Západní břeh Jordánu

Západní břeh Jordánu (arabsky الضفة الغربية‎, ad-Daffa al-gharbíja; hebrejsky הגדה המערבית‎, ha-Gada ha-ma'aravit; dříve též Předjordánsko, hebrejsky יהודה ושומרון‎, zastarale Jehuda ve-Šomron (Judea a Samaří)) je označení pro vnitrozemské území Státu Palestina na západním (pravém) břehu řeky Jordán na Blízkém východě. Na východě je území vymezeno řekou Jordán a Mrtvým mořem, ze zbylých stran hranici tvoří tzv. zelená linie s Izraelem. Jde o území, které bylo po první arabsko-izraelské válce (1948) anektováno Jordánskem. Od roku 1967 bylo vojensky okupováno Izraelem (coby Judea a Samaří) a od roku 1981 je pod civilní správou Izraele, přičemž od roku 1994 část území spravuje Palestinská národní správa (PNS). Dohodami z Osla bylo území rozděleno do tří oblastí. Oblast A (řízena PNS), oblast B (řízena PNS a Izraelem) a oblast C, která tvoří 60 % Západního břehu Jordánu (řízena Izraelem). Západní břeh Jordánu je předmětem izraelsko-palestinského konfliktu. Palestinci (a většina mezinárodního společenství) ho vnímají jako nedílnou součást svého státu (spolu s Pásmem Gazy), zatímco například náboženští sionisté jako své starověké území, o kterém se píše v Bibli. V oblasti C se nachází 230 izraelských osad, ačkoliv toto území mělo být dle dohod z Osla předáno Palestině do roku 1997. Osady byly častým předmětem kritiky odborníků na mezinárodní právo. Podle nezávazného posudku Mezinárodního soudního dvora z roku 2024 je izraelská okupace v rozporu s mezinárodním právem. Soud dodal, že zde Izrael vytvořil rasově segregovaný systém obdobný apartheidu. Historie Dějiny Palestiny (do roku 1948) Starší dějiny Západního břehu Jordánu se do značné míry překrývají s dějinami celé Palestiny. V době osmanské nadvlády nad Palestinou (1516–1917) bylo dnešní území Západního břehu Jordánu administrativně-správně rozděleno mezi Sidónský ejálet a Damašský ejálet. Tvořily ho zejména sandžaky Náblus a Jeruzalém. V 19. století byla severní část součástí Bejrútského vilájetu a jižní část součástí Jeruzalémského mutasarrifátu. Lokálními administrativními centry v této době byla města Jeruzalém a Náblus. Po porážce osmanské říše v první světové válce bylo toto území do roku 1948 součástí britské mandátní Palestiny. Jordánský Západní břeh (1948–1967) Během první arabsko-izraelské války (1948–1949) Izrael vojensky okupoval části území, které byly dle OSN určeny pro palestinský stát. Hranice se nakonec utvořily v rámci dohod o příměří z roku 1949, kdy byla dohodnuta tzv. zelená linie mezi Izraelem a Jordánskem. Území Západního břehu připadlo Jordánsku. Již v listopadu 1948 se jordánský král Abdalláh I. nechal korunovat králem Jeruzaléma. Tehdejší Zajordánsko Západní břeh dne 24. dubna 1950 anektovalo. V té době dostalo území název Západní břeh Jordánu. Palestinci se v roce 1954 stali jordánskými občany s rovnými právy a od roku 1960 dostali polovinu křesel v jordánském parlamentu. Jordánská anexe však nikdy nebyla mezinárodně uznána (mimo Spojené království a Irák). Území bylo součástí Jordánska až do roku 1967, poté je v šestidenní válce obsadil Izrael. Poté, co se Jordánsko v roce 1988 oficiálně vzdalo nároku na Západní břeh Jordánu, zbavilo Palestince jordánského občanství. V roce 1967 se na Západním břehu konaly poslední volby do jordánského parlamentu, přičemž tehdy zvolení palestinští poslanci v něm zůstali až do roku 1988, kdy byla vyhrazená místa pro Palestince zrušena. Na Západním břehu Jordánu i v Jordánsku od roku 1950 působí Úřad OSN pro palestinské uprchlíky na Blízkém východě (UNRWA), který poskytuje služby palestinským uprchlíkům