NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Amka

Amka (hebrejsky עַמְקָה, v oficiálním přepisu do angličtiny Amqa) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Mate Ašer. Geografie Leží v nadmořské výšce 74 metrů na pomezí intenzivně zemědělsky využívané a hustě osídlené Izraelské pobřežní planiny a západních okrajů svahů Horní Galileji, cca 7 kilometrů od břehů Středozemního moře a 12 kilometrů od libanonských hranic. Obec se nachází 7 kilometrů jihovýchodně od města Naharija, cca 105 kilometrů severoseverovýchodně od centra Tel Avivu a cca 22 kilometrů severovýchodně od centra Haify. Mošav Amka obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je smíšené. V pobřežní nížině převládají židovská sídla. Na východní a jihovýchodní straně od mošavu začínají oblasti, které obývají izraelští Arabové, například město Abu Sinan jen cca 2 kilometry odtud. Amka je na dopravní síť napojena pomocí severojižní tepny dálnice číslo 70. Dějiny Amka byla založena v roce 1949. Na tomto místě stávalo ve starověku židovské město Bét-emek připomínané v Bibli, Kniha Jozue 19,27 Jméno tohoto města se pak uchovalo v názvu arabské vesnice Amka, která stávala do války za nezávislost v roce 1948 na místě nynějšího mošavu. Římané ji nazývali Kefar Amqa, křižácké prameny Amca. Stála tu mešita a základní chlapecká škola postavená roku 1887. Roku 1931 měla arabská Amka 894 obyvatel a 212 domů. Během války byla tato oblast roku 1948 ovládnuta židovskými silami a arabské osídlení zde skončilo. Zástavba vesnice pak byla zbořena s výjimkou budovy mešity a školy. Zakladateli současného mošavu byla skupina židovských přistěhovalců z Jemenu. Ze 145 zde žijících rodin provozuje 70 rodin zemědělská hospodářství. Ostatní dojíždějí za prací mimo obec. Plánuje se stavební expanze o 80 domů. Obec je jedním z center folklóru jemenitských Židů. Funguje tu zdravotní středisko a synagoga. Demografie Obyvatelstvo mošavu Amka je nábožensky orientované ale žijí zde i sekulární rodiny. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Amka Židé (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství). Jde o menší sídlo vesnického typu s populací, která od počátku 21. století narůstá. K 31. prosinci 2014 zde žilo 629 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 2,6 %. 0 Odkazy Reference Související články mošav Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Amka na Wikimedia Commons (hebrejsky) Oficiální profil obce na portálu Bet Alon (hebrejsky) Oficiální profil obce na portálu Galil (hebrejsky) Oficiální profil obce na portálu Rom Galil
Pek’in

Peqiʿin (hebräisch פְּקִיעִין Pəqīʿīn; arabisch البقيعة, DMG al-Buqīʿa) ist eine Stadt im Norden Israels. Mit knapp 80 % Bevölkerungsanteil stellen Drusen die Mehrheit der Einwohner. Geografie Peqiʿin befindet sich acht Kilometer östlich von Maʿalot-Tarschicha in Galiläa. 5.919 Menschen leben dort (Stand 2022). Geschichte Der Ort Peqiʿin geht zurück auf das historische Baca, das Flavius Josephus in seinem Werk Jüdischer Krieg nannte. Laut Flavius Josephus befand sich der Ort an der Grenze zwischen dem Königreich des Herodes Agrippa II. und dem Königreich Tyros. Synagoge Die Synagoge wurde anstelle eines historischen Beth Midrasch erbaut, wo in der Zeit vor dem Bar-Kochba-Krieg der Rabbi Jehoschua ben Chananja gelehrt hatte. In der Zeit nach dem Bar-Kochba-Krieg soll hier Rabbi Schimʿon ben Jochai gelehrt haben. Das aktuelle Gebäude stammt aus dem Jahr 1873. Ein Jude namens Rafael Halevy aus Beirut finanzierte den Bau. 1926 und 1930 wurden zwei alte Steintafeln in der Synagoge freigelegt. Eine zeigt eine Menora, Schofar und Lulav und die zweite zeigt einen Thoraschrein. Beide werden in die Zeit zwischen dem späten 2. Jahrhundert und dem Anfang des 3. Jahrhunderts datiert. 1922 besuchte Jizchaq Ben Zvi die jüdische Gemeinde von Peqiʿin und dokumentierte seinen Besuch in seinem Buch Schaʿar Jaschuv. 1955 veranlasste Zvi das israelische Ministerium für religiöse Angelegenheiten die alte Synagoge zu restaurieren. Zvi ließ auch eine 100-Schekel-Banknote drucken, die die Synagoge von Peqiʿin auf der Rückseite zeigte. Die zurzeit ungenutzte Synagoge wird von Margalit Zinati unterhalten. Zinatis Familie lebt seit Jahrhunderten in Peqiʿin, seit der Zeit des Zweiten Tempels. Einzelnachweise
Peqi'in

