NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Museo etnografico tiranese

Il Museo etnografico tiranese (MET) è un museo etnografico con sede a Tirano (provincia di Sondrio), dedicato alla documentazione della vita e della cultura del mondo contadino e artigiano della Valtellina. Fu fondato nel 1973 dal Centro Iniziativa Giovanile (C.I.G.) e dal 1990 è ospitato nella settecentesca Casa del Penitenziere, affacciata sulla piazza del Santuario della Madonna di Tirano. Storia Il MET nasce nel 1973 su iniziativa del Centro Iniziativa Giovanile (C.I.G.) con lo scopo di raccogliere, studiare e valorizzare il patrimonio materiale e immateriale della cultura rurale valtellinese. Le prime raccolte furono allestite a pianterreno dell’antico palazzo San Michele, già albergo per i pellegrini del Santuario, fino alle calamità naturali del 1987 che portarono, nel 1990, al trasferimento e al riallestimento nella Casa del Penitenziere. Dal 2018 la gestione e il rilancio delle attività fanno capo al Comune di Tirano; nel primo anno di gestione comunale l’ente ha riportato un incremento significativo dei visitatori e un programma di mostre e iniziative territoriali. Nel 2024 il Comune ha comunicato una temporanea chiusura per lavori di riqualificazione del museo. Sede La sede museale è la Casa del Penitenziere, edificio del XVIII secolo affacciato su piazza della Basilica. Il bene è stato restaurato e adattato a sede museale nel 1990. Collezioni Le raccolte documentano la vita quotidiana e le attività tradizionali contadine e artigiane della valle (agricoltura, allevamento, lavorazione del latte, filatura e tessitura, falegnameria, fabbro, vinificazione), con ricostruzioni d’ambiente domestico (cucina, camera da letto, botteghe). Sono presenti inoltre fondi fotografici e documentari (tra cui un nucleo di oltre 1600 lettere di emigranti valtellinesi) e una sezione di cimeli provenienti dalla vicina Basilica, fra i quali i preziosi paramenti sacri donati nel 1636 dal cardinale Richelieu. Una parte consistente dei beni è censita nel catalogo regionale dei beni etnoantropologici (oltre 1.300 schede pubblicate). Attività Tra le iniziative di valorizzazione successive al 2018 si ricordano mostre temporanee e collaborazioni con realtà del territorio; nel 2018 il MET ha ospitato un percorso dedicato a Rosa Genoni, nell’ambito di un programma di rilancio del museo curato dal Comune. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Museo etnografico tiranese Collegamenti esterni Sito ufficiale, su museotirano.it. (EN) Raccolte del Museo Etnografico Tiranese, su Lombardia Beni Culturali. (EN) Museo Etnografico Tiranese – istituto, su Lombardia Beni Culturali. Museo Etnografico Tiranese, su Comune di Tirano. Museo etnografico tiranese, su Ministero della Cultura.
San Biagio, Venice

San Biagio is a church dedicated to Saint Blaise, in the sestiere of Castello in Venice, northern Italy. Description and history The church now stands adjacent to the Museo Storico Navale, and is officiated by a military chaplain. Till 1511, this served as the church for the Greek community which had emigrated to Venice after the Fall of Constantinople. It was rebuilt in 1745-1752, likely to plans of Filippo Rossi. The vault was frescoed by Giovanni Scajaro with Saint Blaise in Glory. The altars were transferred here from the church of Sant'Anna. On the left hand wall is a funerary monument with the heart of Archduke Friedrich of Austria (1821–1847). The tomb of Admiral Angelo Emo (died 1792) has a statue (1818) by Giovanni Ferrari. References Manno, Antonio (2004). The Rizzoli Art Guides (ed.). The Treasures of Venice. New York: Rizzoli International Publications. p. 214.
Église San Biagio

L'église San Biagio Vescovo (Chiesa di San Biagio ou San Biagio dei Marinai ou dei Forni) est une église catholique de Venise, en Italie. Localisation L'église San Biagio, dédiée à Saint Blaise, est située dans le sestiere de Castello, sur la riva San Biasio. L'église, bien que sur le territoire du Patriarcat de Venise, est rattachée à l'Ordinariat militaire d'Italie. Historique Description Voir aussi Articles connexes Liste des églises de Venise Liens externes Site officiel Ressource relative à la religion : GCatholic.org Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l’architecture chrétienne Portail de Venise
Lago del Brugneto

