NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Masada

Masada o Massada (del grec antic Μασάδα o llatí Masada; en hebreu מצדה, Metsadah (?·pàg.), derivat de מצודה, metsudah, "fortalesa") és una antiga fortificació al Districte sud d'Israel, situat dalt d'un altiplà de roca aïllada (similar a una taula) a l'extrem oriental del desert de Judea, amb vistes al Mar Mort. Està inscrit a la llista del patrimoni de la humanitat des de 2001. Història Fou una fortalesa d'Israel esmentada per Estrabó i Plini el Vell i ben descrita per Flavi Josep. Era en una roca al mig d'una plana formada per valls per tots els costats. La fortalesa fou primerament establerta pel gran sacerdot Jonatan, però qui realment la va fer fou Herodes el Gran, que la va construir com a fortalesa per a ell mateix en cas de revolta o en cas de ser expulsat per Marc Antoni, al qual Cleòpatra VII li reclamava Judea. El 40 aC quan fou expulsat a Jerusalem per Antígon i els parts, Mariamne, la dona d'Herodes, i altres familiars, van romandre a la fortalesa, que fou assetjada pels parts, i quan estava ja a punt de rendir-se per manca d'aigua, la pluja va reomplir les cisternes i va poder resistir fins al retorn d'Herodes. Durant la revolta jueva fou ocupada per Menahem, fill de Judes el Galileu, un dels caps dels sicaris, que se'n va apoderar a traïció i va matar la guarnició romana; després va passar a la facció extremista rival dirigida per Eleazar; després de la caiguda de Jerusalem, els zelotes més fanàtics es van refugiar allí i era l'única que resistia quan Flavi Silva va substituir Bassus com a prefecte de Judea (any 73). Silva va fer rodejar la fortalesa amb un mur i va construir una torre d'assalt enfront d'una torre que guardava l'accés a la fortalesa. Finalment, la fortalesa fou assaltada i ocupada, però els defensors s'havien suïcidat tots (un total de 960 persones). Es van salvar una dona vella, una dona parenta d'Eleazar i cinc nens que van explicar als romans el que havia passat. Referències
Masada

Masada er en fæstning, der ligger på en næsten 400 m høj klippe med stejle sider i Negevørkenen ved Det Døde Hav i Israel. I 161 – 143 f.Kr. blev der bygget et lille fort på toppen af klippen. Mellem 37 og 34 f.Kr. lod Herodes den Store bygge et palads på den ene ende af plateauet og sikrede, at resten blev godt befæstet. Fæstningen er over 700 m fra nord til syd og over 350 m fra øst til vest. Myten om Masada lyder, at jøderne i 66 e.Kr. erobrede Masada fra romerne i den Første jødisk-romerske krig, hvor jødiske seperastister kæmpede mod den romerske overmagt. I år 72 begyndte en romersk armé på 15.000 mand under ledelse af prokuratoren Flavius Silva og 10. legion at belejre fæstningen, hvor der var næsten 1000 mænd, kvinder og børn. Mændene i fæstningen kaldtes zeloter. Først i år 73 kunne romerne indtage Masada; forsvarerne begik kollektivt selvmord hellere end at falde i romernes hænder. Denne hændelse gjorde Masada til en symbol for det jødiske modstand mod al fremmed herrevælde. Indtil for nylig aflagde de israelske jægersoldater troskabsed på det symbolske sted. Forskningen har dog vist, at historien er meget tvivlsom. Jøderne på Masada var ikke Zeloter men Sicariier, som var frygtede for deres politiske attentater. De flygtede ikke fra romerne, men blev drevet ud af Jerusalem af andre jøder. Gruppen på Masada var altså ikke frihedskæmpere, men attentatmænd som under deres ophold på Masada myrdede og plyndrede løs i nabolandsbyerne for at overleve. Gruppen var fx ansvarlig for en uhyggelig massakre ved Ein Gedi. Den romerske belejring af Masada varede desuden kun 4-8 måneder, og det er tvivlsomt, om der overhovedet var egentlige kampe. Masada blev i 2001 optaget på UNESCO's Verdensarvsliste.
Masada

