Gyehenna

A gyehenna vagy gehenna a Jeruzsálem mellett fekvő Hinnom-völgy nevéből kialakult bibliai és vallástörténeti fogalom. A szó ma ritkábban hangzik el a köznyelvben, de a Bibliában, a zsidó és keresztény hagyományban, valamint az iszlám szóhasználatában a bűn, az isteni ítélet, a végső veszteség és a túlvilági büntetés egyik legerősebb jelképe lett. Eredetileg azonban nem túlvilági helyet jelölt, hanem egy valós völgyet Jeruzsálem mellett. Héber alapja a Gé-Hinnom vagy Gé ben-Hinnom („Hinnom völgye”, illetve „Hinnom fiának völgye”), amely az Ószövetségben először földrajzi helynévként szerepel. A völgy a bibliai hagyományban a Tófethez, a gyermekáldozatokhoz és Jeremiás ítéleti próféciáihoz kapcsolódott, később pedig a zsidó és keresztény szóhasználatban az isteni ítélet, a bűnösök büntetése és a végső kárhozat egyik képévé vált. A gyehenna nem azonos egyszerűen a seól vagy a hádész fogalmával. A seól a héber Bibliában többnyire a holtak világát vagy a halál birodalmát jelöli; a hádész ennek görög megfelelőjeként szerepelhet. A gyehenna ezzel szemben a későbbi zsidó és keresztény hagyományban inkább az ítélet, a büntetés és a gonoszok végső sorsának képe lett. A Jelenések könyvének „tüzes tava” szintén kapcsolódik a pokolról szóló keresztény képzetkörhöz, de nem azonos a szó eredeti földrajzi jelentésével. A rabbinikus zsidó irodalomban a Gehinnom gyakran időleges büntető vagy tisztulási állapotként jelenik meg, míg a keresztény hagyományban a gyehenna Jézus ítéleti beszédeiben és későbbi teológiai értelmezésekben a kárhozat egyik legfontosabb bibliai neve lett. Az iszlámban a vele rokon eredetű dzsahannam a túlvilági büntetés egyik alapfogalma. Fogalmi áttekintés A gyehennához kapcsolódó fogalmak a közbeszédben gyakran összekeverednek. A vallástörténeti és bibliai használatban azonban különböző rétegekhez tartoznak: az egyik földrajzi helyet, a másik a holtak világát, a harmadik az ítéleti büntetést, a negyedik pedig későbbi dogmatikai vagy vallási értelmezést jelöl. A különbség hasonló ahhoz, ahogyan egy térképen sem azonos a város, a temető, a bíróság és a börtön, még ha mindegyik ugyanahhoz a történethez kapcsolódhat. Név és etimológia A Hinnom-völgy neve a héber Bibliában több alakban szerepel: Gé ben-Hinnom („Hinnom fiának völgye”), Gé bene-Hinnom („Hinnom fiainak völgye”) és rövidebb formában Gé-Hinnom. A névben a gé völgyet jelent, a Hinnom személynév vagy családnév lehetett, bár pontos eredete bizonytalan. A későbbi arámi és rabbinikus használatban a név Gehinnom vagy Gehinnam alakban rövidült. Az Újszövetség görög szövegében a megfelelő alak a γέεννα, amely magyar átírásban „gyehenna” vagy „gehenna”. A magyar vallási szóhasználatban mindkét alak előfordul, de a „gyehenna” jobban illeszkedik a hagyományos magyar bibliai és teológiai nyelvhez. A régebbi és újabb magyar bibliafordítások a szövegösszefüggéstől és fordítói hagyománytól függően a „gyehenna”, „pokol”, „pokol tüze” vagy hasonló kifejezéseket használhatják. A szó eredeti jelentése tehát nem „tűztó”, hanem egy jeruzsálemi völgy neve. A tűzzel, ítélettel és büntetéssel kapcsolatos jelentés később alakult ki, amikor a völgyhöz kapcsolódó történeti és prófétai emlékezet eszkatologikus, vagyis a végső ítéletre vonatkozó értelmet kapott. A „tűz” az ókori vallási nyelvben nem pusztán