Der Lago del Brugneto (zu deutsch: Brugnetosee) ist ein Stausee in der italienischen Region Ligurien. Er liegt im Ligurischen Apennin innerhalb des Naturparks Antola. Der im Alta Val Trebbia, in der Nähe der Gemeinden Torriglia, Propata und Rondanina gelegene See stellt die größte Süßwasserfläche innerhalb der Region dar. Das künstliche Becken des Sees wurde 1959 von der Azienda Municipalizzata Gas e Acqua di Genova erstellt und durch das Aufstauen des Flusses Brugneto geflutet. Der See befindet sich auf einer Höhe von 777 Metern über dem Meeresniveau und stellt mit seiner Maximalkapazität von 25,13 Millionen Kubikmetern Süßwasser die Hauptwasserversorgung der Regionalhauptstadt Genua dar. Die Länge des Stausees beträgt drei Kilometer, bei einer Breite von circa 200 Metern. Der Umfang liegt bei ungefähr 13,5 Kilometern.
Santa Maria dei Miracoli (Venedig)

Santa Maria dei Miracoli ist eine Kirche im Stadtviertel Cannaregio, Campiello Santa Maria dei Miracoli, in Venedig und ist wegen ihrer charakteristischen Marmorverkleidung bekannt. Geschichte Im Jahre 1408 gab Francesco Amadi ein Bild der Madonna mit dem Kind bei Nicolo di Pietro in Auftrag. Im Lauf der Zeit entwickelte sich ein tiefer Glauben an dieses Bild, von dem man dachte, es sei wundertätig. Bald wurde ein Häuserkomplex abgerissen und zwischen 1481 und 1489 von Pietro Lombardo und seinen Söhnen die Kirche Santa Maria dei Miracoli erbaut. Kirchenbau Pietro Lombardo und seine Söhne hatten nur ein sehr kleines und fast rechteckiges Gelände zum Bau der Kirche zur Verfügung. Die Kirche besteht daher nur aus einem Schiff mit Tonnengewölbe, ein 17 m hoher Campanile erhebt sich nahe am Kanal. Antonio Vivaldi wirkte von 1703 bis 1716 am Ospedale della Pietà mit dem berühmten Waisenmädchen-Orchester – nicht in dieser Kirche, sondern im Vorgängerbau, der dort stand, wo heute das Hotel Metropole ist. Daran schließt sich eine fast quadratische Apsis mit einer Kuppel an. Außen und innen wurde die Kirche mit Marmor in vielen verschiedenen Farben ausgeschmückt, was die Kirche zu einer Perle des Cannaregio macht. Zum Schutz vor Feuchtigkeit waren die Wände hohl. Bei einer Renovierung im 19. Jahrhundert wurden die Hohlräume jedoch verfüllt und die Kirche nahm demzufolge durch eindringende Feuchtigkeit Schaden. Sie wurde deshalb Ende der 1990er Jahre aufwändig saniert. Die Kirche gehört zum Chorus, einem Zusammenschluss von über 15 Kirchen Venedigs. Literatur Mario Piana, Wolfgang Wolters (Hrsg.): Santa Maria dei miracoli a Venezia, Istituto Veneto di Scienze, Lettere ed Arti, Venedig 2003. Ermolao Paoletti: Il fiore di Venezia, ossia, I quadri, monumenti, vedute e costumi veneziani, Bd. V.3, T. Fontana, Venedig 1837, S. 8 (Abb.), 9 f. Herbert Rosendorfer: Kirchenführer Venedig, Edition Leipzig, 2008, 2. Aufl., E. A. Seemann, 2013, S. 182–184. Flaminio Corner: Notizie storiche delle Chiese e Monasteri di Venezia, Padua 1758, S. 334–336. (Digitalisat) Weblinks Technische Universität München (TUM), 2003 Einzelnachweise
Santa Maria dei Miracoli, Venice