Peqi'in es un concejo local israelí de la Galilea localizado en la ladera noroeste del monte Merón en el Distrito Norte de Israel, a 8 kilómetros de Ma'alot-Tarshiha. En 2015 contaba con una población de 5,658 habitantes, principalmente drusos y cristianos. Demografía De acuerdo a los datos del censo de la Oficina Central de Estadísticas de Israel (CBS), en el año 2015 vivían unas 5,658 personas en Peqi'in, con una tasa de crecimiento del 0.9%. Los habitantes son en su mayoría drusos con un 78% de la población y una importante minoría cristiana, aproximadamente un 21%.​ Véase también Mi'ilya Cristianos en Israel Notas
Peki'in

Peki'in (Hebreeuws: פְּקִיעִין) of Buqei'a (Arabisch: البقيعة) is een dorp met een hoofdzakelijk Druzische bevolking in het Israëlische district Noord. Het ligt acht kilometer ten oosten van Ma'alot-Tarshicha in Hoog-Galilea. In 2017 had Peki'in 5.767 inwoners. Geschiedenis Peki'in kent een Joodse gemeenschap die terug te voeren is op de periode van voor de verwoesting van de Tweede Joodse tempel in 70 n.Chr. Tijdens de Arabisch-Palestijnse opstand van 1936 tot en met 1939 vluchtten de meeste Joden uit Peki'in naar Hadera. Slechts één Joodse familie keerde terug, de familie Zinati. Tijdens de Israëlisch-Libanese Oorlog in 2006 werd Peki'in getroffen door Katjoesja-raketten gelanceerd door Hezbollah, wat aanzienlijke schade veroorzaakte aan woningen en boomgaarden. In 2007 braken rellen uit na de installatie van een antenne, vanwege angst voor een toenemend risico op kanker. De politie gebruikte kogels en gasgranaten, waarop een groep dorpelingen de woning van een Joodse familie in brand stak. In december 2007 verliet de laatste Joodse familie Peki'in nadat hun auto in brand was gestoken. Hiermee is Margalit Zinati de enige overgebleven Joodse inwoner van Peki'in. Zij beheert de synagoge in het dorp.
Peki'in