fizikai jelenség volt: az ítélet, a megtisztítás, a pusztulás és az isteni jelenlét erejének képeként is működhetett. Földrajzi helye A Hinnom-völgy Jeruzsálem déli vagy délnyugati oldalán fekvő völgy. A bibliai határleírások szerint Júda és Benjámin törzsének határához kapcsolódott, és a jebuzita Jeruzsálem közelében húzódott. A hely pontos azonosításáról a kutatásban több álláspont ismert. A régebbi szerzők olykor a Kidron-völggyel azonosították, mások a Tyropoeon-völgyet említették, a modern topográfiai azonosításban pedig gyakran a Vádi-er-Rabábehhel hozzák kapcsolatba. A Kidron-völgy a Templomhegy és az Olajfák hegye között húzódik, ezért nem szabad egyszerűen azonosítani a Hinnom-völggyel. A Hinnom-völgy Jeruzsálem déli oldalán kapcsolódik a város topográfiájához, majd kelet felé a Kidron-völgy rendszeréhez közelít. Ez a földrajzi helyzet magyarázza, hogy a völgy egyszerre jelenhetett meg határleírásként, kultikus helyszínként, temetkezési térségként és később vallási jelképterületként. A völgy ma bejárható jeruzsálemi városi térség. A modern látogató számára különös kontrasztot jelent, hogy az a hely, amelyből a pokol egyik legismertebb bibliai neve kialakult, ma részben zöldövezet, sétányokkal, kulturális és városi létesítményekkel. A közelben található a Szultán-medence (Sultan's Pool), amelyet modern rendezvényekre is használnak, és a térség kapcsolatban áll a régi városfalak, a Sion-hegy és a déli jeruzsálemi városrészek látképével. Ez a mai békés városi táj nem törli el a hely bibliai emlékezetét, de jól mutatja, hogy egy földrajzi hely vallási jelentése történelmi rétegekben alakul. Ketef Hinnom A völgy környéke régészetileg is jelentős. A Ketef Hinnom néven ismert lelőhely a Hinnom-völgy délnyugati pereméhez kapcsolódik; itt vaskori sírkamrákat és a híres ezüsttekercseket találták. A két apró ezüstlemez a papi áldás szövegének nagyon korai tanúja, amely rokon a Számok könyvében olvasható áldással: „Áldjon meg téged az Úr, és őrizzen meg téged...” A Ketef Hinnom-leletek azért fontosak, mert árnyalják a Hinnom-völgyről alkotott képet. A térség nem kizárólag negatív emlékezetű „rossz hely” volt, hanem városi peremzóna, temetkezési terület és vallási jelentésű táj is. A későbbi gyehenna-kép éppen azért hatott erősen, mert valós földrajzi és történeti emlékekre rakódott rá. A Hinnom-völgy az Ószövetségben Határleírások és korai említések A Hinnom-völgy első bibliai említései földrajzi jellegűek. Józsue könyvében Júda és Benjámin törzsének határleírásában szerepel. Ezekben a szövegekben a völgy még nem túlvilági büntetőhely, hanem Jeruzsálem környéki helynév. A név később Jeruzsálem déli peremének vallási emlékezetében kapott súlyosabb jelentést. A királyok és krónikák könyvei szerint egyes júdai királyok idején a völgyben vagy annak közelében olyan kultikus gyakorlatok folytak, amelyeket a bibliai szerzők súlyosan elítéltek. Tófet, Moloch-kultusz és gyermekáldozatok A Hinnom-völgyhöz kapcsolódó legsúlyosabb ószövetségi emlék a Tófet és a gyermekáldozatok hagyománya. A bibliai szövegek szerint Áház és Manassze idején gyermekeket „vittek át a tűzön”, illetve „tűzbe küldtek” a Hinnom-völgyben. A szövegek ezt a gyakorlatot Moloch vagy Baal kultuszához, illetve a hitehagyáshoz kapcsolják. A kifejezés pontos értelmezése — szimbolikus tűzrituálé vagy