v tamních uprchlických táborech. V roce 1966 pracovalo 43 % z 55 000 pracovníků v zemědělství a obdělávalo se 2 300 km2. V roce 1965 bylo v průmyslu zaměstnáno 15 000 pracovníků, kteří produkovali 7 % HNP. Toto číslo kleslo po válce v roce 1967 a nebylo překonáno až do roku 1983. Významným odvětvím byl turismus. Na území se platilo jordánským dinárem. V předvečer izraelské okupace představoval Západní břeh Jordánu 40 % jordánského HNP, 34 až 40 % jeho zemědělské produkce a téměř polovinu pracovní síly, i když mu byla přidělena pouze třetina jordánských investic a z toho hlavně sektoru soukromé bytové výstavby. Izraelská okupace (od roku 1967) Během šestidenní války byla území Západního břehu Jordánu a Východního Jeruzaléma obsazena izraelskou armádou. Izrael anektoval Východní Jeruzalém a bývalé demilitarizované pásmo. Zbývající Západní břeh Jordánu sice anektován nebyl, ale do roku 1982 zůstal pod vojenskou správou. V roce 1982 v důsledku egyptsko-izraelské mírové smlouvy byla vojenská správa zrušena a nahrazena polocivilní vládou odpovědnou izraelskému ministerstvu obrany. Izrael také začal podporovat osídlování Západního břehu. Izraelské osady byly spravovány Izraelem pod názvem Judea a Samaří. Bezprostředně po okupaci, od roku 1967 do roku 1974, ekonomika vzkvétala. V roce 1967 měla palestinská ekonomika hrubý domácí produkt 1 349 dolarů na hlavu na milion lidí. Západní břeh měl tehdy kolem 600 tisíc obyvatel, ze kterých bylo 18 % uprchlíků. Od podepsání dohod z Osla v září 1993 byla vytvořena tehdy dočasná Palestinská autonomie, která dostala správu nad oblastí A (palestinské enklávy, které zahrnují zhruba 11 % území Západního břehu Jordánu). Oblast B byla svěřena do civilní správy Palestiny a vojenské správy Izraele (28 % území). Oblast C je zcela ve správě Izraele (61 %). Izrael měl podle dohod postupně předávat Palestině další území, k tomu ale již nedošlo. Většina států světa (164 zemí) považuje Západní břeh a Východní Jeruzalém za tzv. území okupovaná Izraelem. Palestinské autonomii od jejího vzniku dominuje sekulární politická strana Fatah, která byla zvolena ve volbách v roce 1996. V roce 2006 se konaly druhé volby, ve kterých se Fatah těsně umístil za islamistickým Hamásem. Nicméně v roce 2007 Hamás převzal převratem Pásmo Gazy a Fatah pokračoval ve správě oblastí A a B na Západním břehu Jordánu. Během okupace proběhla dvě povstání Palestinců – tzv. první intifáda (1987–1993) a druhá intifáda (2000–2005). Izrael na území Západního břehu Jordánu (zejména do uprchlických táborů) uskutečnil několik vojenských vpádů či invazí – například operace Domov a zahrada (červenec 2023) nebo během války s Hamásem (od října 2023). Izrael se několikrát pokoušel Západní břeh či jeho části anektovat, například v roce 2020. V červenci 2025 Kneset odsouhlasil nezávaznou rezoluci, ve které vyzval vládu k anexi Západního břehu Jordánu, a to 71 hlasy ze 120 (proti bylo jen 13 poslanců). Pro anexi se vyslovili poslanci stran pravicového národního tábora. V říjnu 2025 Kneset schválil záměr projednat dva zákony vedoucí k anexi Západního břehu. Tento krok označil například ministr zahraničí USA Marco Rubio za ohrožení dosaženého příměří ve válce v Pásmu Gazy. Prezident Donald Trump varoval, že pokud Izrael schválí anexi, ztratí podporu USA. V únoru 2026 izraelská vláda schválila nová pozemková opatření pro okupovaný Západní břeh Jordánu. Opatření mají usnadnit izraelským osadníkům na Západním břehu získávání půdy a izraelským úřadům dát více pravomocí nad palestinským obyvatelstvem. Má také dojít ke kontroverzní registraci pozemků, která může