NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Маргарита Пармская

Маргарита Пармская (нид. Margaretha van Parma, итал. Margherita di Parma; Маргарита Австрийская, итал. Margherita d'Austria; 5 июля 1522, Ауденарде — 18 января 1586, Ортона) — герцогиня Пармская и штатгальтер Испанских Нидерландов с 1559 по 1567 год, внебрачная дочь Карла V. Биография Дочь любовницы Карла, Иоганны ван дер Гейнст, фламандки по происхождению. Воспитывалась в Брюсселе сначала при дворе своей двоюродной бабки Маргариты Австрийской, а позже — своей тетки Марии (вдовы короля Венгрии), которые были штатгальтерами Испанских Нидерландов с 1507 по 1530 и с 1530 по 1555 годы соответственно. В 1533 году с разрешения отца ей было позволено носить имя Маргариты Австрийской. В 1527 году в возрасте семи лет она была помолвлена с племянником папы Климента VII, Алессандро Медичи, герцогом Флоренции, которого многие исследователи считают сыном папы. 29 февраля 1536 года они поженились, а в 1537 году Алессандро был убит. 4 ноября 1538 года она стала женой Оттавио Фарнезе, герцога Пармы, внука папы Павла III. Жениху было в ту пору тринадцать лет, а невесте шестнадцать. Их союз был несчастливый. Маргарита родила двух мальчиков близнецов, один из которых умер во младенчестве. Поскольку она хорошо знала нидерландские обычаи и была в курсе всего происходящего в Брюсселе, Филипп II назначил её в 1559 году штатгальтером Нидерландов, где ей поначалу помогал Гранвела. Там Маргарита столкнулась с растущим сопротивлением инквизиции и испанским деспотизмом. В августе 1567 года из Испании приехал герцог Альба, наделенный Филиппом II большими полномочиями, превратившими её должность в пустую формальность. Маргарита оставила свой пост и вернулась к своему мужу в Италию, где и умерла в 1586 году в Ортоне. В честь неё названа спроектированная Рафаэлем вилла Мадама. Она ещё застала то время, когда её сын Алессандро стал в 1578 году штатгальтером Нидерландов. Умерла в Ортоне в 1586 году и была похоронена в церкви Сан-Систо в Пьяченце. Изображена на бельгийской почтовой марке 1941 года. Дети Алессандро Фарнезе — штатгальтер Нидерландов. Генеалогия Художественные произведения Вилла Фарнезина
Маргарита Пармська

Маргарита Пармська (італ. Margherita di Parma; 1522-1586) — герцогиня Пармська і штатгальтер Іспанських Нідерландів у 1559—1567 роках, позашлюбна донька Карла V. Біографія Дочка Йоганни ван дер Гейнст, коханки Карла V Габсбурга, фламандки за походженням. Виховувалася в Брюсселі спочатку при дворі своєї двоюрідної бабусі Маргарити Австрійської, а пізніше — своєї тітки Марії (вдови короля Угорщини), які були штатгальтерами Іспанських Нідерландів з 1507 по 1530 і з 1530 по 1555 роки відповідно. У 1533 році з дозволу батька їй було дозволено носити ім'я Маргарити Австрійської. У 1527 році у віці п'яти років вона була заручена з племінником папи римського Климента VII, Алессандро Медічі, герцогом Флоренції, якого багато дослідників вважають сином папи. 29 лютого 1536 року вони одружилися, а 1537 року Алессандро був убитий. 4 листопада 1538 року вона стала дружиною Оттавіо Фарнезе, герцога Парми, онука Папи Павла III. Нареченому було в ту пору чотирнадцять років, а нареченій шістнадцять. Маргарита народила двох хлопчиків-близнюків, один з яких помер у дитинстві. Оскільки вона добре знала нідерландські звичаї і була в курсі всього, що відбувається в Брюсселі, Філіп II призначив її у 1559 році штатгальтером Нідерландів, де їй спочатку допомагав Антуан Перрено де Гранвель. Там Маргарита зіткнулася з опором інквізиції та іспанського деспотизму. У серпні 1567 року з Іспанії приїхав герцог Альба, наділений Філіпом II великими повноваженнями, що перетворили її посаду в порожню формальність. Маргарита залишила свою посаду й повернулася до свого чоловіка в Італію, де й померла у 1586 році в Ортоні. На честь неї названа вілла Мадама. Вона ще застала той час, коли її син Алессандро став у 1578 році штатгальтером Нідерландів. Зображена на бельгійській поштовій марці 1941 року. Діти Алессандро — штатгальтер Нідерландів Примітки
Forte di Vinadio