Peki'in ou Buqei'a (em hebraico: פְּקִיעִין; em árabe: البقيعة), é uma localidade conselho local no Distrito Norte de Israel localizada a oito quilometros a leste de Ma'alot-Tarshiha na Alta Galileia. O conselho local foi estabelecido nesse vilarejo predominantemente druso em 1958 e tem população acima de 5.200 habitantes (estimativa de 2007). Reconhecido por centenas de anos com um área onde drusos e judeus vivem pacificamente juntos, Peki'in é notável por seu lugar na história judaica. Na tradição hebraica, Peki'in é famosa por uma caverna local na qual o Rabi Shimon bar Yochai e seu filho, Rabi Eleazar ben Simon, esconderam-se dos romanos por 13 anos, depois da derrota da revolta de Barcoquebas contra o governo romano. De acordo com a lenda, o Rabi Shimon e seu filho sustentaram-se apenas com água de fonte e o fruto de uma milagrosa árvore de alfarroba durante os anos de esconderijo, e passaram o tempo a escrever livros sobre o misticismo judaico. Foi lá que ele teria escrito o Zohar, o mais importante livro da Kabbalah. Peki'in é frequentemente mencionada em fontes históricas, especificamente com referência à pequena comunidade judia que existiu lá continuamente desde o período do [Segundo Templo]. Próximo à vila, há lugares de importância religiosa para drusos e judeus, incluindo uma sinagoga restaurada, datando do período romano. A mais antiga escola drusa da região foi estabelecida em Peki'in pela igreja russa no final do século XIX. Escaramuças árabes em 1936 forçaram os judeus de Peki'in a deixar suas casas e partir para lugares mais seguros do país; somente alguns deles retornaram posteriormente. Até recentes tempos, Peki'in tinha uma pequena população judia de aproximadamente nove famílias, que viviam muito próximas à antiga sinagoga de Peki'in. Contudo, de acordo com residentes de Peki'in, em anos recentes essas famílias judias têm sofrido abusos por partes de gangues árabes, tais como roubos e destruição de propriedade e três ataques com granadas ocorreram em 2007.. Depois de tumultos em outubro de 2007, nos quais as casas de famílias judias foram incendiadas, a maioria das famílias deixou o lugarejo. Em 3 de dezembro de 2007, foi noticiado que a maior parte das últimas famílias vivendo em Peki'in deixaram o lugar depois de terem seus carros incendiados por membros da comunidade árabe. Peki'in HaHadasha (= Nova Peki'in) foi estabelecida como uma comunidade judia em 1955, muito próxima à antiga Peki'in. De acordo com Galib Kheir, chefe do departamento de turismo da cidade, cerca de 60.000 turistas visitam Peki'in todos os anos e estimulam o comércio dos restaurantes e das lojas de especialidades locais. A cidade tem também um hotel e um albergue da juventude. Peki'in foi um dos assentamentos atingidos por foguetes Katyusha disparados pelo Hezbollah em 14 de julho de 2006, durante o conflito israelo-libanês de 2006. Referências
Buqei‘a

Buqei‘a (hebreiska: בקיעה, Bukei’a, פקיעין) är en ort i Israel. Den ligger i distriktet Norra distriktet, i den norra delen av landet. Buqei‘a ligger 565 meter över havet och antalet invånare är 5 200. Terrängen runt Buqei‘a är kuperad. Runt Buqei‘a är det ganska tätbefolkat, med 90 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Karmi'el, 7,2 km söder om Buqei‘a. Trakten runt Buqei‘a består till största delen av jordbruksmark. Kommentarer Källor
Centre Mèdic Sheba

El Centre Mèdic Chaim Sheba (en hebreu: המרכז הרפואי חיים שיבא - תל השומר) també conegut com a Tel Hashomer és un hospital que es troba a Israel, està situat en la zona de Tel Hashomer en la ciutat de Ramat Gan. És l'hospital més gran d'Israel. Sheba ofereix serveis a pacients de tota la regió de l'Orient Mitjà, inclosos molts pacients (especialment infants) de l'Autoritat Nacional Palestina. L'hospital es va establir en 1948 com el primer hospital militar d'Israel, per al tractament de les víctimes de la Guerra d'Independència d'Israel. Va ser fundat en un conjunt de barracons militars abandonats de l'època del Mandat Britànic de Palestina, i va ser conegut originalment com a Hospital Militar Número 5. L'any 1953, es va convertir en un hospital civil, i el doctor Chaim Sheba es va convertir en el seu director. Després de la mort de Sheba, l'hospital va ser reanomenat en honor seu. Situat en una àrea de 61 hectàrees a Ramat Gan, opera 120 departaments i clíniques. Compta amb 1.700 llits, més de 1.400 metges, 2.600 infermeres i altres 3.300 treballadors de la salut. Referències Enllaços externs www.eng.sheba.co.il/ (anglès) (hebreu)
Nemocnice Tel ha-Šomer

