Sancta Maria Alemannorum

A Sancta Maria Alemannorum (lat. ’Német Szűz Mária’ vagy ’németek Szűz Máriája’) keresztes korabeli, romos állapotú hajdani katolikus templom Jeruzsálem óvárosában, a mai zsidó negyedben. A 12. század első felében alapított, bazilikális elrendezésű, román stílusú templomot a szentföldi németek működtették, akik ispotályt és zarándokszállást is építettek a szentély mellé. Az épületegyüttes 1187-ig, a keresztes Jeruzsálem elestéig üzemelt eredeti funkciójában; ezután az enyészeté lett. Feltárása és régészeti parkká alakítása az 1967-ben kezdődő, a zsidó negyedben végzett régészeti munkálatokhoz kötődik. Leírása A Sancta Maria Alemannorum a keresztes Jeruzsálem német negyedének keleti lejtőjén, a Templom-hegy délkeleti részéhez és az ottani Templum Salomonishoz vezető Németek utcájában épült; ezt a területet ma a zsidó negyed foglalja el. Nem messze tőle állt a jeruzsálemi németek másik temploma, a St. Thomas Alemannorum. A Sancta Maria Alemannorum egy nagyobb komplexum részét képezte: délről egy emeletes csarnok, észak felől egy másik ház tartozott hozzá, valamint esetleg a templomtól délre és nyugatra feltárt keresztes korabeli épületek is a Sancta Maria Alemannoruméi lehettek. Maga a templom román stílusú, keletelt, s a szentföldi keresztes építészetben népszerű bazilikális elrendezésű: a főhajót a két mellékhajótól három-három darab, 1 m × 1 m-es négyzet alaprajzú oszlop választotta el. Ezek közül csak a szentélyhez legközelebb eső oszloppár talapzata maradt eredeti helyén; rajtuk kívül a nyugati fal két pilasztere is megőrződött. Az in situ található „könyökoszlopok” – a jeruzsálemi keresztes építészet vívmányai: behajlított könyök formájú gyámkövek díszesen faragott oszlopfővel – arra utalnak, hogy a főhajót dongaboltozat fedte. A könyökoszlopok főjét levélmotívumok ékesítették. Mindhárom hajót félköríves, ablakos apszis zárta. A középső apszis ablaka alacsony, ám széles, nem túl hegyes csúcsban végződő íve jórészt rekonstrukció. A szélső apszisokban kettő-kettő ablak ült egymás fölött, ezek magasak és keskenyek. D. Pringle művészettörténész azt feltételezi, a középső apszisban is két ablak lehetett függőlegesen. Az apszisokban egy-egy oltár állhatott, hasonlóan többek között a Szent Anna-templomhoz. A szentély padlózata a hajókéhoz képest egy lépcsőfoknyival magasabban volt, az apszisfalak mentén kőpad futott körbe. A lejtős domborzati viszonyok miatt a szentélyt alulról egy 5 méteres belmagasságú, boltozatos helyiség támasztotta alá, melyet a keresztes korszak után beköltöző lakók víztározóként hasznosítottak. Az északi apszis falának alsó részében fehér alapon sötétbarna mintás freskómaradványok nyomaira bukkantak, de stílusukat és keletkezési idejüket nem lehet megállapítani. A faragott mészkőtömbökből rakott falak 1,5–2 m vastagok voltak. Az északi apszisban maradt meg épen a legmagasabb falszakasz: ez 4,9 méterig, a geometrikus mintázatú geiszonig nyúlik. A padló kétrétegű: az alsó döngölt agyag, a felső, a templom keleti és középső részén épségben megmaradt réteg fehér, 20 × 20 cm-es kőlapos burkolat. Kettős rétege arra enged következtetni, hogy a templomot két fázisban építették. A templom alapterülete A. Ovadiah mérései szerint hozzávetőleg 20 × 12 m: a főhajó 5 m, a mellékhajók 3,5 m szélesek; a középső apszis 2,6 m, a szélsők 2 m mélyek. D. Pringle ugyanezen viszonylatokra a következő számokat közli: alapterület 23 × 15,6 m; a főhajó szélessége 4 m, a mellékhajóké 2,8 m, a középső apszisé 3,36 m, az oldalsóké 2 m. A nyugati oldalon, a