Das Forte di Vinadio (auch Forte Albertino) nahe Vinadio im Tal des Stura di Demonte ist ein Tourismusziel und Schauplatz kultureller Veranstaltungen der Initiative Castelli Aperti (etwa Offene Schlösser) des unteren Piemont und gemeinsam mit der Festung Fenestrelle und dem Forte di Exilles eines der wichtigsten Beispiele für piemontesische Verteidigungsanlagen. Geschichte 1834 als Festung unter Karl Albert errichtet nutzte es eine strategische Position, von der die umliegenden Täler an der Grenze zu Frankreich kontrolliert werden konnten. Die Mauern von 1200 Meter Länge werden durch zehn Kilometer lange Laufwege in drei Ebenen verbunden. 4000 Arbeiter aus den Gebieten von Bergamo und Biella beendeten die Arbeiten 1847 mit einer Unterbrechung von 1837 bis 1839. Aufbau Das Forte besteht aus drei Teilen: Der Fronte d’Attacco, vor dem Eingang bei der Porta di Francia Der Fronte Inferiore mit der Kaserne Carlo Alberto Der Fronte Superiore als Artilleriestellung Weiteres Schicksal Das Forte war in keine bedeutenden Kriegshandlung verwickelt und diente 1862 als Kerker für eine Gruppe von Garibaldini, die sich in den Aspromonte geflüchtet hatten. Im Zweiten Weltkrieg wurde es von deutschen Truppen eingenommen und erlitt einige Bombardements von angloamerikanischer Seite, deren Spuren noch sichtbar sind. Fliehende deutsche Truppen sprengten einige Munitionslager. Danach verfiel die Festung zusehends. Nunmehr ist sie nach einigen Restaurierungen öffentlich zugänglich und beherbergt in den Wintermonaten eine Eislaufbahn und einen Imbiss. Weblinks Homepage des Forte di Vinadio
Forte Albertino

The Forte Albertino (also Forte di Vinadio) is an alpine fortress in Vinadio, Piedmont, northern Italy, located outside the town in the Stura di Demonte Valley. It is now used as a museum. History Forte Albertino was commissioned in 1834 by Charles Albert of Savoy and, following a brief reprieve between 1837 and 1839, finished in 1847. The fort is placed strategically close to the French border and the Maddalena Pass, giving Italian troops control of who entered the country. An estimated 4,000 men helped erect the fort. Its walls have a length of about 1,200 metres (3,900 ft), with a total of 10 kilometres (6.2 mi) internal paths on three levels: the Upper Front, the Attack Front, and the Lower Front. The Upper and Lower Fronts consist of casements while the Attack Front had a ravelin and was the only point of access for communication with the outside world. This included communication with the town, Porta Francia, and the Pass. The fort was never properly outfitted for war and was used as a prison for captured Garibaldini during the Battle of Aspromonte. After the dawn of the 20th century, Forte Albertino became a barracks, then an artillery warehouse. It was later bombed by the Allies during World War II and abandoned. It has since then been renovated and is now used as a museum. Permanent exhibitions Montagna in Movimento: Multimedia installations allow visitors to see the development, natural and otherwise, that built up Alps civilizations. The strategic value of the fort's location as well as ongoing environmental conservation and biodiversity efforts are highlighted. Messaggeri Alati: Located at Porta Neraissa, this exhibition details the history of the important military dovecote, which remained until 1944. Vinadio Virtual Reality: Introduced in 2017, the virtual reality exhibit gives visitors two options of fort exploration: the Vollo libero sul forte, a flight simulator, and Giallo Forte, a spy game. Mammamia che Forte!: This exhibition has offered a wide range of children's programming since its introduction in 2019. Gallery References
Fort de Vinadio