tényleges gyermekáldozat — a kutatásban vitatott volt, de a bibliai prófétai szövegek szóhasználata és az ókori közel-keleti párhuzamok alapján a gyermekáldozati háttér komolyan veendő. A föníciai–pun világban, különösen Karthágó tophetjeivel kapcsolatban, régészeti és epigráfiai anyag is mutatja, hogy az ókori Mediterráneumban léteztek a gyermekáldozathoz kapcsolódó vitatott, de komoly történeti kérdések. Izrael vallási önértelmezésében ez nem egyszerűen idegen szokás vagy kegyetlen rítus volt, hanem a szövetségi hűség legsúlyosabb megsértése. A gyermek, aki az ószövetségi gondolkodásban Isten ajándéka és a jövő ígérete, itt a bálványimádás eszközévé válik. Ez a mély vallási és közösségi trauma magyarázza, hogy a próféták miért tehették a völgyet az ítélet és a pusztulás jelképévé. Józija reformja A Józija királyhoz kapcsolt vallási reform egyik eleme a Tófet megszentségtelenítése volt. A 2Kir 23,10 szerint Józija azért tette tisztátalanná a Tófetet, hogy senki se vihesse át fiát vagy leányát a tűzön Moloch tiszteletére. A bibliai elbeszélésben ez a cselekedet a jeruzsálemi kultusz megtisztításának része. Józija reformja fontos fordulópont a Hinnom-völgy emlékezetében: a völgy nem egyszerűen egy régi kultikus hely maradt, hanem olyan térséggé vált, amelyhez a hamis kultusz, az emberáldozat és az ítélet gondolata kapcsolódott. Jeremiás próféciái Jeremiás könyve különösen fontos a gyehenna későbbi jelentésének kialakulásában. A próféta elítéli, hogy Júda fiai magaslatokat építettek a Tófetben, Ben-Hinnom völgyében, és fiaikat, leányaikat tűzben égették el. Jeremiás szerint ezért a helyet nem Tófetnek vagy Ben-Hinnom völgyének, hanem „Öldöklés völgyének” fogják nevezni. A prófétai kép eredetileg Jeruzsálemre és Júda történeti ítéletére vonatkozik: annyi lesz a halott, hogy a Tófet is temetővé válik, a temetetlen holttestek pedig madarak és vadállatok martalékává lesznek. A temetetlenül maradás vagy a holttest meggyalázása az ókori Izraelben különösen súlyos ítéleti jel volt, mert a halott méltó eltemetése a családi és vallási rend része volt. Jeremiásnál a Hinnom-völgy nemcsak múltbeli bűnök emléke, hanem figyelmeztetés a jelennek is. A prófétai üzenet szerint a bálványimádás és az ártatlan vér ontása olyan következményekkel jár, amelyek a közösség egész életét megbontják. A későbbi vallási képzelet ezért láthatta ebben a völgyben a bűn végső következményének térbeli jelképét. Izajás záróképe Izajás könyvének záróverse nem nevezi meg a Hinnom-völgyet, de későbbi zsidó és keresztény értelmezésekben fontos kapcsolatba került a gyehenna képével. A szöveg szerint az igazak kimennek, és látják azoknak holttestét, akik fellázadtak Isten ellen: „férgük nem pusztul el, tüzük nem alszik ki”. Ezt a képet idézi vagy visszhangozza Márk evangéliuma Jézus gyehennáról szóló mondásában. Ez a kapcsolat mutatja, hogy a gyehenna jelentése nem egyetlen forrásból származik. A Hinnom-völgy történeti emlékezete, Jeremiás ítéleti nyelve, Izajás tűz- és féregképe, valamint a későbbi apokaliptikus remény együtt járult hozzá a fogalom vallási jelentéséhez. A szeméttelep-hagyomány és régészeti óvatosság A keresztény és zsidó magyarázatokban régóta elterjedt az a hagyomány, hogy Jézus korában a Hinnom-völgy Jeruzsálem szemétlerakója volt, ahol állandóan égett a tűz. E hagyomány szerint