Nemocnice Tel ha-Šomer též Nemocnice Šeba neboli Šebova nemocnice (hebrejsky: המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר, ha-Merkaz ha-refu'i Chajim Šeba - Tel ha-Šomer, doslova Zdravotní centrum Chajima Šeby - Tel ha-Šomer, anglicky: Sheba Medical Center) je nemocnice na jižním okraji města Ramat Gan v Izraeli. Geografie Leží v nadmořské výšce cca 50 metrů na jižním okraji města Ramat Gan a na jihozápadním okraji města Kirjat Ono, cca 8 kilometrů od pobřeží Středozemního moře. Na západě ji míjí dálnice číslo 4. Popis Jde o největší nemocnici v Izraeli i na Blízkém Východě. Vznikla roku 1948 jako první vojenská nemocnice v nově vzniklém Izraeli v lokalitě nazývané tehdy Tel Litvinski. Rozsáhlý areál obsahuje 150 odborných pracovišť se 1700 lůžky a 7500 zaměstnanci (z toho 1400 lékařů a 2600 zdravotních sester). Poskytuje zdravotní péči pro 1 500 000 pacientů. Probíhá zde rozsáhlý lékařský výzkum. Základními pracovišti je ústav lékařského výzkumu, ústav lékařského vzdělávání, nemocnice pro akutní péči, dětská nemocnice, ženská nemocnice a rehabilitační nemocnice. Ředitelem nemocnice je Ze'ev Rothstein. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Nemocnice Tel ha-Šomer na Wikimedia Commons (hebrejsky) (anglicky) (rusky) Oficiální stránky Související články Ramat Gan
Centro Médico Sheba

El Centro Médico Sheba–Tel HaShomer​​ (en hebreo: המרכז הרפואי שיבא – תל השומר‎) es un hospital de Israel,​​ situado en el barrio de Tel HaShomer de la ciudad de Ramat Gan. Sheba es el hospital más grande de Israel​ y uno de los más grandes de Medio Oriente,​ además de ser considerado uno de los mejores hospitales del mundo, habiendo alcanzado el noveno puesto en el ranking de Newsweek-Statista de 2020,​ mejorando en un punto su décimo puesto de 2019 en dicha clasificación.​ En 2024, ha vuelto a estar clasificado en el noveno puesto.​​ Descripción El hospital se estableció en 1948 como el primer hospital militar de Israel, para el tratamiento de las víctimas de la guerra de Independencia de Israel. Fue fundado en un conjunto de barracones militares abandonados de la época del Mandato, y fue conocido originalmente como Hospital Militar n.º 5. En 1953, se convirtió en un hospital civil, y el doctor Chaim Sheba se convirtió en su director. Tras la muerte de Sheba, el hospital fue renombrado en su honor. Situado en una área de 61 hectáreas en Ramat Gan, opera 120 departamentos y clínicas. Cuenta con 1700 camas, más de 1400 médicos, 2600 enfermeras y otros 3.300 trabajadores de la salud.[cita requerida] Véase también Hospital Nazaret Historia del Estado de Israel Referencias Enlaces externos Sitio web oficial Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Centro Médico Sheba.
Centre médical Chaim Sheba

