NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Zikim

Zikim (în ebraică זִיקִים, de la zik = scânteie) este un kibuț din sudul Israelului. Situat în nordul deșertului Negev, el se află sub jurisdicția Consiliului Regional Hof Așkelon. În anul 2016 kibuțul avea o populație de 664 locuitori. Istoric Kibuțul a fost înființat în 1949, pe un teren care a aparținut satului palestinian depopulat Hiribya, de un grup de tineri evrei din România care aparțineau mișcării Hașomer Hațair înainte de sosirea lor în Palestina Mandatară, în 1947. La acea vreme coloniile evreiești din Negev erau foarte rare, iar fiecare nouă implantare era considerată o „scânteie luminoasă” (zik) în sălbăticie. Michael Har-Segor, devenit ulterior istoric israelian, este cel care a lansat acest nume în timpul încarcerării sale din România pentru activitatea din Hașomer Hațair. El a declarat că a tradus în ebraică un citat din Pușkin: „din scântei se va aprinde flacăra”. Zikim a atras membri ai Hașomer Hațair din toată lumea, cel mai recent din America de Sud. Actorul Bob Hoskins a lucrat ca voluntar în Zikim în 1967. În aprilie 2006, o rachetă Qassam trasă din nordul Fâșiei Gaza a lovit o fabrică de saltele din Zikim. Într-o declarație, Jihadul Islamic a revendicat atacul. O altă rachetă Qassam, lansată în noiembrie 2007 tot din nordul Gazei, a lovit un grajd de animale din Zikim, ucigând și rănind mai multe vite. În iulie 2014, cinci palestinieni înarmați au încercat să treacă în Israel traversând plaja kibuțului Zikim. Ei au fost uciși de tirurile armatei israeliene. Economie Principalele plante cultivate sunt mango și avocado. Zikim operează și una din cele mai mari fabrici de produse lactate din Israel. Principalul produs industrial este poliuretanul, fabricat de întreprinderea Polyrit din kibuț. Locuitori notabili Peretz Kidron Bob Hoskins Hagai Zamir Note Legături externe he Website oficial Arhivat în 17 octombrie 2014, la Wayback Machine.
Зиким

Зиким (ивр. זִיקִים‎) — кибуц на юге Израиля, относящийся к региональному совету Хоф-Ашкелон. Рядом с ним находятся водохранилище Сикамор, Кармия, лагерь Зиким и пляж Зиким. История Кибуц был основан в 1949 году группой румынских евреев, воспитанников молодёжного движения «Ха-шомер ха-цаир» на земле, где ранее была обезлюдевшая деревня Хирибья. В то время еврейское поселение в Негеве было очень редким, и каждое новое место считалось «точкой света» (зик) в пустыне. Михаэль Хар-Сегор, профессор, позже ставший израильским историком, придумал это имя, находясь в заключении в Румынии за свою деятельность в «Ха-шомер ха-цаир». Он говорит, что перевел на иврит цитату, ошибочно приписываемую им Пушкину: «Из искры возгорится пламя». Зиким привлёк членов «Ха-шомер ха-цаир» со всего мира, в недавнем прошлом и из Южной Америки. Британский актёр Боб Хоскинс, хотя и не являлся евреем, но в 1967 году работал волонтёром в Зикиме. В 2006 году ракета «Кассам», выпущенная с севера Газы, попала в фабрику по производству матрасов в Зикиме. Террористическая организация «Исламский джихад» взяла на себя ответственность за акт террора. В июле 2014 года пятеро вооруженных палестинцев попытались проникнуть в Израиль через пляж кибуца Зиким. Все они были убиты успешно ликвидированы ЦАХАЛом. Во время войны между Израилем и ХАМАСом в 2023 году террористическая организация ХАМАС атаковала кибуц Зиким и убила 10-15 мирных жителей, 7 солдат и оставила десятки ранеными в резне на пляже Зиким. Население По данным Центрального статистического бюро Израиля, население на начало 2020 года составляло 852 человека. Экономика Основные сельскохозяйственные культуры — манго и авокадо. Зиким также управляет одной из крупнейших молочных ферм Израиля. Основным промышленным продуктом является полиуретан, производимый кибуцным заводом «Полирит». Система обучения В системе образования кибуца действуют ясли, детский сад, кружок садоводства и обязательный детский сад. С 1-го по 12-й классы дети посещают региональные школы Яд-Мордехая. Система образования в Зикиме действует круглый год как для детей, живущих в Зикиме, так и для детей из окрестностей. Примечания Ссылки Сайт кибуца (ивр.) Зиким — статья из Электронной еврейской энциклопедии
Štulim