a város hulladékát, állattetemeket, sőt olykor kivégzett bűnözők holttestét is ide dobták; a folyton égő tűz és a romlás képe ezért vált alkalmassá a végső büntetés érzékeltetésére. A „folyton égő jeruzsálemi szeméttelep” képe szemléletes, ezért vált nagyon népszerűvé a prédikációkban és népszerű bibliamagyarázatokban. Olyan magyarázatot ad, amelyet a laikus olvasó azonnal megért: a szemét, a bűz, a bomlás és az égő tűz együtt alkalmas metaforának látszik a teljes pusztulásra. A magyarázatot már középkori zsidó kommentárok is ismerték, különösen Dávid Kimhi, a Radak nevéhez szokás kötni. A modern kutatás azonban óvatosabban kezeli ezt a hagyományt. A Hinnom-völgy szeméttelep-hagyománya lehetséges és vallástörténetileg érthető, de közvetlen, Jézus korából származó régészeti vagy irodalmi bizonyítékai nem egyértelműek. A szeméttelep-magyarázat ezért inkább későbbi értelmezési hagyományként kezelendő, nem pedig az evangéliumi gyehenna-jelentés egyetlen vagy biztos történeti magyarázataként. A biztosabb állítás az, hogy a Hinnom-völgy már az Ószövetségben negatív vallási emlékezet hordozója lett: a bálványimádás, a gyermekáldozatok, a temetetlen holttestek és az isteni ítélet képei kapcsolódtak hozzá. Ez a hagyomány magyarázza, miért válhatott később a gyehenna a büntetés és kárhozat jelképes nevévé. Második templom kori és apokaliptikus fejlődés A babiloni fogság utáni és a második templom kori zsidóságban erőteljesebbé váltak a feltámadásról, az utolsó ítéletről és az igazak, illetve gonoszok eltérő sorsáról szóló elképzelések. Ebben a környezetben a Hinnom-völgy neve fokozatosan túllépett a földrajzi helynév jelentésén, és túlvilági, ítéleti értelmet kapott. Az apokaliptikus irodalomban — például az Énok-hagyományban — megjelennek olyan képek, amelyek a gonoszok büntetését tűzzel, mélységgel, ítéleti hellyel kapcsolják össze. A gyehenna kifejezés vagy a Hinnom-völgy képe nem minden szövegben azonos módon szerepel, de az általános fejlődési irány világos: a történeti völgy emlékezete eszkatologikus, vagyis végső ítéletre vonatkozó jelentéssé alakul. Ebben a folyamatban a seól és a gyehenna képei részben érintkeztek. A seól sötét, alvilági, a halottak állapotát jelölő képzet volt; a gyehenna tűzzel és ítélettel kapcsolódott össze. A késői zsidó és keresztény nyelvben ezek néha közel kerültek egymáshoz, de teológiailag nem azonos fogalmak. A különbség egyszerűen úgy ragadható meg, hogy a seól inkább a halál közös világa, a gyehenna pedig az ítélet és büntetés képe. A gyehenna a rabbinikus zsidóságban A rabbinikus irodalomban a Gehinnom többféle jelentéssel szerepel. Jelölheti a gonoszok büntetésének helyét, de sok szövegben időleges tisztulási vagy vezeklési állapotként jelenik meg. A rabbinikus hagyomány gyakran különbséget tesz a közönséges bűnösök és a súlyosan megátalkodottak sorsa között. Sok zsidó forrás szerint a legtöbb bűnös büntetése vagy tisztulása legfeljebb tizenkét hónapig tart. Ez a hagyomány összefügg a gyász és a kaddis mondásának szokásával is: a gyászolók imája a halott javára és emlékezetére szolgál. Más rabbinikus szövegek egyes súlyos bűnöket — például a közösség elhagyását, a bálványimádást, a képmutatást vagy mások nyilvános megszégyenítését — különösen súlyos következményekkel kapcsolnak össze. Fontos, hogy a rabbinikus Gehinnom