vést k tomu, že Izrael ovládne rozsáhlé oblasti Západního břehu. Podle palestinských úřadů tím dojde k de facto anexi. Kroky izraelské vlády odsoudila Evropská unie a řada zemí světa. Evropská unie v květnu 2026 v reakci na růst násilí extremistických izraelských osadníků proti Palestincům (podle OSN jen v roce 2025 bylo zaznamenáno 1800 takových útoků) schválila balíček sankcí proti sedmi osadníkům a jejich organizacím (například Amana). Ministr Becal'el Smotrič v reakci vyzval k přeřazení strategických území na Západním břehu ze zón A a B do zóny C, tedy pod plnou kontrolu okupační správy. V červnu se k těmto sankcím přidaly také země Spojené království, Norsko, Kanada, Nový Zéland a Austrálie. Legalita Mezi roky 1516 a 1917 bylo toto území součástí Osmanské říše. Její nástupnický stát – Turecko, se nároku zřeklo v roce 1923 podpisem Lausannské smlouvy. Území se tak stalo integrální součástí britské mandátní Palestiny. Spojené království zde ovšem pouze vykonávalo mandát Společnosti národů a nemohlo si činit na území nárok. Nicméně Britové fungovali jako autorita na udělování půdy, pro co využívali osmanský pozemkový zákoník. V roce 1937 byl dnešní Západní břeh součástí arabského státu v návrhu britské Peelovy komise, přičemž měl být připojený k Jordánsku. Plán byl odmítnut. V roce 1947 OSN zřídila Zvláštní komisi pro Palestinu, která připravila Plán na rozdělení Palestiny. Území Západního břehu mělo být součástí samostatného arabského státu. Celý plán dělení byl ale odmítnut Ligou arabských států a v první arabsko-izraelské válce území dobylo Jordánsko, které ho v roce 1950 anektovalo. V roce 1967 území obsadil Izrael. V listopadu 1967 byla přijata rezoluce Rady bezpečnosti OSN č. 242. Ta vyzvala ke „stažení izraelských ozbrojených sil z území okupovaných od roku 1967“ a k „ukončení všech nároků a ozbrojených akcí a respektování a uznání svrchovanosti, územní celistvosti a politické nezávislosti všech států v této oblasti, práva na život jejich obyvatel uvnitř bezpečných a uznávaných hranic, bez hrozeb a užívání síly“. Mezinárodní organizace i státy od té doby považují Západní břeh Jordánu a Východní Jeruzalém za palestinská území nebo území okupovaná Izraelem. Valné shromáždění OSN v roce 2004 potvrdilo, že Palestinci mají nárok na suverenitu v těchto územích. Mezinárodní soudní dvůr a Nejvyšší soud Státu Izrael se shodly, že status Západního břehu odpovídá vojenské okupaci. Izraelské ministerstvo zahraničních věcí ale tvrdí, že jde o sporná území, jelikož podle jejich pohledu nemělo území před válkou v roce 1967 právoplatného státního majitele. Podle nezávazného posudku Mezinárodního soudního dvora z roku 2024 je izraelská okupace v rozporu s mezinárodním právem. Soud dodal, že zde Izrael vytvořil rasově segregovaný systém obdobný apartheidu. Mezinárodní právo (článek 49 čtvrté Ženevské úmluvy) také zakazuje „přesuny obyvatelstva okupační mocnosti na okupovaná území“, čímž nese odpovědnost na straně izraelské vlády, aby neusazovala izraelské občany na Západním břehu Jordánu. Což lze kvůli osadám považovat za porušení této úmluvy. Geografie Západní břeh Jordánu má rozlohu 5 628 nebo 5 640 kilometrů čtverečních, což zahrnuje 21,2 % bývalé mandátní Palestiny (kromě Jordánska) a má obecně členitý hornatý terén. Celková délka pozemních hranic regionu je 404 km. Terén tvoří většinou členité pahorkatiny, na západě s vegetací. Nadmořská výška se pohybuje mezi pobřežím Mrtvého moře v −408 m a nejvyšším bodem na hoře Nabi Júnis ve výšce 1 030 m nad mořem. Západní břeh Jordánu má 220 km2 vodní plochy, která se skládá ze severozápadní