Le centre médical Chaim-Sheba (hébreu : המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר), souvent désigné comme l'hôpital Tel HaShomer, situé à Ramat Gan (district de Tel Aviv), dans le quartier de Tel HaShomer, est le plus grand hôpital d’Israël. Description Il est renommé dans le monde entier pour ses services hospitaliers, ses domaines de recherche et les soins prodigués aux patients. Il a été créé en 1948, un mois après la proclamation de l’indépendance d’Israël. Le centre médical Chaim Sheba possède une aile militaire dédiée à Tsahal. Il se situe à l’est de la ville de Ramat Gan (Tel HaShomer) dans le district de Tel Aviv sous l’autorité du Medical Corps (en). Histoire L’hôpital Tel HaShomer a pris le nom de Chaim Sheba Medical Center en référence à Chaim Sheba (en), professeur de médecine à l'université hébraïque de Jérusalem et ministre de la Santé, qui l'a dirigé dès 1953. Pendant son mandat de Directeur général de cet hôpital, Chaim Sheba a été responsable de la gestion de l'épidémie de teigne qui sévissait alors, et à ce titre impliqué dans ce qui a été appelé l'affaire des enfants de la teigne ; Ch. Sheba a recommandé le recours à la radiothérapie, selon un usage qui a pu être en vigueur dans d'autres pays ; des dizaines de milliers d'enfants ont été atteints de cancers après avoir été exposés aux radiations. C’est dans cet hôpital que la célèbre chanteuse israélienne Ofra Haza est décédée le 23 février 2000. Plongé dans un coma artificiel, l'ancien Premier ministre israélien Ariel Sharon est hospitalisé à Sheba de 2006 jusqu'à son décès en 2014. Hôpital pour enfants Edmond et Lily Safra Fondé en 2002 avec le soutien de la Fondation Edmond J. Safra, la section pédiatrique du Centre médical Chaim Sheba prodigue des soins aux enfants d'Israël, de l'Autorité Palestinienne ainsi que de plusieurs pays du Proche et Moyen-Orient. L'hôpital fournit ainsi des diagnostics et traitements dans de nombreux domaines : médecine prématurée, hémato-oncologie et transplantation de cellules souches, chirurgie, immunologie, oncologie, radiologie et imagerie, syndrome de Louis-Bar, gastroentéerologie, rhumatologie, chirurgie des malformations congénitales. Les équipes pédiatriques contribuent également à des études et recherches internationales de premier plan. L'hôpital pour enfants traite 60 000 patients chaque année. Il a entre autres pris en charge une partie des otages libérés après l'attaque du Hamas contre Israël de 2023 et a été salué pour sa préparation et sa rapidité à fournir des soins médicaux et psychologiques. Galerie d'images Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Sheba Medical Center » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Articles connexes Liste des hôpitaux d'Israël Liens externes Site officiel Portail de la médecine Portail d’Israël
Ain Mallaha

Ain Mallaha (àrab: عين ملاحة, ʿAyn Mallāḥa) o Eynan (hebreu: עינן‎) fou un assentament natufià on habitaren els primers pobladors entre 10000 - 8000 ae. Aquest poblat es considera un exemple de sedentarisme de caçadors recol·lectors, un pas fonamental en la transició de la recerca de menjar a l'agricultura. El llogaret El llogaret se situa al nord d'Israel-Palestina, a 25 quilòmetres al nord de la mar de Galilea o llac de Tiberíades, en una zona encerclada de turons des d'on es dominava un antic llac, el Huleh, on hi hauria peixos per alimentar-se. En el moment en què l'habitaren, la zona era molt boscosa, amb roures, ametlers i arbres de festuc. En aquest poblat natufià poden observar-se tres fases d'ocupació. Les dues primeres tenien estructures de pedra de gran grandària, mentre que la tercera n'usa pedres més petites. Aquestes fases es donen si fa no fa entre el 12000 i el 9600 ae. Els habitatges sobre terra ferma tenien soterranis i les parets es feien de pedra seca. Els sostres recolzaven sobre estaques de fusta i eren segurament de palla amb branques i arbusts o pells d'animals. Els fumerals es trobaven dins de les cases. A Ain Mallaha s'han trobat restes d'un poblat sencer amb grans barraques redones. Ain Mallaha mostra l'evidència arqueològica més antiga de la domesticació del gos: s'hi trobà un enterrament d'un ésser humà amb un gos domèstic. Dieta Els habitants d'Ain Mallaha eren caçadors recol·lectors sedentaris i segurament hi viurien tot l'any, depenent dels recursos naturals de l'entorn; recollirien aliments silvestres comestibles de la zona i caçarien animals locals. Empraven morters de mà per a moldre fruita seca i cereals silvestres, i corbelles de pedra per a tallar plantes salvatges. Moltes d'aquestes pedres de corbelles trobades tenen un aspecte "lluent", i això indica que s'haurien utilitzat per a tallar un gran nombre de tiges, molt probablement blat i ordi salvatges. A més, se sap que menjaven gaseles, daines, senglars, cérvols, cabirols, llebres, tortugues, rèptils i peixos. Costums funeraris És probable que se soterraren famílies senceres entre les parets de les cases, i foren abandonades després. S'hi trobà un habitatge que contenia tombes d'11 homes, dones i nens, moltes amb elaborades decoracions fetes amb petxines de dentalium. En una altra cabana (131), hi havia dotze individus, un d'ells sepultat amb la mà recolzada en el cos d'un cadell. Excavacions Ain Mallaha es descobrí al 1954 i les excavacions de salvament es feren sota supervisió de J. Perrot, M. Lechevalier i Francois Tanca del CNRS. Referències Vegeu també Beisamun Enllaços externs Tedesco, Laura Anne (2000). The Metropolitan Museum of Art, ed. «Eynan/Ain Mallaha (10,000–8200 b.c.)» (anglès). Consultat el 30 de setembre de 2015
Ain Mallaha