nem azonos egyszerűen a katolikus purgatóriummal. A két fogalom között vannak funkcionális hasonlóságok — mindkettőnél megjelenhet a tisztulás gondolata —, de más teológiai rendszerben és más vallási keretben értelmezendők. A zsidó hagyományban a halál utáni sorsról nincs minden irányzatot azonos módon kötelező, dogmatikai rendszerbe foglalt tanítás; az Olam ha-ba, a Gan Eden, a feltámadás és a Gehinnom különböző korszakokban és közösségekben eltérő hangsúlyokat kaptak. Maimonidész a rabbinikus büntetésképeket részben pedagógiai, nevelő célú beszédmódként értelmezte. Más hagyományok realistábban beszéltek a Gehinnom szenvedéseiről. Ez a sokszínűség megakadályozza, hogy a zsidó gyehennát egyetlen egyszerű képlettel írjuk le. A gyehenna az Újszövetségben Az Újszövetség görög szövegében a γέεννα alak tizenkét helyen fordul elő: tizenegyszer Jézus mondásaiban a szinoptikus evangéliumokban, egyszer pedig Jakab levelében. A szó különösen Máté és Márk evangéliumában hangsúlyos. Jézus gyehenna-mondásai Máté evangéliumában Jézus a gyehennát az ítélet, a bűn súlya és az Isten országától való elveszés képeként használja. A Hegyi beszédben a harag, a megvető beszéd és a botrány kapcsán figyelmeztet a „gyehenna tüzére”. Itt a hangsúly nem pusztán a külső cselekedeteken van, hanem a szív indulataiban kezdődő bűnön: a harag, a megvetés és a másik ember lealacsonyítása már az ítélet horizontjába kerül. A Mt 10,28-ban a gyehenna az a hely vagy állapot, ahol Isten „a lelket is, a testet is” elveszítheti; ez a mondás különösen fontos, mert a gyehennát nem pusztán testi halálként, hanem az egész ember végső sorsára vonatkozó ítéleti képként mutatja be. Márk evangéliuma a botrányt okozó kéz, láb és szem képeivel figyelmeztet arra, hogy jobb csonkán vagy fél szemmel bemenni az életre, mint épen a gyehennába kerülni. A szakasz Iz 66,24 képét idézi: „férgük nem pusztul el, tüzük nem alszik ki”. A mondás retorikai túlzással él: célja nem öncsonkítás előírása, hanem a bűn és a botrány végső komolyságának kifejezése. Hétköznapi képpel: Jézus úgy beszél, mintha azt mondaná, hogy jobb egy veszélyes dolgot még fájdalmas lemondás árán is elhagyni, mint hagyni, hogy az egész életet tönkretegye. Máté 23-ban a gyehenna a képmutató vallási vezetők ítéletének képe: „gyehenna fia” és „gyehenna ítélete” kifejezések jelennek meg. Ezek sem földrajzi útbaigazítások, hanem prófétai ítéleti beszédmódok. Jézus figyelmeztetései nem öncélú fenyegetések: a megtérésre, az igazságosságra és Isten országának komolyan vételére hívnak. Jakab levele Jakab levele a nyelvet „tűznek” nevezi, amelyet a gyehenna gyújt lángra. Itt a gyehenna nem a halál utáni büntetés részletes leírásaként szerepel, hanem erkölcsi kép: a romboló beszéd olyan pusztító erőt kaphat, amely az ítélet tüzének világához tartozik. A kép ereje abban áll, hogy a kis szikra egész erdőt gyújthat fel: egyetlen romboló szó közösségeket, családokat vagy emberi kapcsolatokat tehet tönkre. A gyehenna és a hádész különbsége Az Újszövetségben a hádész többnyire a holtak birodalmát, a halál országát vagy az alvilágot jelöli; a gyehenna ezzel szemben az ítéleti büntetés, a tűz és a kárhozat képeihez kapcsolódik. Ez a különbség nem minden szövegben azonos élességű, de az alapirány jól látható. A Jelenések könyvében a halál és a hádész a végső ítélet