Masada (hebrejski: מצדה, Mecada; od מצודה, Mecuda što znači "utvrda") je arheološki lokalitet antičke palače i utvrda na vrhu stijene u južnom Izraelu, na rubu Judejske pustinje iznad Mrtvog mora; oko 20 km istočno od Arada. Najpoznatija je po događaju tijekom Prvog judejsko-rimskog rata kada su zbog opsade Rimljana pobunjenici Sikari u Masadi počinili masovno samoubojstvo 73. godine. Masada je upisana na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Aziji i Oceaniji kao "simbol drevnog Judejskog kraljevstva i njegovog nasilnog kraja". Izgrađena je na prirodnoj utvrdi-stijeni veličanstvene ljepote s liticama visine oko 400 na istoku, i 90 metara na zapadu, s potpuno ravnim vrhom u obliku romboida izmjera 550 x 275 m. Zidine duge 1,3 km i debele oko 3,7 m su okruživale njezine litice. Izgrađena je kao raskošni kraljevski kompleks s palačom u klasičnom rimskom stilu na tri terase (tzv. "viseći vrtovi") za kralja Heroda I. Velikog (vladao od 37. pr. Kr. - 4.), ali i razrađenim sustavom navodnjavanja kišnicom s kanalima i cisternama, te utvrdbenim skladištima, barakama i oružarnicom. Rimski kamp, utvrde i opsadna rampa koje okružuju Masadu su najcjelovitija sačuvana rimska opsadna djela. Masada je zajedno sa svojom okolicom postala nacionalni park još 1966. godine, a od 1998. godine zabranjena su arheološka iskapanja ("u vremenu sadašnje generacije", kako se navodi u objašnjenju) kako se ne bi oštetio lokalitet. Novi centar za posjetitelje, sa žičarom koja vodi do vrha, je otvoren u njezinom podnožju 2000. godine. On svake godine primi oko 1,25 milijuna posjetitelja. Izvori Vanjske poveznice Fotografije iskopina kod Yadina Arhivirana inačica izvorne stranice od 17. siječnja 2008. (Wayback Machine) MASADA - činjenice i legende Arhivirana inačica izvorne stranice od 14. lipnja 2007. (Wayback Machine) - dokumentarac Hebrejskog sveučilišta (video) (engl.) Nachman Ben-Yehooda o stvaranju Mita o Masadi Ostali projekti
Masszáda

A Masszáda (modern héber: מצדה kiejtése jelentése egyszerűen "erőd") egy régi várrom Izraelben, egy elszigetelt fennsíkon, a Júdeai-sivatag keleti szélén, közel a Holt-tengerhez. Aradtól északkeletre, Én-Geditől délre fekszik. A várat és a hozzá tartozó palotát Heródes építtette magának i. e. 37 és 31 között. Iosephus Flavius leírása szerint a vár ostroma az első zsidó-római háború végén a 960 várvédő és családjaik tömeges öngyilkosságába torkollott. Földrajza A szikla teteje nagyon nehezen érhető el, a keleti oldalon mintegy 400 méter, a nyugati oldalon 91 méter magas. A fennsík nagyjából rombusz alakú, 550 méter hosszú és 270 méter széles. Bár maga a hegy több száz méterrel magasodik a Holt-tenger fölé, csak a hegy csúcsa van a tengerszint felett. A hegy megközelíthető kelet felől drótkötélpályás felvonóval és három, a kapuhoz vezető keskeny és kanyargós ösvényen. Története Az erődről majdnem minden információ az 1. századi római történésztől, Iosephus Flaviustól származik. A Makkabeus-dinasztiából származó Alexander Jannaeus építtette az erődöt, majd Heródes szerezte meg az apja halála utáni hatalmi harcban. 66-ban a zsidó lázadók egy csoportja csellel bevette a várat, majd Jeruzsálem ostroma és a templom pusztulása után 70-ben újabb lázadók csatlakoztak. 73-ban Lucius Flavius Silva vezetett egy római légiót a vár ostromára. A rómaiak körbevették a várat, ostromfallal vették örül, majd az ostromhoz rámpát kezdtek építeni a hegy nyugati oldalán. A várvédők kövekkel dobálták a rámpa építőit, ezért a rómaiak zsidó foglyokkal építtették tovább. A rámpa tavasszal lett kész, az ostrom második vagy harmadik hónapjában, ez lehetővé tette a rómaiaknak, hogy faltörővel elérjék a várat. Iosephus Flavius leírása szerint, miután a rómaiak áttörték a falat, lángokban találták a raktárakat és a védők öngyilkosságot követtek el, vagy egymást ölték meg. Csak két nőt és 5 gyereket találtak életben. Iosephus Flavius valószínűleg az ostromban részt vevő katonák beszámolói alapján írta saját beszámolóját. Számos eltérés van viszont Iosephus beszámolója és az ásatások eredményei között. Iosephus például csak egy palotát említ a kettő feltárt palotából, és a 960 várvédőből csak 28 maradványait találták meg. A Masszádát utoljára a Bizánci birodalom idején lakták, egy kis templom volt itt található. Ásatások A Masszáda helyét 1842-ben azonosították, 1963 és 1965 között intenzív ásatásokat végzett az izraeli Yigael Yadin által vezetett expedíció. Mivel távol esik minden lakott területtől és sivatagos környezete miatt a hely nagyjából érintetlen maradt az utóbbi két évezredben. A római ostromrámpa még ma is megvan. Alaprajza Galéria Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Massada című angol Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Massada