Le fort de Vinadio (également appelé fort Albertino) est situé près de la ville du même nom dans la vallée de la Stura di Demonte. Il est une destination touristique et accueille des événements culturels dans le cadre de l'opération "Castelli Aperti" du Piémont et avec Fenestrelle et Exilles, il est l'un des exemples les plus significatifs de la structure défensive du Piémont. Histoire Construit comme une forteresse de 1834 à la demande de Charles-Albert de Sardaigne, il contrôlait une position stratégique à partir de laquelle on pouvait garder les vallées environnantes à la frontière avec la France. Il était un ouvrage parmi les plus impressionnants des Alpes . La longueur des murs est d'environ 1 200 mètres et les allées qui serpentent à l'intérieur sur trois niveaux atteignent une longueur d'environ 10 km. La construction a employé environ 4 000 travailleurs provenant des régions de Bergame et de Biella. Le projet a été achevé en 1847, en dépit d'une interruption entre 1837 et 1839. En 11 ans seulement s'est construit un ouvrage considérable du génie militaire divisé en trois fronts: Le front d'attaque, placée devant l'entrée, avec la porte de France. Le front inférieur avec la caserne Carlo Alberto Le front supérieur, principalement utilisé comme emplacements défensifs pour l'artillerie. Le fort n'a pas été utilisé en temps de guerre et en 1862, il a été converti en prison pour un groupe de Garibaldino. Pendant la Seconde Guerre mondiale, il fut occupé par les troupes allemandes et à la fin du conflit, il a subi quelques bombardements par les troupes anglo-américaines dont les traces sont encore visibles aujourd'hui. Les troupes allemandes, en s'échappant, firent exploser quelques locaux utilisés comme une poudrière. Il a ensuite été complètement abandonné. Après plusieurs restaurations importantes, il a rouvert ses portes au public. En hiver, il accueille une patinoire et un bar. Il propose des expositions. Au cours de l'été, la fédération italienne de hockey et de patinage y organise une compétition de roller. Notes et références Voir aussi Bibliographie Muriel Faure, « La nouvelle vie des remparts », L’Alpe, Glénat, no 37 « Citadelles d’altitude »,‎ juin 2007, p. 56 (lire en ligne ) Liens externes Site officiel Portail de l’histoire militaire Portail de la prison Portail du Piémont
Forte di Vinadio

Il forte di Vinadio anche detto Forte Albertino è situato nei pressi del comune omonimo nella Valle Stura di Demonte. È meta di turismo e sede di eventi culturali ed è inserito nel sistema dei "Castelli Aperti" del Basso Piemonte e insieme al forte di Fenestrelle e al forte di Exilles, è uno dei più significativi esempi di struttura difensiva del Piemonte. Storia Eretto come fortezza a partire dal 1834 per volere di Carlo Alberto di Savoia, poteva sfruttare una posizione strategica, da cui si potevano tenere sotto controllo le circostanti valli confinanti con la Francia: fu un'opera da considerarsi tra le più imponenti dell'arco alpino. La lunghezza delle mura è di circa 1.200 metri e i camminamenti, che si snodano al suo interno su tre livelli, raggiungono una lunghezza di circa 10 km. I lavori, in cui vennero impiegati circa 4.000 operai provenienti anche dalle zone di Bergamo e Biella, terminarono nel 1847, nonostante un'interruzione dal 1837 al 1839. In soli 11 anni si realizzò un vero capolavoro dell'ingegneria militare suddiviso in tre fronti: il fronte d'attacco posto davanti all'ingresso, dove si trova la Porta di Francia il fronte inferiore con la caserma Carlo Alberto il fronte superiore adibito principalmente a postazioni di difesa dell'artiglieria. Il forte non fu segnato da eventi bellici importanti e nel 1862 fu utilizzato come carcere per un gruppo di Garibaldini rifugiatisi in Aspromonte. Al forte erano connesse alcune strutture militari come la grande caserma del colle Neirassa, oggi in rovina, e gli osservatori sulle pendici della cima Varirosa. Durante la seconda guerra mondiale il forte venne occupato dalle truppe tedesche e verso la fine del conflitto subì alcuni bombardamenti da parte di truppe Angloamericane le cui tracce sono visibili ancora oggi. Le truppe tedesche, scappando, fecero esplodere alcuni locali che erano adibiti a polveriera. Successivamente venne completamente abbandonato. Dopo alcuni importanti interventi di restauro, è stato riaperto al pubblico all'interno, nei mesi invernali è attiva una pista di pattinaggio su ghiaccio e un bar. Durante il periodo estivo la FIHP (Federazione italiana hockey e pattinaggio), organizza un campus di roller Freeystyle. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Forte di Vinadio Collegamenti esterni Sito del forte di Vinadio, su fortedivinadio.it.
Cementerio Municipal de Condera