Štulim (hebrejsky שְׁתוּלִים‎, v oficiálním přepisu do angličtiny Shetulim, přepisováno též Shtulim) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Be'er Tuvja. Geografie Leží v nadmořské výšce 27 metrů v pobřežní nížině, v regionu Šefela, 7 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 34 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 52 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 4 kilometry východně od Ašdodu. Štulim obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Štulim je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 3703, která západně od vesnice ústí do dálnice číslo 4. Dějiny Štulim byl založen v roce 1950. Novověké židovské osidlování této lokality začalo po válce za nezávislost, kdy v roce 1948 tuto oblast ovládla izraelská armáda a došlo k vysídlení většiny arabské populace v tomto regionu. Zakladateli mošavu byla skupina Židů z Jemenu, kteří do Izraele dorazili v rámci Operace Létající koberec. Vesnici zřídili 22. srpna 1950, kdy sem přišlo 60 prvních rodin. První fáze zástavby sestávala z provizorních staveb, z nichž dodnes přežila jen původní budova synagogy. Místní ekonomika je založena na zemědělství. Zpočátku se vesnice nazývala Bitnija ha-Chadaša (ביתניה החדשה) podle názvu nedaleké arabské vesnice al-Batani al-Gharbi a al-Batani al-Sharki, jež stávala do roku 1948 na místě nedalekého mošavu Sde Uzijahu. Současné jméno odkazuje na citát z biblické Knihy Žalmů 92,14: „Ti, kdo v domě Hospodinově jsou zasazeni, kdo rostou v nádvořích našeho Boha“ Demografie Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Štulim Židé – cca 1900 osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca 2000 osob). Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1956 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,2 %. Odkazy Reference Související články mošav Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Štulim na Wikimedia Commons (hebrejsky) Oficiální stránky Oblastní rady Be'er Tuvja (hebrejsky) Oficiální stránky obce
Shtulim

Shtulim (Hebrew: שְׁתוּלִים, lit. 'Planted') is a moshav in south-central Israel. Located near Ashdod, it falls under the jurisdiction of Be'er Tuvia Regional Council. In 2024 it had a population of 2,224. History The moshav was founded in 1950 by Jewish refugees from Yemen, with the name taken from a passage in the Book of Psalms 92:13: "They are planted in the house of the Lord, they flourish in the courts of our God." Shtulim was built the land of the Palestinian village of Isdud, which was depopulated in 1948. It has been flooded multiple times due to its proximity to two rivers. References
Szetulim

Szetulim (hebr. שתולים; oficjalna pisownia w ang. Shtulim) – moszaw położony w Samorządzie Regionu Be’er Towijja, w Dystrykcie Południowym, w Izraelu. Położenie Leży na nadmorskiej równinie w północno-zachodniej części pustyni Negew, w otoczeniu miasta Aszdod, miasteczka Gan Jawne, kibucu Chacor-Aszdod, moszawów Azrikam i Sede Uzzijjahu. Na wschód od moszawu znajduje się Baza lotnicza Chacor należąca do Sił Powietrznych Izraela. Historia Pierwotnie w miejscu tym znajdowały się ziemie należące do arabskiej wioski Isdud. Podczas wojny o niepodległość pozycje w rejonie wioski Isdud były punktem wyjścia egipskich sił podczas bitwy o kibuc Niccanim (6-10 czerwca 1948). Podczas operacji Jo’aw (15–22 października 1948) wioska znalazła się pod izraelskim ostrzałem artyleryjskim. W dniu 28 października Egipcjanie w obawie przed okrążeniem, wycofali się z Isdud. Razem z nimi uciekła większość arabskich mieszkańców. Opuszczoną wieś zajęli żołnierze Brygady Giwati. Około 300 mieszkańców poddało się machając białymi flagami. Po krótkim czasie zostali przymusowo wysiedleni w rejon miasta Gaza (egipska strefa okupacyjna Palestyny). Współczesny moszaw został założony w 1950 przez żydowskich imigrantów z Jemenu. Kultura i sport W moszawie znajduje się ośrodek kultury i sportu, przy którym jest boisko do piłki nożnej. Gospodarka Gospodarka moszawu opiera się na intensywnym rolnictwie i uprawach w szklarniach. Firma Assa Pladelet specjalizuje się w produkcji drzwi oraz naprawach dachów. Komunikacja Przez moszaw przebiega droga nr 3703, którą jadąc na północny wschód dojeżdża się do autostrady nr 4 (Erez–Kefar Rosz ha-Nikra) lub odbija się na wschód do miasteczka Gan Jawne. Natomiast jadąc drogą nr 3703 na południowy wschód dojeżdża się do moszawów Azrikam i Sede Uzzijjahu. Przypisy Linki zewnętrzne Zdjęcie satelitarne moszawu Szetulim Google Maps Mapa moszawu Szetulim Amudanan
Xivtà