után a tüzes tóba vettetik. Ez azt mutatja, hogy a hádész nem egyszerűen ugyanaz, mint a végső büntetés. A gyehenna viszont Jézus mondásaiban már az ítélet és az elveszés képe. A keresztény hagyomány ezért a gyehennát sokkal közvetlenebbül kapcsolta a pokol fogalmához, mint a seólt vagy a hádészt. Keresztény értelmezések A kereszténységben a gyehenna a pokolról és végső kárhozatról szóló beszéd egyik bibliai alapfogalma lett. A katolikus, ortodox és a legtöbb protestáns hagyomány a gyehennát nem pusztán történeti jeruzsálemi völgyként, hanem a végső isteni ítélet képének tekinti. Katolikus értelmezés A Katolikus Egyház tanításában a pokol lényege az Istentől való végleges elszakadás, amely a halálos bűnben, bűnbánat nélkül meghaló ember szabad döntésének végső következménye. A gyehenna bibliai képei — tűz, sötétség, féreg, sírás és fogcsikorgatás — ezt a valóságot szemléltetik. A mai katolikus teológia gyakran hangsúlyozza, hogy a pokol nem egyszerűen térképszerűen lokalizálható hely, hanem végleges állapot; ugyanakkor a test feltámadásának hite miatt a végső állapot nem pusztán elvont lelki kép. A gyehenna ebben az értelmezésben nem csupán „kínzókamra” képe, hanem a szabadság komolyságának jele. A kárhozat teológiai értelme az, hogy az ember véglegesen elutasíthatja Istent, aki az élet és boldogság forrása. A tűz képe ezért nem pusztán fizikai szenvedést jelentő kép, hanem az Istentől való elszakadás, a lelkiismeret, az önmagába záródás és az elveszett közösség kifejezése is. Ortodox értelmezések A keleti keresztény hagyományban a gyehenna és a pokol képe gyakran az isteni jelenlétre adott végső emberi válasz felől értelmeződik: ugyanaz az isteni világosság az igazaknak üdvösség, az Istent elutasítóknak ítélet. Az ortodox teológiai nyelv ezért sokszor kevésbé jogi, inkább gyógyító és ontológiai képekkel írja le az üdvösség és kárhozat különbségét. A kép egyszerűen úgy érthető: ugyanaz a napfény élteti az egészséges növényt, de fájdalmassá válhat annak, aki nem tudja befogadni. Protestáns és modern keresztény értelmezések A protestáns hagyományokban több értelmezés létezik. A klasszikus lutheránus és református tanítás a gyehennát a végső ítélet és a kárhozat bibliai képeként értelmezi, miközben elutasítja a purgatórium katolikus tanát. Egyes evangéliumi és fundamentalista irányok az örök tudatos büntetést hangsúlyozzák. Más protestáns és restauracionista irányzatok — például a kondicionalista vagy annihilacionista teológia — elvetik az örök szenvedés gondolatát. Ők a gyehennát a végső megsemmisülés képeként olvassák, vagyis úgy tanítják, hogy a kárhozottak nem szenvednek a végtelenségig, hanem az ítélet után megszűnnek létezni. Ez az értelmezés nem azonos a történeti katolikus, ortodox és klasszikus protestáns tanítással, de fontos modern vitaálláspont. A modern bibliakutatásban is több értelmezés él egymás mellett. Egyes kutatók a gyehennát Jézus korának eszkatologikus ítéleti nyelvébe illesztik; mások részben Jeruzsálem pusztulására (Kr. u. 70) vonatkozó prófétai metaforát is látnak benne. Az enciklopédikus bemutatásnak ezek között különbséget kell tennie: a gyehenna nem egyszerűen „tévesen pokolnak fordított” szó, de nem is értelmezhető úgy, mintha minden előfordulásban részletes túlvilági topográfiát adna. A dzsahannam az iszlámban Az iszlámban