El Cementerio Municipal de Condera de Regio de Calabria, se extiende sobre la colina de Condera, barrio de la parte alta de la ciudad, y se compone de dos bloques separados construidos en una época diferente. Las entradas principales dan a via Reggio Campi II tronco. Es el cementerio más grande de los veintitrés​ en la ciudad y, por supuesto, el más importante de la perspectiva de alojamiento históricos y arquitectónicos algunas capillas y tumbas monumentales Además de los entierros en los campos, hay nichos, osarios, urnas, tumbas familiares y dos grandes santuarios dedicados a las víctimas del terremoto de 1908 y los caídos de todas las guerras. En la parte nueva de la estructura se ha preparado un área para el entierro de los cuerpos de la comunidad islámica. Historia La construcción del cementerio monumental se remonta a 1783, cuando la ciudad sufrió las consecuencias de un catastrófico terremoto que arrasó, y fue construido en un lugar tan lejos de la ciudad. Los muertos fueron enterrados primero que había más de dos mil de las víctimas más numerosas del terremoto causado, al que posteriormente se sumaron a los resultantes del terremoto de 1908, la mayoría de los cuales se mantienen en un gran santuario. Además ampliado con los años, para abarcar todos los territorios adyacentes a la misma, la parte antigua cubre una superficie total de aproximadamente 78.000 m² y conserva monumentos de la mano de obra fina, colocadas en las tumbas y capillas de estilo Art Nouveau, gótico y neoclásico familias importantes de Reggio de Calabria. En los años 90 del siglo pasado, ha comenzado su ampliación y la construcción de un espacio nuevo cementerio en el lado opuesto de la calle Reggio Campi, separada del cementerio viejo con un aspecto moderno y con una entrada independiente. Personalidades enterradas En el cementerio de Condera están enterrados muchos personajes prominentes a nivel local y nacional​ entre ellos podemos recordar: Biagio Camagna, abogado, político y publicista italiano; Pietro De Nava, ingeniero de familia noble que ha redactado el plan de reconstrucción de la ciudad después del terremoto de 1908; Italo Falcomatà, profesor de universidad, escritor, historiador y alcalde de la ciudad; Domenico Genoese Zerbi, ingeniero y arquitecto de familia noble de la reconstrucción de la ciudad después del terremoto de 1908 Pietro Larizza, médico e historiador;​ Demetrio Mauro, empresario del café; Enzo Misefari, historiador y sindicalista; Ottavio Misefari, futbolista y entrenador de la Reggina; Teniente Antonio Panella, oficial del ejército en el 94º Reggimento fanteria "Messina" murió en combate durante la Primera Guerra Mundial y medalla de oro por su valentía; Agostino Plutino, Senador del Reino de Italia en la legislatura XV; Diego Vitrioli, poeta y académico del latín. Galería de Fotos Véase también Regio de Calabria Referencias
Cimitero comunale di Condera