Xivtà (en hebreu שבטה) Subayta o Isbayta, és un antic establiment del Nègueb al sud d'Israel i Palestina. El nom és d'origen nabateu i en grec es va dir Sobata. Es troba a la Ruta de l'encens - ciutats del desert del Nègueb. Fou declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO el 2005 i el govern israelià té declarada la zona com a Parc Nacional. Les ruïnes de Subayta es troben a 43 km al sud-oest de Beerxeba. Foren visitades per E. H. Palmer el 1870 i, posteriorment, han estat excavades diverses vegades. Fou nabatea, romana i romana d'Orient i era un centre agrícola sense muralles. Els àrabs hi van arribar vers 638 i es va construir una mesquita, però al segle viii o ix fou abandonada. Modernes teories suggereixen que, en realitat, només fou un establiment romà d'Orient i estació per als pelegrins que anaven al mont Sinaí; això es basa en l'anàlisi dels sistemes de regadiu, tots seguint les estructures romanes d'Orient; fins ara, el predomini d'estructures romanes d'Orient s'atribuïa a les restes d'una comunitat monàstica establertes sobre les runes d'un poble nabateu i per un temps breu romà. Hi ha tres esglésies romanes d'Orient, dues premses de vi, àrees residencials i edificis administratius. Enllaços externs Fotos de Xivtà Panorama de Xivtà Arxivat 2016-04-16 a Wayback Machine.
Šivta

Šivta (hebr. שבטה) bylo město v Negevské poušti založené Nabatejci na konci 1. století př. n. l. Zaniklo v 8. století. Po vzniku Státu Izrael zde začal archeologický průzkum, který trvá doposud. Roku 2005 byla Šivta spolu s dalšími pouštními městy zapsána na seznam světového dědictví UNESCO jako součást Kadidlové stezky. Šivta byla ve svém počátku malou zemědělskou vesnicí, jejímž údělem bylo shromažďovat dešťovou vodu. Podílela se také na řízení vesnic, které nabatejci založili v Negevských výšinách. Šivta vznikla zřejmě na konci 1. století př. n. l. či na počátku 1. století n. l. a nabatejským sídlištěm byla, dokud roku 106 nepadla do rukou Římanů. V byzantském období žilo v Šivtě křesťanské společenství. Dokladem toho jsou archeologické vykopávky, které odkryly zbytky tří kostelů datované do 7. století. V tomto období dosáhla Šivta svého vrcholu. Počet obyvatel činil asi 2 000. Během arabské expanze však bylo město dobyto. Arabové po sobě zanechali pevnost, která se dochovala až dodnes. Šivta byla opuštěna zřejmě v 8. století, v době vlády Abbásovců. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku שבטה‎ na hebrejské Wikipedii. Související články Negevská poušť Seznam světového dědictví Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Šivta na Wikimedia Commons Israel National Parks Authority (anglicky)
Shivta