Santa Maria dei Miracoli is a church in the sestiere of Cannaregio, in Venice, Italy. Architecture and restoration Also known as the "marble church", it is one of the best examples of the early Venetian Renaissance including colored marble, a false colonnade on the exterior walls (pilasters), and a semicircular pediment. The organisation Save Venice Inc. restored the church over a period of seven years, from 1990 to 1997 (after several years of preliminary research). The treatments focussed on the marble sheeting and sculptural decoration of both the exterior and interior of the church. The marble cladding contained 14% salt, and was on the point of bursting, when restorers began the desalination and cleaning process. All marble cladding was removed, and cleaned in stainless steel tanks, in a solution of distilled water. Additionally, the campaign worked in the coffered ceiling, which was made up of fifty-two wooden panels depicting saints and prophets. The cleaning led to the rediscovery of frescoes of sibyls on the spandrels of the ceiling. Nearly every part of the church was examined and treated, including the intarsia doors in the presbytery, the bronze statues and candelabra of the high altar, and the wooden panel of the Madonna from which the church got its name. The restoration was calculated to cost 1 million dollars, the final cost was 4 million dollars. The main altar is reached by a series of steps. The circular facade windows recall Donato Bramante's churches in Milan. History Built between 1481 and 1489 by Pietro Lombardo to house a miraculous icon of the Virgin Mary. The plans for the church were expanded in 1484 to include the construction of a new convent for nuns of St. Clare to the east. The convent was connected to the gallery of the church by an enclosed walkway that was later destroyed. The interior is enclosed by a wide barrel vault, with a single nave. The nave is dominated by an ornamental marble stair rising between two pulpits, with statues by Tullio Lombardo, Alessandro Vittoria and Niccolò di Pietro. The vaulted ceiling is divided into fifty coffers decorated with paintings of prophets, a work by Girolamo Pennacchi's contemporaries, Vincenzo dalle Destre and Lattanzio da Rimini. See also Late medieval domes Italian Renaissance domes External links Churches in Cannaregio Santa Maria dei Miracoli References
Iglesia de Santa María de los Milagros (Venecia)

La iglesia de Santa María de los Milagros (en italiano: Chiesa di Santa Maria dei Miracoli) sita en la ciudad de Venecia (Véneto, Italia) es un templo católico de estilo renacentista construido entre los años 1481 y 1489, que fue proyectado por Pietro Lombardo con la finalidad de dar una ubicación digna a la imagen de la Virgen María venerada en ese lugar desde el 1408. Descripción La iglesia se edificó en estilo renacimiento veneciano: mármol blanco, rosa y serpentina, columnas falsas en las paredes, parte alta de la fachada semicircular, etc. Fue construida entre 1481 y 1489. El interior tiene una única una nave con una bóveda de cañón y es dominado por una escalera que llega al altar principal totalmente adornada por estatuas de Tullio Lombardo, Alessandro Vittoria y Nicolò di Pietro, mientras que la bóveda se divide en cincuenta artesonados decorados con las caras de los profetas, hechos por el hermano Gerolamo Pennacchi, Vincenzo dalle Destre. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María de los Milagros.
Santa Maria dei Miracoli (Venetië)

De Santa Maria dei Miracoli (ook marmeren kerk) is een kerk uit de 15e eeuw gelegen in het sestiere Cannaregio van de Italiaanse stad Venetië. De kerk is opgedragen aan de heilige Maria. De kerk is een voorbeeld van de vroege Venetiaanse renaissancearchitectuur. Architect was Pietro Lombardo. De facade is opgebouwd met een fronton in een halve cirkel, veel gekleurd marmer en valse kolommen middels pilasters.
Igreja de Santa Maria dos Milagres (Veneza)

A igreja de Santa Maria dos Milagres (em italiano: Chiesa di Santa Maria dei Miracoli) é uma igreja de Veneza (Itália), templo católico de estilo renascentista construído entre 1481 e 1489, projetado por Pietro Lombardo com a finalidade de dar uma localização digna à imagem da Virgem Maria venerada nesse lugar desde 1408. A igreja foi edificada em estilo do renascimento veneziano: mármore branco, rosa e serpentina, colunas falsas nas paredes, parte alta da fachada semicircular, etc. O interior tem uma única nave com una abóbada de berço e é dominado por uma escadaria que chega ao altar principal totalmente adornada por estátuas de Tullio Lombardo, Alessandro Vittoria e Nicolò di Pietro, enquanto que a abóbada se divide em cinquenta caixotões decorados com os rostos dos profetas, feitos por Vincenzo dalle Destre, irmão de Gerolamo Pennacchi, e Lattanzio da Rimini. Galeria de imagens Ver também
Santa Maria dei Miracoli, Venedig