Ain Mallaha (arabisch عين ملاحة) oder Eynan (hebräisch עינן) war eine zwischen 10.000 und 8.000 v. Chr. bewohnte epipaläolithische Siedlung der Natufien-Kultur im Hula-Tal, in einem von Hügeln umgebenen Gebiet am Huleh-See, etwa 25 Kilometer nördlich des Sees Genezareth im Norden Israels. Die 1954 entdeckte Siedlung ist ein Modellfall für den Wechsel vom Nomadismus zur Sesshaftigkeit und die Vorstufe vom Jäger und Sammler zum Ackerbauern. Im Natufien war das Gebiet mit Eichen-, Mandel- und Pistazienbäumen bewaldet. Im Jordantal entstand vor 70.000 Jahren der etwa 200 km lange, 2000 km² große Lisan-See, der bis 12.000 v. Chr. existierte. Die Menschen lebten von der Sammeltätigkeit und der Jagd auf Großwild (Damwild, Gazellen, Rehe, Rothirsche und Wildschweine) und Kleintiere (Hasen, Reptilien und Schildkröten). Hinzu kam der Fischfang im Huleh-See. Mit Ausnahme von Hunden wurden keine Hinweise auf die Domestizierung von Tieren oder Wildgetreide gefunden. Hinweise auf die Besiedlung von Mallaha reichen bis etwa 10.000 v. Chr. zurück. Kathleen Kenyon (1906–1978) beschreibt die materiellen Reste als erste Siedlung der Levante. Sie wurde zwischen 12.000 und 9.600 v. Chr. in drei Phasen entwickelt. In den ersten beiden gab es massive, in der dritten kleinere Steinbauten. Die Böden und Wände waren in Weiß oder Rot gehalten. Das Dorf als bestand aus 50 runden, halb eingetieften, einräumigen Hütten, die obererdig von bis zu 1,2 Meter hohem Trockenmauerwerk umgeben und deren Böden mit flachen Platten gepflastert waren. Pfosten stützten die Dächer, bei denen es sich vermutlich um Strohdächer mit Reisig oder Tierhäuten handelte. In den Hütten fanden sich Feuerstellen. Die Bewohner lebten wahrscheinlich, ganzjährig in Ain Mallaha und benutzten Handmörser zum Zerkleinern von Körnern und Nüssen, sowie Steinsicheln zum Schneiden von Pflanzen. Viele weisen Sichelglanz auf, was darauf deutet, dass sie zum Schneiden von Gräserstängeln (Gerste, Wildweizen) verwendet wurden. Bestattung Wahrscheinlich wurden ganze Familien in den Resten der Häuser begraben, die dann aufgegeben wurden. Jean Perrot (1920–2012) fand eine Hütte mit den Gräbern von elf Männern, Frauen und Kindern, von denen viele Schmuck aus Dentaliumschalen trugen. In einer anderen Hütte wurden zwölf Personen gefunden, von denen eine mit der Hand auf einem Welpen begraben war. Dies stellt einen frühen archäologischen Beleg für die Domestizierung von Hunden dar. Bei einer der Frauenbestattungen wurden Körper- und Hornteile von Gazellen gefunden. Grabungen wurden unter der Aufsicht Jean Perrot, Monique Lechevalier und François Raymond Valla durchgeführt. Seit 2022 wird die Stätte von Fanny Bocquentin und Lior Weissbrod ausgegraben. Literatur Jürgen E. Walkowitz: Quantensprünge der Archäologie (= Beiträge zur Ur- und Frühgeschichte Mitteleuropas. Bd. 43) In: Varia Neolithika IV Beier & Beran, Langenweißbach 2003, ISBN 3-937517-43-X, S. 1–27. Weblinks Einzelnachweise