a pokol egyik alapneve a dzsahannam (arab: جهنم), amely nyelvileg a Hinnom-völgy nevének késői sémi formáival rokon. A Koránban a dzsahannam a végső ítélet utáni büntetés helye vagy állapota, amely a hitetlenséghez, gonosz cselekedetekhez és Allah parancsainak elutasításához kapcsolódik. A dzsahannam az iszlám teológiában már önálló fogalom. Nem pusztán a jeruzsálemi Hinnom-völgy földrajzi emléke, hanem az iszlám végítélet-tan, a mérleg, a híd, a feltámadás, az isteni igazságosság és irgalom összefüggésében értelmezendő. Több iszlám értelmezés szerint a hitetlenek büntetése végleges, míg egyes bűnös hívők büntetése időleges lehet; a részletekben a muszlim teológiai iskolák eltérő hangsúlyokat képviselnek. Az iszlámban szerepel a barzakh fogalma is, amely a halál és a feltámadás közti köztes állapotot jelöli. Ez nem azonos a dzsahannammal, de a túlvilági sors elővételezésének gondolatával kapcsolatban állhat. Gyakori félreértések A gyehenna körül több visszatérő félreértés alakult ki. A gyehenna eredetileg nem „tűztó”, hanem Hinnom völgyének neve. A tűzzel és ítélettel kapcsolatos jelentés a völgy történeti és prófétai emlékezetéből fejlődött ki. A gyehenna nem azonos automatikusan a seóllal. A seól inkább a halál általános világa, a gyehenna pedig ítéleti és büntető kép. A gyehenna nem mindig azonos a rabbinikus zsidóságban a keresztény értelemben vett örök pokollal. Sok zsidó hagyományban időleges megtisztulás vagy büntetés képét hordozza. A „folyton égő jeruzsálemi szeméttelep” magyarázat népszerű, de történetileg óvatosan kezelendő, mert közvetlen első századi bizonyítékai nem egyértelműek. A gyehenna keresztény értelmezése nem merül ki a fizikai tűz kérdésében. A teológiai hagyományok a bűn, a szabadság, az ítélet, az Istentől való elszakadás és az ember végső sorsának összefüggésében tárgyalják. Képi és kulturális örökség A Hinnom-völgy kettős jelentése — valós jeruzsálemi táj és ítéleti jelkép — erősen hatott a vallási képzeletre. A zsidó, keresztény és iszlám hagyományban a tűz, a mélység, a kitaszítottság, a városon kívüliség és a temetetlen holttest képe mind a bűn, ítélet és végső veszteség jelképeivé válhattak. A keresztény művészetben a gyehenna közvetlenül ritkábban jelenik meg földrajzi völgyként; inkább a pokol, az utolsó ítélet, a tüzes tó és a kárhozat ábrázolásaiban él tovább. A középkori prédikációk, misztériumjátékok és kéziratok gyakran használták a tüzet és a sötétséget a bűn következményeinek érzékeltetésére. Ezeket a képeket nem célszerű pusztán „középkori kegyetlenségként” értelmezni: vallási-nevelő céljuk az volt, hogy a láthatatlan erkölcsi valóságot képekkel tegyék érzékelhetővé. A Dante Isteni színjáték című művében ábrázolt pokol nem egyszerűen a gyehenna bibliai fogalmának leírása, hanem középkori teológiai, irodalmi és politikai látomás. Mégis hozzájárult ahhoz, hogy a nyugati kultúrában a pokol részletes térként, fokozatokkal és büntetésekkel elképzelt valóságként éljen tovább. A gyehenna ezzel szemben eredetileg sokkal tömörebb bibliai kép: a bűn végső következményére figyelmeztető név. A modern nyelvekben a „gyehenna” ritkább, ünnepélyesebb vagy biblikusabb hangulatú szó, mint a „pokol”. Magyarul a köznyelvben inkább a „pokol” terjedt el, míg a „gyehenna” főként bibliai, vallástörténeti és teológiai szövegkörnyezetben