Shivta, Sobota, Subeitah o Subaytah (en hebreo: שבטה‎), es un sitio arqueológico que se encuentra en el desierto del Néguev, al sur de Israel y al este de Nitzana. En la actualidad es el principal sitio de entrenamiento de las Fuerzas Armadas de Artillería israelíes. Historia Considerada durante mucho tiempo una ciudad nabatea clásica y terminal de la antigua ruta de las especias, los arqueólogos han comenzado a considerar la posibilidad de que la ciudad haya sido en realidad una colonia agricultora bizantina y una estación para los peregrinos que se encontraran camino a Santa Catalina, Egipto, localizada en el supuesto sitio del Monte Sinaí. La nueva categorización de Shivta se basa en el análisis del sistema de irrigación que se ha encontrado en el sitio, que presenta similitudes con las típicas estructuras bizantinas. Hasta ahora, se creía que la preponderancia de ruinas bizantinas eran los restos de una comunidad monástica que se estableció sobre las ruinas de una ciudad nabateana anterior. Descripción El sitio Shivta contiene tres iglesias bizantinas, dos lagares, áreas residenciales y edificios administrativos. Después de la conquista por parte de los árabes en el siglo VII d. C., la población de Shivta comenzó a decaer. Finalmente el lugar fue abandonado, durante los siglos VIII o IX. En el siglo XX fue investigada la ciudad por Harris Dunscombe Colt, quien nunca publicó sus estudios. En 1938, al partir de Palestina, Colt perdió una maleta conteniendo objetos encontrados en la excavación. La maleta fue reportada por un agente de aduanas de Haifa y finalmente acabó en las bodegas de un museo, ignorada. La maleta fue redescubierta en 2018 y los contenidos grecorromanos son exhibidos en un museo en Haifa.​ Patrimonio de la Humanidad Shivta fue declarado Patrimonio de la Humanidad por la Unesco en junio de 2005.​ Véase también Ruta del incienso - Ciudades del desierto de Néguev Haluza Avdat Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Shivta. Fotografías de Shivta Panorama 360 de Shivtah
Shivta

Shivta est un site archéologique situé dans le désert du Néguev en Israël, à peu près à mi-chemin entre Tel Nitsana et Sde Boker, à 40 km au sud-ouest de Beer-Sheva. Le site se trouve dans une zone particulière aride. Il semble avoir été établi par les Nabatéens au Ier siècle. Il atteint son apogée à l'époque byzantine, au VIe – VIIe siècle. Les principaux vestiges visibles sur le site datent de cette période. Elle fait partie de la route de l'encens nabatéenne. En raison de cette importance historique, l'UNESCO a accordé à quatre villes du Néguev le statut conjoint de site du patrimoine mondial de l'UNESCO : Haluza, Mamshit, Avdat, Shivta. Présentation historique Fondé au Ier siècle par les Nabatéens, la cité est construite dès le début de manière à récupérer chaque goutte de pluie (il tombe en moyenne 86 mm d'eau chaque année) et à la conduire dans l'immense double citerne qui se trouve au nord. Cette sédentarisation de nomades était une étape sur la route commerciale des épices et de l’encens. Pour le reste, on sait peu de choses de la vie locale des IIe et IIIe siècles. Mais le développement du commerce favorisa celui de la ville au IVe siècle, de manière continue jusqu'à la fin du Ve siècle. De cette période datent les églises qui démontrent l'importance de l'expansion chrétienne en ce milieu. Le développement urbain démontre le constant souci de respecter et d'amplifier les systèmes de récupération des eaux, auquel participaient les rues pavées. la gestion et l'entretien de ce recueil des eaux était organisé comme un service public, et on a retrouvé des attestations pour ceux qui collaboraient à cet entretien, probablement à faire valoir sur les impôts ou taxes locales. Les vestiges sont particulièrement importants et comprennent deux grandes églises (dont une des deux possède un intéressant baptistère à degrés en forme de croix) ainsi que plusieurs grands réservoirs et des pressoirs à raisins. On a pu également retrouver des traces des systèmes de récupération des eaux mis en place par les Nabatéens. Un tremblement de terre au début du VIe siècle a ravagé la cité. La vie locale s'est éteinte au IXe siècle. Une base militaire des Forces de défense d'Israël (Tsahal) se trouve juste à l'entrée du site. Notes et références Annexes Bibliographie (it) Jérôme Murphy-O'Connor, La Terra Santa, Guida storico archeologica, EDB, 1997. (consulté pour cet article.) Édition française: Guide archéologique de la Terre Sainte, Paris, Denoël, 1982, 374 p. Articles connexes Route de l'encens Villes du désert du Néguev sur la route de l'encens Avdat Haluza Mamshit Tel Nitsana Madâin Sâlih Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Ressource relative à l'architecture : Liste du patrimoine mondial Portail de l’archéologie Portail d’Israël
Subeita