Il cimitero comunale di Condera si estende sul colle di Condera, quartiere della parte alta di Reggio Calabria ed è costituito da due distinti blocchi costruiti in diversa epoca. Gli ingressi principali si aprono sulla via Reggio Campi II tronco e rappresenta il camposanto più grande tra i ventitré presenti in città inoltre risulta il più importante dal punto di vista storico e architettonico ospitando alcune cappelle e monumenti funerari monumentali. Oltre alle inumazioni nei campi, vi sono colombari, ossari, cinerari, tombe di famiglia e due grandi sacrari dedicati alle vittime del terremoto del 1908 e ai Caduti di tutte le guerre. Nella parte nuova della struttura è stata predisposta una zona per la sepoltura delle salme delle comunità di fede islamica. Storia La costruzione del monumentale cimitero comunale risale al 1783, anno in cui la città subì le conseguenze di un catastrofico terremoto che la rase al suolo, e fu edificato in un luogo allora lontano dall'abitato. I primi morti che lì ebbero sepoltura furono oltre duemila delle più numerose vittime che il sisma provocò, alle quali, successivamente, si aggiunsero quelle conseguenti al sisma del 1908, la maggior parte delle quali sono custodite in un grande sacrario. Ulteriormente ingrandito nel corso degli anni, fino ad inglobare tutti i territori ad esso adiacenti, la parte antica copre un'area complessiva di circa 78.000 m² e conserva monumenti di pregevole fattura, posti sulle tombe e nelle cappelle di stile liberty, gotico e neoclassico di importanti famiglie reggine. Negli anni '90 del secolo scorso si è dato avvio al suo allargamento e alla costruzione di una nuova area cimiteriale posta sul lato opposto della via Reggio Campi, separata dal vecchio camposanto, dall'aspetto moderno e con ingresso autonomo. Personalità sepolte Nel cimitero di Condera riposano le salme di numerose personalità di rilievo locale e nazionale, tra esse ricordiamo: Biagio Camagna, avvocato, politico e pubblicista italiano Pietro de Nava, ingegnere di nobile famiglia che ha redatto il Piano di ricostruzione della città post terremoto 1908 Italo Falcomatà, docente universitario, scrittore, storico e sindaco della città Tommaso Gulli, militare italiano, decorato della medaglia d'oro al valor militare Domenico Genoese Zerbi, ingegnere di nobile famiglia e artefice della ricostruzione della città post terremoto 1908 Pietro Larizza, medico e storico Demetrio Mauro, industriale del caffè Enzo Misefari, storico e sindacalista Ottavio Misefari, calciatore ed allenatore della Reggina Tenente Antonio Panella, ufficiale del 94º Reggimento fanteria "Messina" morto in combattimento durante la prima guerra mondiale e medaglia d'oro al valor militare Agostino Plutino, senatore del Regno d'Italia nella XV legislatura Diego Vitrioli, poeta e latinista Pasquale De Filippo Giornalista e scrittore Galleria d'immagini Note Voci correlate Reggio Calabria Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul cimitero comunale di Condera
Cemitério Municipal de Condera

O Cemitério Municipal de Condera de Reggio di Calabria, estende-se sobre a colina de Condera, bairro da parte alta da cidade, e compõe-se de dois blócos separados construídos numa época diferente. As entradas principais são da Via Reggio Campi II tronco. É o maior cemitério dos vinte e três da cidade e, normalmente, o mais importante da perspectiva de alojamento históricos e arquitectónicos de algumas capelas e tumulos monumentales. Além dos enterros nos campos, tem nichos, osários, urnas, tumulos familiares e dois grandes santuários dedicados às vítimas do terremoto de 1908 e os soldados de todas as guerras. Na parte nova da estrutura preparou-se uma área para o enterro dos corpos da comunidade islâmica. Alta eguaglianza di silenzio e sonno. Falò di Caste. Ceneri d'orgoglio. Fiori, cipressi, epigrafi di pianto (em português: Maior igualdade de silêncio e sonho. Fogueira de Castas. Cinzas de orgulho. Flores, cipreses, epígrafes de lágrimas) História A construção do cemitério monumental vai até 1783, quando a cidade sofreu as consequências de um catastrófico terremoto que a arrasou. Foi construído num lugar longe da cidade. Os primeiros falecidos alì enterrados foram mais de dois mil de todas as vitimas do terremoto; a maioria dos quais forma colocados num grande sacrário. Engrandecido com o passar do tempo, para abarcar todos os territórios adjacentes à mesma, a parte antiga cobre uma superfície total de aproximadamente 78.000 m² e conserva monumentos da mão de obra fina, colocadas nos tumulos e capelas de estilo Art Nouveau, gótico e neoclásico famílias importantes de Reggio de Calabria. Nos anos 90, foi começado sua ampliação e a construção de um espaço novo do cemitério no lado oposto da rua Reggio Campi, separado do cemitério velho com um estilo moderno e com uma entrada independente. Personalidades sepultadas No Cemitério Municipal de Condera encontram-se enterradas personalidades de nível local e nacional entre eles podemos recordar: Biagio Camagna, advogado, político e publicista italiano; Pietro De Nava, engenheiro de família nobre que tem redigido o plano de reconstrução da cidade após o terramoto de 1908; Italo Falcomatà, professor de universidade, escritor, historiador e prefeito da cidade; Domenico Genoese Zerbi, engenheiro e arquitecto de família nobre da reconstrução da cidade após o terramoto de 1908. Pietro Larizza, médico e historiador; Demetrio Mauro, empresário do café; Enzo Misefari, historiador e sindicalista; Ottavio Misefari, futebolista e treinador da Reggina; Tenente Antonio Panella, oficial do exército no 94º Reggimento fanteria "Messina" morreu em combate durante a Primeira Guerra Mundial e medalha de ouro por sua valentia; Agostino Plutino, Senador do Reino da Itália na legislatura XV; Diego Vitrioli,poeta e académico do latín. Galería de Fotos Ver também Reggio di Calabria Referências outros projectos
Коммунальное кладбище Кандера