Santa Maria dei Miracoli, kallad Miracoli, är en tidig renässanskyrka i stadsdelen Cannaregio i norra Venedig. Kyrkan byggdes mellan 1481 och 1489 av arkitekten Pietro Lombardo. En ikon föreställande Jungfru Maria skall ha utfört ett antal mirakel, bland annat att återföra en man till livet som legat livlös på botten av kanalen Giudecca en halvtimme. Detta föranledde pilgrimsvandringar till ikonen och så småningom tillräckligt med donationer för att kunna påbörja byggandet av en kyrka som kunde hysa målningen som vördats sedan 1408. Ikonen av Jungfru Maria hänger idag över högaltaret. Högaltaret är utsmyckat av Tullio Lombardo, Alessandro Vittoria och Nicolò di Pietro. Valven är utsmyckade av Vincenzo dalle Destre och Lattanzio da Rimini. Källor ”Sacred Destinations”. http://www.sacred-destinations.com/italy/venice-santa-maria-dei-miracoli. Läst 10 december 2012. ”In Venice Today”. Arkiverad från originalet den 16 november 2012. https://web.archive.org/web/20121116020752/http://www.invenicetoday.com/art-tour/churches/cannaregio/miracoli.htm. Läst 10 december 2012. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Santa Maria dei Miracoli, Venedig.
Санта-Марія-дей-Міраколі (Венеція)

Церква Санта-Марія-дей-Міраколі (італ. Santa Maria dei Miracoli) — церква у Венеції в районі Каннареджо. Була побудована між 1481 і 1489 роками для образу Діви Марії, що володіє чудотворною силою. Архітекторами церкви були П'єтро Ломбардо та його сини. Фасад і інтер'єр прикрашені різьбленням і мозаїкою з різнокольорового мармуру. Примітки
Ancient Ostra

Ostra was an ancient Roman town near the modern town of Ostra Vetere. The Roman town was inhabited from the 3rd century BC until the 6th century AD. History Pliny the Elder mentions Ostra with another ancient town, Suasa, 8 kilometres (5 mi) west. Neither town survived beyond the classical period. Though Ostra is little mentioned by ancient authors, excavations there have brought to light remains of various buildings and several inscriptions. See also Archaeological Park of Urbs Salvia Potentia (ancient city) Ricina Sentinum Suasa Septempeda References
Edolo Pumped Storage Plant

The Edolo Pumped Storage Plant is located along the Oglio River just downstream of Edolo, Brescia Province in the Lombardy region of Italy. Using the pumped-storage hydroelectric method, it has an installed capacity of 1,000 megawatts (1,300,000 hp). Its generators were commissioned between April 1984 and November 1985. Lake Avio was previously completed in 1929 and Lake Benedetto completed in 1940. Design and operation The lower reservoir is located in Edolo on the north bank of the Oglio. It was created by a circular dike and stores water for pumping. Of the lower reservoir's 14,000,000 m3 (11,350 acre⋅ft) storage capacity, 12,790,000 m3 (10,369 acre⋅ft) can be used for pumping. It is located at an elevation of 655 m (2,149 ft). The upper reservoir, Lake Avio, is located 10 km (6 mi) east of Edolo high in the mountains at 46°11′37″N 10°28′16″E. Directly above Lake Avio is Lake Benedetto which supplements Avio with water. Both the Avio and Benedetto Dams are gravity dams and are 37.5 m (123 ft) and 31 m (102 ft) in height, respectively. The total storage capacity of the upper reservoir (including Lake Benedetto) is 21,240,000 m3 (17,220 acre⋅ft) of which 17,040,000 m3 (13,815 acre⋅ft) can be used for power generation. The elevation of Lake Avio is 1,908 m (6,260 ft) above sea level and it traps water from a 49.5 km2 (19 mi2) catchment area. Connecting the upper and lower reservoirs is a series of tunnels and pipes. Beginning at Lake Avio's intake, an 8,125 m (26,657 ft) long head-race tunnel transfers water east before it bifurcates into two 499 m (1,637 ft) long penstocks. Each penstock reaches the power plant and splits further to supply the eight pump-generators with water. The lower reservoir and power plant are connected by two 1,100 m (3,609 ft) long tunnels. The difference in elevation between both reservoirs affords a hydraulic head of 1,265 m (4,150 ft). At the power station, each Francis pump-turbine-generator is rated at 125 MW for power generation and 140 MW for pumping. Only seven of the pump-generators can operate at one time. When energy demand is low and electricity cheap, the plant pumps water from the lower reservoir to the upper. When demand is high, that water, being stored energy, is released back down the same tunnels and pipes to the plant for generation. After being used for generation, the power plant sends the water back to the lower reservoir. New water reserves can also be taken from the Oglio River. This process repeats as needed and allows the plant to serve as a peaking power plant. The plant generates 737 GWh annually but consumes 1,021 GWh pumping. Although it consumes more energy than it creates, pumping occurs at night, when electricity is cheap. This makes the plant economical, as it generates electricity during high demand, more expensive periods. The size of the Avio Dam's catchment area allows it to collect water naturally as well and 219 GWh can be generated from this water alone annually. See also Hydroelectricity in Italy List of pumped-storage hydroelectric power stations References
ГЕС-ГАЕС Едоло