čtvrtiny Mrtvého moře. V oblasti je málo přírodních zdrojů kromě vysoce kvalitní orné půdy, která tvoří 27 % rozlohy regionu. Nejvíce se využívá jako trvalé pastviny (32 % orné půdy) a pro sezónní zemědělské využití (40 %). Lesy tvoří pouhé 1 % území, bez trvalých kultur. Demografie Populace Podle sčítání lidu z roku 2007 provedeného Palestinskou autonomií měl Západní břeh Jordánu (včetně Východního Jeruzaléma) 2 345 000 obyvatel. Podle izraelské civilní správy byl v roce 2012 tamní počet obyvatel 2 657 029. K roku 2014 zde žilo 389 250 izraelských osadníků. Dalších 375 000 Izraelců žilo v anektovaném Východním Jeruzalémě. Kolem Náblusu žijí malé komunity Samaritánů. K roku 2008 bylo 30 % Palestinců na Západním břehu Jordánu (tj. 754 263) registrovanými uprchlíky. V roce 2025 v důsledku růstu populace jich bylo již 925 000. Na území se nacházelo devatenáct uprchlických táborů. Podle zprávy Evropské unie z roku 2011 v oblasti C žilo před izraelskou okupací 200 000 až 320 000 Palestinců. Následné demolice jejich domů, byrokratické překážky nové palestinské výstavby a rozmach izraelských osad snížili počet zde žijících Palestinců na 17 000. Ve stejné oblasti mezi lety 1967 a 2011 vzrostl počet izraelských obyvatel z 1 200 na 310 000. Populačně největšími sídly jsou: Východní Jeruzalém (542 000 obyvatel), Hebron (163 000), Náblus (136 000), Dženín (90 000) a Túlkarim (51 000). Izraelské osady K lednu 2023 se na Západním břehu Jordánu nacházelo 144 izraelských osad, z toho 12 ve východním Jeruzalémě. Kromě toho se zde nachází nejméně 196 nelegálních izraelských outpostů (které izraelská vláda formálně neschválila). Celkem na Západním břehu Jordánu, s výjimkou východního Jeruzaléma, žije přes 500 000 izraelských osadníků, a dalších 220 000 izraelských osadníků žije ve východním Jeruzalémě. Izraelští židovští osadníci začali palestinský Západní břeh Jordánu osídlovat ihned po začátku okupace území po šestidenní válce z roku 1967. Východiskem osidlování byl tzv. Alonův plán. Dobové izraelské levicové vlády se soustředily zejména na osídlování oblastí kolem východního Jeruzaléma, Jordánského údolí a Guš Ecjon. Za první osadu je označována Kfar Ecjon. První osady vznikaly jako vojenské základny, které byly postupně osidlovány i civilisty. Kvůli zapojení armády a vojenské okupaci země bylo mnoho záznamů o plánech a podobě osidlování utajeno vojenským cenzorem. Po vítězství pravicového Likudu v roce 1977 došlo k otevřené vládní podpoře osidlování celého území Západního břehu, a to i v oblastech, ze kterých dříve izraelská armáda osadníky vyháněla. V této době došlo k vysoké aktivitě fundamentalistického osadnického nábožensky sionistického hnutí Guš emunim (a později Rady Ješa'). Dohody z Osla určily do přechodné izraelské správy tzv. oblast C, která tvoří 60 % území Západního břehu. Území mělo být postupně vraceno Palestinské autonomii, ale po krachu mírového procesu k tomuto již nedošlo. Jelikož jde o okupované území, izraelští osadníci mají speciální status. Rozhodovacím orgánem je izraelská civilní správa spadající pod armádu, která rovněž zajišťuje bezpečnostní služby. Soudní případy Palestinců na Západním břehu Jordánu projednávají izraelské vojenské soudy, zatímco židovští izraelští osadníci žijící na stejném okupovaném území jsou souzeni u civilních soudů. Osídlení má také ekonomický rozměr, z velké části způsobený výrazně nižšími náklady na bydlení oproti situaci v samotném Izraeli. Izraelské vládní výdaje na obyvatele v osadách jsou přitom dvojnásobné, na osadníky v izolovaných izraelských osadách dokonce trojnásobné. Osadníci jsou