Subeita of Shivta was een antieke stad van het volk van de Nabateeërs, gelegen in de Negevwoestijn in Israël. De ruïnes zijn een onderdeel van het werelderfgoed Wierookroute - Woestijnsteden in de Negev. De oudste gevonden ruïnes dateren uit de 1e eeuw, maar de stad heeft haar bloeitijd vermoedelijk in de late oudheid gehad. Er zijn drie kerken (een grote en twee kleine), twee druivenpersen en woonhuizen opgegraven. De stad werd verlaten in de 8ste of 9e eeuw. Mogelijk was de stad een stop op de bedevaartsroute naar het Katharinaklooster in de Sinaï. De Amerikaanse archeoloog H. Colt was hier actief in de jaren 30.
Siveta

Siveta (em hebraico: שבטה; romaniz.: Shivta), originalmente Sobata (em grego: Σόβατα) ou Subeita (em árabe: شبطا), é uma cidade antiga no deserto de Negueve, em Israel, situada a 43 quilômetros a sudoeste de Bersebá. Siveta foi declarada Patrimônio Mundial da UNESCO em junho de 2005, como parte da Rota do Incenso e das Cidades do Deserto do Negev, juntamente com Haluza / Elusa, Obodate e Mapsis. O nome Siveta é uma hebraização atual, dada pelo Comitê de Nomenclatura do Negevue no início dos anos 1950. Referências Ligações externas Panorama de 360 graus de Shivtah Rota do Incenso - Cidades do Deserto no Negev, UNESCO I due Battisteri di Shivta su BeWeB - Beni ecclesiastici na web
Cova de Macpelà

La Tomba dels Patriarques, la cova de Macpelà (hebreu: מערת המכפלה, Mearat ha-Makhpelà‎) o el santuari d'Abraham (àrab: الحرم الإبراهيمي, al-Ḥaram al-Ibrāhīmī, ‘el santuari d'Abraham’) és un edifici religiós d'Hebron, al sud-oest de Cisjordània, considerat el centre religiós de la ciutat i lloc venerat per les religions musulmana i jueva. En el capítol 23 del Gènesi la cova de Macpelà és l'indret que Abraham va comprar als hitites per quatre-cents sicles d'argent per així poder-hi enterrar la seva dona Sara que havia mort a Quiriat-Arbà. Quan va morir Abraham, els seus fills Isaac i Ismael l'enterraren al mateix lloc, juntament amb les restes de la seva dona. Els musulmans l'anomenen el santuari d'Abraham o Ibrahim, a qui consideren el profeta que, segons l'Alcorà, va construir la Kaba de la Meca juntament amb el seu fill Ismael o Ismaïl. En època d'Herodes el Gran s'hi construí un monument. Després de la conquesta d'Hebron pel califa Úmar, el monument fou reconvertit en mesquita. Durant les croades, els cristians el transformaren en església. Quan la ciutat d'Hebron va caure sota control de l'Imperi Otomà, els jueus no tenien dret a entrar a la tomba, tot i que sí que podien resar a l'exterior. L'any 1994, un colon israelià matà 39 palestins que resaven a la mesquita en el que seria conegut com la Massacre de la Cova dels Patriarques. Referències
Jeskyně patriarchů