használatos. A nemzetközi populáris kultúrában a Gehenna alak gyakran jelenik meg fantasy-, horror- és szerepjáték-világokban mint apokaliptikus esemény, démoni dimenzió vagy elátkozott hely neve; például a Vampire: The Masquerade és a Sötétség Világa szerepjáték-univerzumában a „Gehenna” a vámpírok végidejének neveként szerepel. Mai jelentősége A gyehenna fogalma ma elsősorban nem topográfiai kérdésként fontos, hanem mint annak példája, hogyan válhat egy történeti hely erkölcsi és vallási jellé. A Hinnom-völgy története azt mutatja, hogy a bibliai nyelv gyakran valós tájakból, történeti traumákból és prófétai képekből épít fel olyan jelképeket, amelyek évszázadokkal később is meghatározzák a vallási gondolkodást. A fogalom a mai olvasót arra is figyelmezteti, hogy az ókori vallási képeket nem szabad sem leegyszerűsítő szó szerinti földrajzként, sem puszta meseként kezelni. A gyehenna egyszerre utal egy konkrét jeruzsálemi völgyre, az ottani kultikus és történeti emlékezetre, a prófétai ítélet nyelvére, valamint arra a kérdésre, hogy az emberi döntéseknek van-e végső erkölcsi következményük. Jelentésfejlődése röviden A gyehenna jelentése történetileg több rétegen keresztül alakult ki. Először Jeruzsálem melletti völgy volt, amely törzsi határként és városi peremterületként szerepelt. A királyság korában a Tófethez és a gyermekáldozatok emlékezetéhez kapcsolódott. Jeremiás próféciáiban az ítélet és pusztulás helyévé vált. A második templom korában és a rabbinikus irodalomban a név túlvilági büntető vagy tisztulási jelentést kapott. Az Újszövetségben Jézus beszédeiben az Isten országával szembeállított végső elveszés és ítélet képe lett. A keresztény és iszlám hagyományban pedig a kárhozat, illetve a túlvilági büntetés egyik központi fogalmi előzményévé vált. Jegyzetek Források Bailey, Lloyd R.: Gehenna: The Topography of Hell. The Biblical Archaeologist, 49. évf., 1986, 187–191. Barkay, Gabriel: The Riches of Ketef Hinnom. Biblical Archaeology Review, 2005. Bieberstein, Klaus: Die Pforte der Gehenna. Die Entstehung der eschatologischen Erinnerungslandschaft Jerusalems. In Bernd Janowski – Beate Ego szerk.: Das biblische Weltbild und seine altorientalischen Kontexte. Mohr Siebeck, Tübingen, 2001. Catholic Encyclopedia: „Hell”. Robert Appleton Company, New York, 1910. Gecse Gusztáv: Vallástörténeti kislexikon. Kossuth Könyvkiadó, Budapest. Jewish Encyclopedia: „Gehenna”. Funk & Wagnalls, New York, 1901–1906. Magyar Katolikus Lexikon: „Hinnom völgye”; „pokol”. Szent István Társulat, Budapest. Milikowsky, Chaim: Which Gehenna? Retribution and Eschatology in the Synoptic Gospels and in Early Jewish Texts. New Testament Studies, 34. évf., 1988, 238–249. New Catholic Encyclopedia. 2nd ed. Gale, Detroit, 2003. „Hell (in the Bible)”, „Hades”, „Hell (Theology of)” szócikkek. Pázmány Péter: A pokolnak rettenetességéről. In: Pázmány Péter művei. Simon Róbert: Iszlám kulturális lexikon. Corvina, Budapest. Watson, Duane F.: „Gehenna”. In David Noel Freedman szerk.: The Anchor Bible Dictionary. Doubleday, New York, 1992. További információk Magyar Katolikus Lexikon: Hinnom völgye Jewish Encyclopedia: Gehenna Catholic Encyclopedia: Hell Kapcsolódó szócikkek Pokol Seól Hadész Tartarosz Purgatórium Limbus Végítélet Túlvilág Édenkert Jeruzsálem Olajfák hegye Kidron-völgy