Massada of Masada (Hebreeuws: מצדה – burcht, uitspraak ) is een citadel op een rots bij de Dode Zee in Israël. Koning Herodes vluchtte in 40 v.Chr. uit Jeruzalem naar deze plek omdat hij in gevaar was. Het fort van Massada werd tussen 40 en 4 v.Chr. door hem uitgebreid, zodat het een veilige vluchtplaats werd. Voor de geschiedenis van de plaats is Flavius Josephus de belangrijkste bron. De rots varieert in hoogte van ca. 400 meter tot 90 meter. Inname door Rome Na de val en verwoesting van Jeruzalem en de Joodse Tempel tijdens de grote Joodse Opstand in 70 n.Chr. werd er op verschillende moeilijk toegankelijke plaatsen van het land nog verzet gepleegd tegen de Romeinse bezetters, onder meer door zeloten bij Massada. Omtrent het verzet bij Massada zijn diverse verhalen. Het is niet zeker hoe lang de plaats door het Legio X Fretensis belegerd werd. Josephus vermeldt dat de Romeinen, toen zij de rots ten slotte innamen in 73, de dode lichamen van hun tegenstanders daar aantroffen, die dus massaal zelfmoord hadden gepleegd. Vaak wordt aangenomen dat het verzet bij Massada het allerlaatste verzet was dat in het land werd gepleegd, en dat de massale zelfmoord een heroïsche daad was. Dit standpunt wordt echter betwijfeld door geleerden die van mening zijn dat dit enkel een antwoord was op een totaal uitzichtloze situatie, en er omtrent het verzet bij Massada een mythe is ontstaan: de Massada mythe, waarbij feiten zodanig worden gepresenteerd, dat de geschiedenis een heldenverhaal werd. Hoe dan ook is de plaats wel moeilijker in te nemen dan veel andere plaatsen in het land, dus wat dat betreft is het wel waarschijnlijk dat het in ieder geval een van de laatste plaatsen was die door de Romeinen werden veroverd. In de Talmoed wordt het verzet bij Massada niet genoemd, en het is vooral sinds het begin van de twintigste eeuw dat de plaats veel aandacht heeft gekregen. Tegenwoordig Vandaag de dag trekt Massada veel bezoekers. Men kan met een kabelbaan in enkele minuten de berg opgaan, wat de meesten doen, maar ook via een oud slangenpad, dat al door Josephus wordt beschreven, kan men nog altijd de berg beklimmen. Een bezoek aan Massada kan men eenvoudig combineren met een bezoek aan de Dode Zee en plaatsen aan deze zee zoals Ein Gedi en Qumran. Er is veel archeologisch onderzoek gedaan bij Massada, onder meer door de Israëli Yigael Yadin, die er uitgebreide opgravingen deed en ook een boek over dit onderwerp schreef, wat de plaats ook meer bekendheid heeft gegeven. Literatuur Jodi Magness: Massada, from Jewish revolt to modern myth. Princeton University Press, 2019. ISBN 9780691167107 Zie ook Joodse opstand Externe link website Masada National Park
Masada