ГЕС-ГАЕС Едоло (італ. Edolo) — гідроелектростанція на півночі Італії, яка використовує ресурс зі сточища Ольо (ліва притока По, що належить до басейну Адріатичного моря). Накопичення ресурсу для роботи станції організували у кількох водосховищах на лівобережжі Ольо (північно-західний схил Адамелло-Пресанелла Альп). Основним є озеро d'Avio об'ємом 25 млн м3, рівень води в якому підняли до позначки 1908 метрів НРМ за допомогою арково-гравітаційної греблі висотою 38 метрів та довжиною 306 метрів. Поряд з ним розташоване озеро Benedetto (рівень поверхні 1930 метрів НРМ) об'ємом 8 млн м3, яке так само утримується арково-гравітаційною греблею висотою 31 метр та довжиною 322 метри. Воно, своєю чергою, сполучене дериваційною системою з розташованими південніше озерами Venerocolo (рівень поверхні 2540 метрів НРМ, об'єм 2,5 млн м3, контрфорсна гребля висотою 27 метрів та довжиною 380 метрів) і Pantano (рівень поверхні 2378 метрів НРМ, гравітаційно-контрфорсна гребля висотою 59 метрів та довжиною 400 метрів). Для роботи станції в режимі гідроакумуляції в долині Ольо створили штучний нижній резервуар об'ємом 1,3 млн м3. Від озера d'Avio до машинного залу веде дериваційний тунель довжиною 8,1 км та діаметром 5,4 метра, який завершується верхнім балансуючим резервуаром шахтного типу з діаметром 18 метрів та вирівнювальною камерою об'ємом 7,8 тис. м3. Після нього починається напірний водовід довжиною 0,5 км, який далі розділяється на два по 1,7 км. Машинний зал, споруджений у підземному виконанні, має розміри 175×16 метрів та висоту 41 метр. Доступ до нього здійснюється через тунель довжиною 0,7 км. Тут встановлено вісім оборотних гідроагрегатів потужністю по 122 МВт в турбінному та 139 МВт в насосному режимах (в останньому одночасно може працювати лише сім агрегатів). При напорі у 1266 метрів вони забезпечують виробництво понад 1 млрд кВт·год електроенергії на рік, в тому числі 224 млн кВт·год за рахунок природного притоку. Трансформаторне обладнання розміщене в окремому підземному залі розмірами 164×14 метрів та висотою 20 метрів. Зв'язок з енергосистемою здійснюється по ЛЕП, що працює під напругою 380 кВ. Електростанція управляється дистанційно із диспетчерського центру в Бергамо. Примітки
Palazzo Uguccioni

