Palastes, des Innenhofes mit seinen Loggien und die altana, die Dachloggia, des Palazzo verantwortlich. Die Fassade zur Straße hin ist in Ziegelmauerwerk und Travertin ausgeführt, die Kanten des Gebäudes zeigen Bossenwerk. Das Gesims ist mit den Familienwappen verziert, den Adlern der Gonzaga und dem Schachbrettmuster der Familie Mattei. Für die weitere Ausstattung des Palastes wurde vor 1626 Pietro da Cortona mit der Ausschmückung einiger Teile der Decken der Bogengänge des Innenhofes beauftragt. Geschichte Asdrubale Mattei ist als großer Kunstliebhaber bekannt. Er soll unter anderem im Jahre 1601 dem Maler Michelangelo Merisi da Caravaggio (Caravaggio) im Palazzo Unterkunft gewährt haben. Im 19. Jahrhundert wurde ein Teil der Gemälde des Palazzo an den britischen Sammler William Hamilton Nisbet verkauft, der sie nach Schottland verbrachte. Das Gebäude selbst wurde nach dem Aussterben der Familie Mattei 1938 vom italienischen Staat erworben. Nutzung im Jahre 2015 Das Gebäude beherbergt heute verschiedene Abteilungen des italienischen Kulturministeriums, so zum Beispiel das Institut für moderne und zeitgenössische Geschichte sowie die Bibliothek für moderne und zeitgenössische Geschichte. Literatur Gerda Panofsky-Soergel: Zur Geschichte des Palazzo Mattei di Giove. In: Römisches Jahrbuch für Kunstgeschichte. Bd. 11, 1967/1968, S. 111–188. Lucia Guerrini (Hrsg.): Palazzo Mattei di Giove. Le antichità. L’Erma di Bretschneider, Rom 1982, ISBN 88-7062-526-5. Weblinks
Palazzo Mattei

The Palazzo Mattei di Giove is the most prominent among a group of Mattei houses that forms the insula Mattei in Rome, Italy, a block of buildings of many epochs. Name To distinguish this section from the others it carries the name of a Mattei fief, Giove. The Mattei owned a number of other palazzi that carried the family name including Palazzo Mattei di Trastevere across the Tiber as well as properties in Umbria, the Palazzo Mattei Paganica. Description Carlo Maderno designed the palace whose construction started in 1598 and would last until 1618, for Asdrubale Mattei, Marquis di Giove and father of Girolamo Mattei and Luigi Mattei. He was also the brother of Ciriaco Mattei and Cardinal Girolamo Mattei. It was Maderno who was responsible for the extravagantly enriched cornice on the otherwise rather plain stuccoed public façade, the piano nobile loggia in the courtyard and the rooftop loggia or altana. For the interior of the palazzo, Pietro da Cortona was commissioned to execute the pair of compositions on the ceiling of the gallery, dating before 1626. In the early 19th century, a group of paintings from the collection at the palazzo was purchased by William Hamilton Nisbet and removed to Scotland. Like others of the Mattei family, Asdrubale Mattei was an enthusiastic patron of the arts. Michelangelo Merisi da Caravaggio (better known simply as Caravaggio) is recorded as living at the palazzo in 1601. In the 20th century, the facility was converted to a cultural heritage center and hosts a number of organizations such as the Center for American Studies. References External links Lucentini, M. (31 December 2012). The Rome Guide: Step by Step through History's Greatest City. ISBN 9781623710088. Media related to Palazzo Mattei di Giove (Rome) at Wikimedia Commons
Палаццо Маттеи ди Джове

Палаццо Маттеи ди Джове (итал. Palazzo Mattei di Giove) — палаццо (дворец) эпохи Возрождения, расположенный в Риме, Италия. Построен в XVI веке. Является самым выдающимся среди группы домов Маттеи — семейства «чёрной знати», давшего Ватикану восемь кардиналов и выстроившего в Риме пять палаццо в квартале, называемом «Островом Маттеи» (Isola Mattei), включая Палаццо Маттеи Паганика (Palazzo Mattei di Paganica), Палаццо Маттеи в районе Трастевере на правом берегу Тибра, а также дворцы Маттеи в Умбрии и Болонье. Чтобы отличать данное палаццо от других, его именуют по названию феодального владения Маттеи: Джове. История Строительство дворца Маттеи в Риме началось в 1598 году по проекту Карло Мадерно и длилось до 1618 года. Основным заказчиком был Асдрубале Маттеи, маркиз ди Джове, и отец Джироламо Маттеи и Луиджи Маттеи. Он также был братом Чириако Маттеи и кардинала Лоренцо Джироламо Маттеи. Здание палаццо отличается богато украшенным карнизом на довольно простом оштукатуренном фасаде и лоджиями во внутреннем дворе и на крыше (альтане). Для интерьера палаццо Пьетро да Кортоне было поручено выполнить росписи плафонов, датируемых до 1626 года. В оформлении фасадов, двух внутренних дворов и интерьеров были использованы мотивы античности: статуи и бюсты, изображающие императоров Древнего Рима, гермы и маскароны, сюжеты рельефов и росписей, отсылающие к классической истории Греции и Рима. Как и другие члены семьи Маттеи, Асдрубале Маттеи был страстным покровителем искусств. Знаменитый живописец Микеланджело Меризи да Караваджо жил в этом палаццо в 1601 году. В начале XIX века часть картин из коллекции Палаццо Маттеи ди Джове была приобретена сэром Уильямом Гамильтоном и увезена в Шотландию. В XX веке дворец был преобразован в центр культурного наследия, и в нём размещается ряд организаций, таких как Центр американских исследований (Center for American Studies). Примечания