Masada (o transliterare cu litere latine a termenului ebraic מצדה, Metzadá, care provine din מצודה, metzudá, „cetate”, "fortăreață") a fost o fortăreață antică cu o poziție strategică însemnată, pe o colină situată la marginea de răsărit a pustiului Iudeei, pe malul vestic al Mării Moarte. Colina se află la o altitudine de 63 metri deasupra nivelului mării, și la o înălțime de 450 metri față de nivelul Mării Moarte. Istoria Fortăreața a fost edificată în sec. I î.C. și extinsă în timpul domniei regelui iudeu Irod cel Mare (74-4 î.C.). După cucerirea Ierusalimului de către împăratul roman Titus Flavius Vespasianus în anul 70 d.C., Masada a fost ultimul refugiu al rezistenței antiromane a iudeilor. Se știe că cei circa 970 de iudei din Masada au preferat să se omoare, după un îndelungat asediu (între anii 70-73 d.C.), pentru a nu cădea în mâinile luptătorilor romani, care i-ar fi luat în robie. Deoarece sinuciderea era interzisă de religia lor, au fost trași la sorți câțiva bărbați care să-i omoare pe toți ceilalți asediați; după aceasta, ultimii rămași s-au omorât ei între ei. Totuși, două femei și cinci copii s-au ascuns, nu au fost omorâți și au putut povesti mai târziu cele întâmplate. Rezistența împotriva unor forțe militare mult superioare și moartea asediaților constituie până azi un simbol al dorinței de libertate în rândurile evreilor. Curajul lor a fost admirat chiar și de către romani. Masada în timpurile moderne Fortăreața Masada a fost redescoperită în anul 1838. Reconstrucția a început în 1966, astăzi Masada fiind o atracție turistică importantă. În 1973 au avut loc, aici, filmările pentru renumitul film de cinema american "Jesus Christ Superstar", apoi pentru filmul dramatic și istoric american Masada⁠(fr)[traduceți], difuzat din 1981. De fapt, acest sit arheologic l-a inspirat pe Ernest K. Gann să scrie romanul "Antagoniștii", tipărit la 1971. În anul 2001, Masada a fost înregistrată în lista patrimoniului mondial cultural și natural al organizației UNESCO. Vezi și Regatul Iuda Legături externe Articol despre Masada in Encyclopedia Jewish Justificarea lui Josephus LIVIUS: Războaie iudaice Arhivat în 27 aprilie 2010, la Wayback Machine. Vezi Locuri din patrimoniul mondial UNESCO din UNESCO: în engleză sau franceză Administrația parcurilor naționale din Israel Arhivat în 22 decembrie 2005, la Wayback Machine. film despre Masada Masada la Internet Movie Database Masada, fortareata de la Marea Moarta, 29 iunie 2012, Teodor Dănălache, CrestinOrtodox.ro
Zecharja

Zecharja (hebrejsky זְכַרְיָה‎, v oficiálním přepisu do angličtiny Zekharya, přepisováno též Zekharia) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu, v Oblastní radě Mate Jehuda. Geografie Leží v nadmořské výšce 265 metrů v zemědělsky využívané pahorkatině Šefela, nedaleko od západního okraje zalesněných svahů Judských hor, v údolí potoka Nachal ha-Ela. Obec se nachází 31 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 44 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu, cca 28 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 5 kilometrů jihozápadně od Bejt Šemeš. Zecharji obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Zecharja je na dopravní síť napojena pomocí dálnice číslo 38, ze které tu k západu odbočuje lokální silnice číslo 383. Dějiny Zecharja byla založena v roce 1950. Novověké židovské osidlování tohoto regionu začalo po válce za nezávislost tedy po roce 1948, kdy Jeruzalémský koridor ovládla izraelská armáda a kdy došlo k vysídlení většiny zdejší arabské populace. Na místě současného mošavu se do roku 1948 rozkládala vesnice Zakarija, ve které podle tradice pobýval biblický prorok Zacharjáš. Římané ji nazývali Caper Zacharia. Od středověku šlo o arabské sídlo. Stála tu mešita. Roku 1931 žilo v arabské Zakariji 742 lidí v 189 domech. Izraelci byla Zakarija dobyta v říjnu 1948. Zástavba pak byla zčásti zbořena. Některé domy ale byly zachovány a posloužily pro ubytování židovských osadníků. Zbytek místní arabské populace byl 9. června 1950 vytlačen na příkaz Josefa Weitze z Židovského národního fondu. Mošav byl zřízen 29. června 1950. Jeho zakladateli byla skupina Židů z Kurdistánu. Demografie Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Zecharji Židé (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství). Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1035 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 4,1 %. Odkazy Reference Související články mošav Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Zecharja na Wikimedia Commons (hebrejsky) Oficiální stránky Oblastní rady Mate Jehuda
Secharja (Moschaw)

Secharja (hebräisch זְכָרְיָּה Səcharjah, englisch Zekharia), Mateh Yehuda, Chevel Adullam, ist ein israelischer Moschav nahe Bet Schemesch. Er liegt auf 268 m Höhe in der Schfelah am Tal Elah. Secharja wurde 1950 gegründet und zählte 2022 insgesamt 1382 Einwohner. Es wird vermutet, dass auf der naheliegenden Luftwaffenbasis Sdot Micha israelische Atomraketen stationiert sind. Weblinks Einzelnachweise
Zecharja