také daňově zvýhodňováni. Izraelští židovští osadníci získaly podporu řady politických stran, které se rozhodly hájit jejich zájmy – Národní náboženská strana, Techija, Moledet, Židovský domov, Jamina, Národní náboženská strana – Náboženský sionismus, Židovská síla. Často jde o politické strany řazené na krajní pravici vyznávající radikální nacionalismus a náboženský sionismus. Izraelské složky na okupovaném Západním břehu často provádí demolici palestinských budov, komplikují novou výstavbu a vytváří separační zóny. Oblasti ve správě Palestinské autonomie tak v praxi jsou ohrazené enklávy. Mezi lety 2001 a 2007 bylo v oblasti C postaveno více než 10 000 budov pro Izraelce, avšak vydáno jen 91 stavebních povolení pro palestinské stavby a zbouráno 1 663 palestinských staveb. V období let 2009 až 2020 bylo v oblasti C uděleno stavební povolení pouze 66 palestinským stavbám oproti 22 000 stavbám izraelských osadníků. Naopak došlo k řízené demolici 5 000 palestinských budov. V 21. století dochází k neustálému nárůstu násilí a teroru páchaného izraelskými osadníky na Palestincích, často za přihlížení izraelské armády. Údaje Úřadu OSN pro koordinaci humanitárních záležitostí (OCHA) uvádějí, že roční míra útoků osadníků (2 100 útoků za 8 let) se mezi lety 2006 a 2014 téměř čtyřnásobně zvýšila. V období od října 2023 do začátku srpna 2024 (během války v Pásmu Gazy) bylo OSN zaznamenáno 1143 osadnických útoků, z nichž 120 vedlo k úmrtí nebo zranění Palestinců. Ve většině bez potrestání viníků. Každý rok také osadníci útočí na Palestince v období sklizně oliv, které jsou zásadním artiklem palestinského obchodu. Zapalují sady, útočí na lidi a kradou úrodu. V roce 2025 došlo během sklizně k rekordnímu počtu nahlášených útoků (364), včetně dvou vražd. Osadníci od vypuknutí války v Pásmu Gazy zesilovaly na Západním břehu pogromy vůči palestinským vesnicím. Od října 2023 do února 2026 při nich vyhnali 4700 Palestinců. V čase přitom pogromy posilovaly. Jen za první čtyři měsíce roku 2026 osadníci vyhnali z domovů přes 2500 lidí. Mezinárodní společenství – drtivá většina států, drtivá většina právních expertů, Mezinárodní soudní dvůr a OSN – se shoduje na tom, že osídlování je v rozporu s mezinárodním právem a je ilegální. Náboženství Populaci tvoří z 80–85 % muslimové (většinově sunnitští), 12–14 % židé a 1–2,5 % křesťané (zejména řečtí pravoslavní). Vzdělání Na území je sedm univerzit (z toho jedna na území izraelských osad). Založení palestinských univerzit značně zvýšilo úroveň vzdělání mezi obyvatelstvem na Západním břehu Jordánu. Podle studie Univerzity v Birzeit se procento Palestinců, kteří si vybírají místní univerzity oproti zahraničním institucím, neustále zvyšuje; od roku 1997 j41 % Palestinců s bakalářskými tituly je získalo od palestinských institucí. Podle zprávy UNESCO z roku 2005 jsou Palestinci jednou z nejvzdělanějších skupin na Blízkém východě „navzdory často obtížným okolnostem“. Míra gramotnosti mezi Palestinci na Západním břehu Jordánu a v Pásmu Gazy podle Palestinského centrálního statistického úřadu (PCBS) byla v roce 2009 94,6 %. Guvernoráty Západní břeh Jordánu je administrativně členěn na 11 guvernorátů: Guvernorát Dženín Guvernorát Túbás Guvernorát Nábulus Guvernorát Tulkarm Guvernorát Salfit Guvernorát Kalkílija Guvernorát Ramalláh Guvernorát Jericho Guvernorát Jeruzalém Guvernorát Betlém Guvernorát Hebron Galerie Odkazy Reference Související články Judea a Samaří Izraelsko-palestinský konflikt Izraelská bezpečnostní bariéra Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Západní břeh Jordánu na Wikimedia Commons