Der Palazzo Uguccioni ist ein Renaissance-Palast an der Piazza della Signoria in Florenz, Italien. Der Palast wurde ab 1550 für Giovanni Uguccioni gebaut. Die ursprüngliche Architektur mit klassischen Formen weist Ähnlichkeiten mit den römischen Vorbildern von Bramante und Raffael auf, die in Rom bereits von Da Sangallo oder Michelangelo übertroffen wurden, aber in Florenz völlig neu waren. Offensichtlich ist die Ableitung vom verschwundenen Palazzo Caprini von Bramante und vom Palazzo Vidoni Caffarelli, der Raffael zugeschrieben wird. Die unteren Stockwerke haben drei Arkaden mit Rustizierung aus Pietraforte, dem Material, das für die gesamte Fassade verwendet wurde. Die oberen Stockwerke weisen zwei Reihen von Ionischen Säulen (erstes Stockwerk) und Korinthischen Säulen (zweites Stockwerk) auf. Auf den Sockeln der letzteren sind die Wappen der Familie eingemeißelt. Über dem Eingang befindet sich eine Büste von Francesco I. de’ Medici, die vielleicht von Giambologna stammt. Weblinks Einzelnachweise
Palazzo Uguccioni

Palazzo Uguccioni is a Renaissance palace on the Piazza della Signoria in Florence, central Italy. The palace was built, for Giovanni Uguccioni starting from 1550. Its design has been variously attributed to Raphael, Michelangelo, Andrea Palladio, Bartolomeo Ammannati or Raffaello da Montelupo, although no proofs exists if not that its drawing came from Rome in 1549 and that its style was reminiscent of Raphael's or Bramante's, which were a novelty in Florence at the time. It is the only building in Florence with columns on its façade. The lower floors has three arcades with rustication in pietraforte, the material used for the whole façade. The upper floors have two orders of Ionic (first floor) and Corithian (second floor) columns. The latter's pedestals have sculpted coat of arms of the family. Above the entrance is a bust of Francesco I de' Medici, perhaps executed by Giambologna. References External links Page from Florence's municipality official website (in Italian)
Palacio Uguccioni

El palacio Uguccioni es un edificio italiano que se encuentra en la Plaza de la Señoría de Florencia próximo al Palacio Viejo (Palazzo Vecchio). Historia y descripción Fue mandado construir por Giovanni Uguccioni en el año 1550.​ Es probable que la ejecución de la fachada se deba al cantero Mariotto di Zanobi Folfi,​ si bien existen más dudas sobre la autoría del proyecto.​ La original arquitectura de formas clásicas presenta afinidad con el estilo tardo renacentista, lo que ha hecho pensar en un diseño de Miguel Ángel​ o de Rafael de Urbino​ El efecto decorativo de la fachada del palacio está, además, relacionado con la reforma de la plaza en época de Cosme I de Médici. Pon intercesión del gran duque los Uguccioni obtuvieron permiso para levantar un edificio más suntuoso con respecto a los adyacentes, cuya máxima virtud se expone en la fachada.​ La planta a nivel del suelo, almohadillado, está rematado por dos órdenes de columnas dóricas binadas superpuestas. Los altos pedestales de las columnas están finamente esculpidos con las insignias y los escudos de la familia, el ancla y el "scalandrone", una especie de doble rastrillo que según la tradición representaría la escala de la que se servía uno de los Uguccioni, llamado por ello el escalador, para asaltar las murallas enemigas. Sobre el portón de entrada destaca el busto de Francisco I de Médici, que mandó colocar Benedetto Uguccioni como muestra de devoción al gran duque. Referencias Enlaces externos Comune di Firenze. Uno studio su Palazzo Uguccioni (pdf) (en italiano)
Palazzo Uguccioni

Le palais Uguccioni est un palais Renaissance situé sur la Piazza della Signoria à Florence, en Italie. Histoire et description Le palais a été construit pour Giovanni Uguccioni à partir de 1550. Son dessin a été attribué diversement à Raphaël, Michel - Ange, Andrea Palladio, Bartolomeo Ammannati ou Raffaello da Montelupo, bien qu'aucune preuve n'existe, à moins que son dessin soit arrivé de Rome en 1549 et bien que son style rappelle celui de Raphaël ou de Bramante, ce qui était une nouveauté à Florence à l'époque. C'est le seul bâtiment de Florence avec des colonnes sur sa façade . Au-dessus de l'entrée se trouve un buste de François Ier de Médicis, peut-être exécuté par Giambologna . Références Liens externes Page du site officiel de la municipalité de Florence (it) Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Renaissance Portail de Florence