szentéllyel ellentétesen három bejárata volt a templomnak: a középső, a főbejárat román stílusú, magas és széles (2,9 × 1,15 m); a mellékhajókba nyíló két szélső alacsonyabb, keskenyebb (0,8 m) és egyszerűbb. A baloldali kapu alá 10 méter mély ciszternát vájtak. A templom északi oldalából négy ajtó nyílott az ottani épület felé; a déli részen a második boltozat alól három lépcsőfokos, széles boltíves átjáró vezetett át az ispotálycsarnok felső szintjére. A déli apszis külső falában 1,2 m széles, 2,6 m magas boltíves fülkét alakítottak ki, keretét két faragott gyámkő zárta. A fülke eredeti funkciója ismeretlen; egy későbbi beavatkozás során 1 m széles nyílást ütöttek rajta, ezáltal teremtve bejárót az apszisba. A tető nem maradt meg, de a korszakra jellemző nyeregtető lehetett. A feltárást vezető A. Ovadiah nem tartja kizártnak, hogy a nyugati oldalon egykoron harangtorony magasodhatott. A templomhoz tartozó épületek A templom mindkét oldalán szintúgy a keresztes korszakból származó, a kelet–nyugat tengelyre fekvő épület állt. Az északi oldali hozzávetőleg a templommal azonos vonalban kezdődött, de hosszabb volt nála; a déli csarnok is túlnyúlott a templomon, de nyugati fala beljebb esett a temploménál. A déli oldal kétszintes csarnokát illetően a történeti források nem egyértelműek arra vonatkozólag, ez zarándokházként vagy ispotályként működött-e; az épületek feltárását végző régészek szerint utóbbiként, míg előbbi funkcióját a templom északi oldalán lévő, fel nem tárt épület töltötte be. D. Pringle ezzel szemben az északi épületet mondja az ispotálynak és zarándokháznak, a délit pedig az ott szolgáló testvérek dormitóriumának és refektóriumának gondolja. A csarnok 20 × kb. 11 m-es alsó szintjét három főpillér tagolta két széles folyosóra, illetve folyosónként négy-négy keresztboltozatra. A boltíveket a középen elhelyezkedő három oszlopon kívül nyolc további falpillér tartotta. A folyosók keleti végén egy-egy ablak volt, s további egy ablak nézett az épület déli sarkából az utcára; eredetileg a déli fal mind a négy boltozata alatt egy-egy ablak lehetett. Az alsó szintre a templom déli oldalának támaszkodó lépcsőn lehetett lejutni. Az emelet hasonló elrendezésű és szélességű, de kissé hosszabb (27 m) és díszesebb volt: egymástól körülbelül 3 méterre álló, négyzetes oszlopokra nehezedett a bordás keresztboltozatos mennyezet. A kolumnák a templomhoz hasonlóan itt is könyökoszlopok; lekerekített talapzatuk alatt hellenisztikus korból származó falmaradványok fellelhetőek; vélhetően a mamelukok idejében erre az alépítményre egészében megőrzött vakolt falat húztak fel. A keresztes korabeli kapuk ilyenformán nem maradtak meg, de valószínűleg a nyugati falban is nyílt ajtó az utcaszintre. További bejárat található a csarnoknak a templomon túlnyúló északi falszakaszán; az ajtóhoz a templom keleti fala, tehát az apszisok mellett épített boltíven támaszkodó lépcső vezetett fel. A templom északi felén álló ház viszonylag nagy méretű, 21 m × 36 m-es, téglalap alakú, udvaros épület lehetett. Bejárata a nyugati utcafrontra nézett. Az esővíz gyűjtésére öt ciszternát alakítottak ki alatta, ezekben főként a 13. században készült kerámiákat találtak. Az alapterület alapján Piers D. Mitchell, az orvoslás történetével is foglalkozó régész szerint a Sancta Maria Alemannorum kórháza az ágyak összezsúfolása esetén 100-150, szellősebb elhelyezés mellett 30-50 felnőtt beteget tudott fogadni egyszerre. Története A 13. század első felében író Vitry Jakab francia teológus és krónikás tudomása szerint az első