Zecharja (hebr. זכריה; oficjalna pisownia w ang. Zekharia) – moszaw położony w Samorządzie Regionu Matte Jehuda, w Dystrykcie Jerozolimy, w Izraelu. Położenie Leży w górach Judei. Historia Pierwotnie w miejscu tym znajdowała się arabska wioska az-Zakarija. Podczas I wojny izraelsko-arabskiej w drugiej połowie maja 1948 wioskę zajęły egipskie oddziały. Była ona broniona przez arabskich ochotników z Bractwa Muzułmańskiego i siły Arabskiej Armii Wyzwoleńczej. Podczas operacji Ha-Har w nocy z 22 na 23 października 1948 wioskę zajęli Izraelczycy. Wioska była opuszczona przez mieszkańców, którzy uciekli na okoliczne wzgórza. W grudniu do wioski ponownie wkroczyli izraelscy żołnierze i wysiedlili około 50 Palestyńczyków. Mieszkańcy jednak powrócili do swoich domów. W dniu 19 marca 1950 dowództwo izraelskie zatwierdziło operację wysiedlenia Zakariji. Została ona przeprowadzona 9 czerwca 1950. Mieszkańcy zostali wysiedleni, a część domów wyburzono. Współczesny moszaw został założony w 1950 przez imigrantów z Kurdystanu. Turystyka Ok. 1 km na południe od moszawu znajduje się Tel Azeka pozostałości po biblijnym mieście Azeka. Gospodarka Gospodarka moszawu opiera się na rolnictwiem i sadownictwie. Komunikacja Przy moszawie przebiega droga ekspresowa nr 38 (Sza’ar ha-Gaj–Bet Guwrin). Przypisy Linki zewnętrzne Zdjęcie satelitarne moszawu Zecharja Google Maps Mapa moszawu Zecharja
Schrein Baha'ullahs

Der Schrein Baha’u’llahs ist ein Gebäude in der israelischen Stadt Akkon, in dem die sterblichen Überreste Baha’u’llahs, des Religionsstifters der Bahai-Religion, aufbewahrt werden und der zum Bahai-Weltzentrum gehört. Er befindet sich in unmittelbarer Nähe des Landhauses Bahji, in dem Baha’u’llah bis zu seinem Tod am 29. Mai 1892 lebte. Kurz nach Sonnenuntergang wurde er im Schrein beigesetzt und der Schrein anschließend von seinem Sohn Abdu’l Baha ausgebaut. Shoghi Effendi, der Enkel Abdu’l Bahas, erhob den Schrein zur Heiligsten Stätte der Bahai und bezeichnete ihn als „Ozean des Lichts“ (Daryá-yi-Núr), der den Schrein des Bab, den er als „Berg des Lichts“ (Kúh-i-Núr) bezeichnete, überstrahle. Der Schrein stellt den heiligsten Ort für die Bahai dar und ist das wichtigste Pilgerziel während der Bahai-Pilgerfahrt. Außerdem gibt er die Richtung der Qiblih bei den täglichen Pflichtgebeten und dem Totengebet an. Als Bestandteil des Bahai-Weltzentrums ist der Schrein mit den ihn umgebenden Gärten und dem Landhaus Bahji seit Juli 2008 UNESCO-Weltkulturerbe. Einzelnachweise Literatur Baha’u’llah: Tafel vom Karmel in: Botschaften aus Akka. Offenbart nach dem Kitab-i-Aqdas. Bahai-Verlag, Hofheim 1982, ISBN 3-87037-143-9 (Online). Baha’u’llah: Ährenlese (5. Auflage). Bahai Verlag, Hofheim-Langenhain 2003, ISBN 3-87037-406-3, Kap. 11 (Online). Bahai Holy Places at the World Centre. Haifa 1968. Braun, Eunice: Krone des Karmel: Die Bahai-Religion und das Heilige Land. Oxford 1982, ISBN 3-900443-04-1. Ugo Giachery: Shoghi Effendi Recollections. Oxford 1973, ISBN 0-85398-050-0. Peter Smith: A Concise Encyclopedia of the Bahá’í Faith. Oneworld Publications, Oxford 2008, ISBN 978-1-85168-184-6. Weblinks Offizielle Seite über die Bahai-Gärten Eintrag auf der Website des Welterbezentrums der UNESCO (englisch und französisch). Bahá'í Pilgrimage - Shrine of Bahá'u'lláh (englisch)
Santuario de Bahá'u'lláh