Коммунальное кладбище Кандера — кладбище провинции Реджо-Калабрия, расположенное в верхней части города, на холме Кондера. Историческая и архитектурная достопримечательность. Описание Состоит из двадцати трех городских погостов и разделено на два блока. Кроме захоронений в земле, есть колумбарии, склепы, семейные гробницы и две больших мемориала: один посвящён жертвам землетрясения 1908 года, другой — павшим во всех войнах. Выделена территория для захоронения тел исламского сообщества. История Строительство кладбища относится к 1783 году — в то время город пострадал от катастрофического землетрясения, которое сравняло его с землей. Погост был построен недалеко от города, на нём были погребены более двух тысяч жертв землетрясения. Позднее здесь были захоронены погибшие при землетрясении 1908 года. Старая часть занимает общую площадь около 78 000 м² и сохраняет памятники тонкой работы, размещённые на гробницах и часовнях. Фотогалерея Примечания Ссылки
Seminario arcivescovile di Bologna

Il seminario arcivescovile di Bologna è l'istituzione dell'Arcidiocesi di Bologna preposta alla formazione dei sacerdoti diocesani. Storia Il seminario fu istituito nel 1567 dal cardinale Gabriele Paleotti, a seguito delle disposizioni emanate dalla XXIII sessione del Concilio di Trento, che nel 1563 aveva reso obbligatoria l'istituzione di un seminario in ogni diocesi. L'istituzione ebbe quattro sedi nel corso della storia: - La prima sede fu inizialmente nel centro cittadino in Via Castiglione; - Dal 1751 al 1910 fu nell'edificio di fronte alla Cattedrale di San Pietro (nel palazzo che oggi ospita l'Hotel Baglioni); - Dal 1910 al 1932 venne trasferito nella attuale Piazza dei Martiri; - Del 1932, infine, si trasferì nella nuova sede appena costruita nel parco di Villa Revedin (appositamente acquistato in precedenza dall'Arcidiocesi su iniziativa del cardinale Giovanni Battista Nasalli Rocca), che è tuttora la sua sede. A partire dal 1940, con l'ingresso dell'Italia nella seconda guerra mondiale, un'ala dell'edificio fu adibita ad ospedale militare. Nel 1943 i seminaristi furono mandati a casa, e la maggior parte dell'edificio fu adibito ad ospedale. Nel 1944 venne danneggiato durante un'incursione aerea alleata. Nel 1945, terminate le ostilità, il seminario poté essere riaperto. A partire dal 1965 all'interno del seminario è stato attivo un liceo classico legalmente riconosciuto, destinato agli allievi del seminario minore, e a partire dal 1977 anche una scuola media. Tali attività sono entrambe cessate nel 1997. Note Bibliografia Alessandro Albertazzi e Gino Strazzari (a cura di), In spem Ecclesiae. Il Seminario Arcivescovile di Villa Revedin 1932-1998, Pontecchio Marconi, RC Fotocomposizione, 1998. Collegamenti esterni Sito ufficiale, su seminariobologna.it. Seminario arcivescovile di Bologna, su BeWeB, Ufficio nazionale per i beni culturali ecclesiastici della Conferenza Episcopale Italiana. Seminario arcivescovile di Bologna, su TourER - portale del patrimonio culturale dell'Emilia-Romagna, Segretariato regionale del Ministero della cultura per l'Emilia-Romagna.