keresztes hadjárat után nem sokkal egy Jeruzsálemben letelepedő német ember és a felesége ispotályt és hozzá tartozó templomot hozott létre a városban, kifejezetten német honfitársaik számára. Ezt a Sancta Maria Alemannorum templomával és kórházával szokás azonosítani. Egy, az 1380-as évekre datált forrás 1127-re teszi az alapítás évét, és említ egy további, a német nőknek fenntartott ispotályt is. Időben a legkorábbi beszámoló az 1160-as évek végén a Szentföldre elzarándokoló Würzburgi Jánostól, egy német paptól származik, akinek úti leírásában már szerepel a Sancta Maria Alemannorum: „[van ebben az utcában] egy ispotály egy templommal, melyet újonnan építettek Szűz Mária tiszteletére, s a »Német háznak« hívják. Kevés olyan nem németajkú van, ha akad egyáltalán, aki adományt juttatna neki.” Az újkori történészek többsége az 1127–28. esztendőt adja meg a templomalapítás időpontjaként, ám D. Pringle művészettörténész rámutat arra, hogy Vitry Jakab leírása alapján a templom valamivel későbbi az ispotálynál. Talán az alapítók házaspár mivolta miatt a német intézmény nem fejlődött egyházi renddé. A németek és a johanniták ispotályai mindazonáltal valószínűleg vetélkedhettek egymással, elsősorban a működéshez szükséges adományokért; a versengés megszüntetésének érdekében 1143 decemberében II. Celesztin pápa a német ispotály perjelét és az ott szolgáló testvéreket (servientes) – a német ispotály külön identitásának megőrzése mellett – a johanniták mesterének fennhatósága alá rendelte. A külön identitás azt takarta, hogy a perjel és segítői, valamint az intézményben elszállásoltak és ápoltak ezentúl is német etnikumúak voltak. VI. Welf spoletói herceg 1167-es látogatása a templomban és az ispotályban pénz-, föld- és terményadományokat hozott az ottani német testvéreknek. 1176-ban a templomban, valószínűleg az északi oldalhajó apszishoz közeli fülkéjében temették el a jeruzsálemi zarándoklaton életét vesztő Zsófia bentheimi grófnőt. Amalrik jeruzsálemi király 1177-es oklevele említi a német ispotály birtokait és gazdaságait. Az iratban szereplő nabluszi cukornádból szirupos orvosságot, úgynevezett elektuáriumot főztek a betegeknek. Asher Ovadiah a templom pusztulását 1187-re teszi, Szaladin egyiptomi szultán seregei ekkor foglalták el Jeruzsálemet a keresztesektől. Meir Ben Dov történész szerint Szaladin hódításakor mindössze keresztény templom funkcióját vették el az épületnek; részleges pusztulása Szaladin unokaöccse, al-Muazzam Ísza damaszkuszi emír nevéhez köthető, aki 1219-ben Jeruzsálem védműveit és számos más épületét leromboltatta; a végső csapást pedig a mamelukok hatalomra jutása jelentette. Nem ismeretes, az 1187-es ostrom után mi lett a német ispotályban és templomban szolgáló papok, testvérek sorsa − talán Európába menekültek, erre utalhat III. Kelemen pápának a „jeruzsálemi Szűz Mária-templom német testvéreit” az egyházfő védelme alá vevő, 1191. február 6-ai dokumentuma. Akkon 1189–91-es ostroma alatt német keresztes lovagok alapítottak egy másik szentföldi német ispotályt, mely hamarosan a Német Lovagrenddé nőtte ki magát. Noha a teuton legendák, illetve például II. András magyar király 1211 körüli kiváltságlevelei folytonosságot tételeznek a jeruzsálemi és az akkoni német lovagrend között, a történészi konszenzus szerint sem személyi, sem birtokbeli kapcsolat nem volt a két alapítás között. A teuton lovagrend csak 1229 áprilisában – miután Jeruzsálem visszakerült keresztény fennhatóság alá a hatodik keresztes hadjárat eredményeként – kapta meg II. Frigyes német-római