El Santuario de Bahá'u'lláh es el lugar más sagrado para los bahá'ís y representa la alquibla o punto de adoración y meta del peregrinaje de los fieles provenientes de todo el mundo. Contiene los restos mortales de Bahá'u'lláh y se sitúa cerca de la Mansión de Bahjí, lugar donde Él murió. El Santuario de Bahá'u'lláh está compuesto por una sala central que posee un pequeño jardín en el centro. En la esquina derecha de la sala central existe una sala pequeña donde están los restos mortales de Bahá'u'lláh. El Mausoleo fue ocupado, después de la muerte de `Abdu'l-Bahá, por Mírzá Muhammad `Alí, quien robó las llaves en enero de 1922. El gobernador de Acre dijo que las llaves se dieran a las autoridades y puso un guardia custodiando el Mausoleo. A comienzos de 1923 las llaves le fueron devueltas a Shoghi Effendi. El Mausoleo, sus jardines y la Mansión de Bahjí, que forman parte del Centro Mundial Bahá'í, fueron declarados en julio de 2008 Patrimonio de la Humanidad.​ Shoghi Effendi llamó al Mausoleo de Bahá'u'lláh Daryá-yi-Núr, es decir, "Océano de Luces". Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Santuario de Bahá'u'lláh.
Mausolée de Baháʼu'lláh

Le mausolée de Baháʼu'lláh (appelé aussi sanctuaire), situé à Bahjí près d'Acre, en Israël, est l'endroit le plus saint pour les adeptes de la foi bahá’íe et représente leur qiblih, ou direction de prière. Il contient les restes de Baháʼu'lláh et se trouve près de l'endroit où il est mort, dans le manoir de Bahjí. Description Le mausolée de Bahá'u'lláh est composé d'une partie centrale qui comporte un petit jardin planté d'arbres entouré par des sentiers couverts de tapis persans. Un toit en verre est construit par Qulám-ʻAlíy-i-Najjár après la mort de Baháʼu'lláh. Au coin nord-ouest de la zone centrale, il y a une petite pièce contenant les restes de Baháʼu'lláh. La partie centrale comporte des portes vers un certain nombre d'autres salles qui sont dorénavant ouvertes pour accueillir le nombre croissant de pèlerins et de visiteurs. Histoire Le mausolée, après la mort d'Abdu'l-Bahá, est occupé par Mirza Muhammad ʻAlí et ses partisans, qui ont pris de force les clés du mausolée en janvier 1922. Le gouverneur d'Acre ordonne la remise des clés aux autorités et un gardien est posté au mausolée. Au début de 1923, les clés sont rendues à Shoghi Effendi. Dans les années 1950, Shoghi Effendi fait des plans pour une future superstructure, qui entourerait toute la zone et comprendrait une plate-forme avec 95 colonnes de marbre, chacune de six mètres de haut. Shoghi Effendi nomme le mausolée le « Daryá-yi-Núr » (océan de lumière), qui prend le « Kúh-i-Núr » (montagne de lumière, le mausolée du Báb) sous son ombre. Le mausolée et ses jardins environnants, ainsi que le manoir de Bahjí, sont inscrits sur la liste du patrimoine mondial en juillet 2008. Le fils de Baháʼu'lláh, Ḍíyáʼu'lláh, mort en 1898, fut d'abord enterré à côté de son père. Déclaré briseur de l'alliance à titre posthume, ses restes furent exhumés en 1965 à l'initiative de la Maison universelle de justice, dans le cadre d'un processus qu'elle qualifia de « purification » du sanctuaire intérieur. Galerie d'images Références Sources primaires Messages from the Universal House of Justice 1963-86: The Third Epoch of the Formative Age (compiled on behalf of), Wilmette, Illinois, Baha'i Publishing Trust, 1996 (ISBN 978-0-87743-239-5, lire en ligne) Littérature académique Peter Smith, A Concise Encyclopedia of the Baháʼí Faith, Oxford, UK, Oneworld Publications, 1999 (ISBN 1-85168-184-1, lire en ligne) Articles connexes Lieux de sépulture des fondateurs des religions du monde Terrasses baha'ies Liens externes Les jardins bahá'ís - site officiel Pèlerinage bahá'í - Mausolée de Baháʼu'lláh Les jardins bahá'ís à Bahjí - galerie de photos Portail de la mort Portail d’Israël Portail de la foi bahá'íe