Jeskyně patriarchů (hebrejsky מערת המכפלה‎, Me'arat ha-Machpela, jeskyně Machpela, arabsky المغارة‎ al-Maghára, „Jeskyně“ či الحرم الإبراهيمي‎, al-Haram al-Ibráhímí, Abrahamova svatyně) je komplex podzemních jeskyní nacházející se ve starobylém městě Hebron. Je druhým nejposvátnějším místem Židů (po Chrámové hoře v Jeruzalémě) a je také uctíván křesťany a muslimy. Patriarchové Podle tradice jsou zde pohřbeny čtyři starozákonní páry: Adam a Eva, Abrahám a Sára, Izák a Rebeka a Jákob a Lea. Raní křesťané však tvrdí, že Adam byl pohřben na Golgotě. Podle Midraše a dalších zdrojů je v jeskyni také hlava Ezaua. Podle islámských tradic je v Jeskyni patriarchů pohřben také Josef. Ačkoliv má být podle Tóry Josef pohřben v Šekemu (dnešní palestinské město Nábulus), židovské agadické tradice uvádějí, že si Josef přál být pohřben v Hebronu. Také Ráchel je podle teorií pohřbena jinde, Ráchelin hrob se nachází u města Betlém. Mauzoleum Budovu mauzolea nechal postavit judský král Herodes. Během byzantské nadvlády byla herodiánská svatyně přeměněna na baziliku, za muslimské vlády byla přestavěna na mešitu a uvnitř mauzolea byly postaveny symbolické náhrobky patriarchů (v 8.–14. století). Během křižácké nadvlády byla mešita přeměněna na kostel a Hebron byl sídlem hebronského biskupství. Od dob islámské nadvlády až do roku 1967 bylo židům zakázáno do svatyně vstoupit (nejdále jim bylo dovoleno vystoupit na sedmý schod vedoucí k hrobce). V důsledku Šestidenní války roku 1967 byla svatyně rozdělena na část židovskou – synagogu (nádvoří a dvě menší síně s kenotafy Abrahama a Sáry, Jákoba a Ley) a část muslimskou – Abrahamovu mešitu (jedna větší síň s kenotafy Izáka a Rebeky; kenotafy Adama a Evy ve svatyni nejsou). Masakr V době vytváření Mírové dohody zasadil židovský osadník Baruch Goldstein těžkou ránu míru. Dne 25. února 1994 se ve snaze zastavit mírový proces dopustil masakru na modlících se Arabech v muslimské části mauzolea. Palestinští radikálové potom využili tohoto incidentu k rozpoutání násilí. Mírové rozhovory Jicchaka Rabina a Jásira Arafata přesto pokračovaly. Na základě Přechodné dohody Oslo II byla svatá místa na Západním břehu předána do rukou Palestinců s výjimkou Jeskyně patriarchů v Hebronu a byla formulována speciální ujednání pro Ráchelin hrob v Betlémě a Josefův hrob v Nábulusu. Tato ujednání zaručovala volný přístup ke všem místům. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cave of the Patriarchs na anglické Wikipedii. Literatura NEWMAN, Ja'akov; SIVAN, Gavri'el. Judaismus od A do Z. Praha: Sefer, 1992. 285 s. ISBN 80-900895-3-4. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Jeskyně patriarchů na Wikimedia Commons (anglicky)(hebrejsky) Oficiální internetové stránky (anglicky) GoIsrael.cz - Jeskyně Machpela (anglicky) Jewish Virtual Library - Jeskyně Machpela (česky) Eretz.cz - Jeskyně Machpela, Hebron (video) (07/2007) (česky) Eretz.cz - Hebron: Nová schránka na Tóru v Hrobce patriarchů (01/2007)
Makpelas hule

Makpelas hule er et gravkompleks i Hebron syd for Jerusalem, og verdens næsthelligste sted for jøder, efter Tempelbjerget. Hulen og den omgivende mark er angiveligt gravplads for jødefolkets patriarker og matriarker. Den eneste, der mangler, er Rakel, som blev gravlagt ved Bethlehem efter at være død i barsel. Af muslimer bliver stedet omtalt som Abrahams gravsted (arabisk: الحرم الإبراهيمي). Bygningen, der ligger i den gamle del af Hebron, anses af jøder, kristne og muslimer for at være gravstedet for fire bibelske par: Adam og Eva - ud fra en jødisk overlevering om, at Hebron skulle være indgangen til Edens have. Abraham og Sara Isak og Rebekka Jakob og Lea. Ifølge første Mosebog købte patriarken Abraham grunden af hittitten Efron som et familiegravsted, da hans hustru Sara døde. Bibelen beskriver summen for købet som 400 sekel sølv. Teksten refererer to gange til stedet som "Makpelas hule". Navnet "Makpela" betyder "Den dobbelte", måske fordi hulen lå på to plan, eller fordi den tjente som gravplads for ægtepar. Byen Hebrons hebraiske navn, Kirjat Arba (= De fires by) henviser også til de fire par, der angiveligt ligger begravet der. Stedet er kom i 2017 på UNESCOs verdensarvliste til stærke protester fra Israel. Frem til 1929 var det ikke tilladt for andre end muslimer at passere det syvende trappetrin til gravene. Efter Hebronmassakren i 1929, hvor 67 jøder i Hebron blev myrdet, blev tilgangen yderligere begrænset af de britiske myndigheder. Efter sejren i seksdageskrigen kom området igen under jødisk kontrol i 1967, og stedet blev igen åbnet for jøder. Under ramadan 25. februar 1994 gik lægen Baruch Goldstein, født i Brooklyn, ind i bygningen, hvor omkring 800 muslimer var samlet i bøn. Med automatvåben dræbte han 29 palæstinensere og sårede 125. Stedet var bevogtet af israelske soldater, som ikke standsede eller kontrollerede Goldstein. Dette bidrog til rygter om, at flere kunne havet deltaget i angrebet. Noter Eksterne links