császártól a hajdani jeruzsálemi német ispotályt és annak birtokait. Az adomány ellen az 1143-as, a templomot és az ispotályt a johanniták alá rendelő pápai rendelkezésre hivatkozva a johanniták 1229-ben és 1239-ben is tiltakoztak az aktuális pápánál; panaszuk mindkét alkalommal elutasításra talált, és Jeruzsálem 1244-ben újfent muszlim kézre jutott. A német komplexum épületmaradványait hosszú ideig lakóhelyként hasznosították. A német ispotály egykori léte és hozzávetőleges helye még a 19. században is ismert volt. A falmaradványokat az újkorban először a Palestine Exploration Fund megbízásából tevékenykedő C. F. Tyrwhitt-Drake, T. Chaplin és C. R. Ronder azonosította és írta le a Sancta Maria Alemannorumként 1872-ben. A jobb állapotban megmaradt nyugati szárny falai között ekkor családok laktak. A templomromok újrafelfedezésére 1968-ban került sor: az 1967-ben a jeruzsálemi óvárosban megkezdődött, nagyszabású régészeti vizsgálódások keretében tárták fel, miközben a Siratófalhoz tervezett új út vonaláról távolították el a romokat. A templomot és a déli csarnokot kiásták, az északi oldalán lévő építmény azonban feltáratlanul maradt. A. Ovadiah és E. Necer ásatását követően a jeruzsálemi városvezetés M. Ben Dovot bízta meg a Sancta Maria Alemannorum állagmegóvási munkálataival és részleges újjáépítésével: ennek során az omlásveszélyes falakat megerősítették, a keresztest követő korokból származó kiegészítéseket visszabontották. Ezután a területet régészeti parkként nyitották meg. 2009. február–augusztus között állagmegőrzést végeztek az épületkomplexumon, elsősorban az ispotály romjain. Jegyzetek Források ↑ Ben Dov 1993: Ben Dov, Meir: The Restoration of St. Mary’s Church of the German Knights in Jerusalem. In Ancient Churches Revealed. Szerk. Yoram Tsafrir. Jerusalem: Israel Exploration Society; Washington D.C: Biblical Archaeology Society. 1993. 140–142. o. ISBN 9789652210166 ↑ Boas 2001: Boas, Adrian J: Jerusalem in the Time of the Crusades: Society, Landscape and Art in the Holy City under Frankish Rule. London, New York: Routledge. 2001. ISBN 9780415230001 ↑ Lotan 2016: Lotan, Shlomo: The Status and the Position of the German Structure in Jerusalem in the 12th–13th Centuries. Ordines Militares Colloquia Torunensia Historica. Yearbook for the Study of the Military Orders, XXI. évf. (2016) 21–41. o. ISSN 2391-7512 doi ↑ Ovadiah 1993: Ovadiah, Asher: A Crusader Church in the Jewish Quarter of the Old City of Jerusalem. In Ancient Churches Revealed. Szerk. Yoram Tsafrir. Jerusalem: Israel Exploration Society; Washington D.C: Biblical Archaeology Society. 1993. 136–139. o. ISBN 9789652210166 ↑ Mitchell 2004: Mitchell, Piers D: Medicine in the Crusades: Warfare, Wounds and the Medieval Surgeon. Cambridge: Cambridge University Press. 2004. ISBN 9780521844550 ↑ Pringle 2007: Pringle, Denys: The Churches of the Crusader Kingdom of Jerusalem: Volume 3, The City of Jerusalem. Cambridge: Cambridge University Press. 2007. ISBN 9780521390385 További információk Ovadiah, Asher: כנסייה מתקופת הצלבנים ברובע היהודי בירושלים: A Crusader Church in the Jewish Quarter of Jerusalem. (héberül) Eretz-Israel: Archaeological, Historical and Geographical Studies, XI. évf. 1. sz. (1973) 202–212. o. ISSN 0071108X Rosenblum, Amit: Conservation of the Church of St. Mary of the Knights (The German Church). Israel Antiquities Authority, Conservation Department (angolul) (2010) (Hozzáférés: 2024. július 17.) St. Mary’s of the German Knights. The Jerusalem Foundation (angolul) (Hozzáférés: 2024. július 21.)