Га-Арец

«Га-Арец» (івр. הארץ — Країна) — найстаріша щоденна газета Ізраїлю, виходить івритом та англійською. Заснована за назвою «Hadashot Ha'aretz» — «Новини Країни» в Палестині британською окупаційною владою 1918 року. У 1919 стала виразником поглядів сіоністів-соціалістів, які емігрували з України, а в 1937 році придбана сім'єю Шокен. Загальна інформація Виходить паралельно на івриті та англійською мовою у форматі Берлінер. Англійське видання продається спільно з International Herald Tribune. Обидві версії представлені в інтернеті. У Північній Америці, га-Арец виходить як тижневик, комбінуючи статті п'ятничного випуску з оглядом новин решти частини тижня. У порівнянні з іншими великими газетами в Ізраїлі, га-Арец використовує менші за розміром і довжиною заголовки і шрифти. Менше місця зайнято ілюстраціями, більше — аналітикою. Його редакційні статті, і головне, op-ed, розміщуються на другій сторінці, вважаються найбільш впливовими серед представників влади і верхніх соціальних верств суспільства. Крім новин, «Га-Арец» публікує тематичні статті з соціально-економічних та екологічних питань, а також книжкові та театральні огляди, журналістські розслідування та політичні коментарі. Основна частина тиражу розповсюджується за передплатою, і в цьому теж відміна від решти ізраїльських газет. У видання на івриті 65 000 передплатників, в англомовного — 15 000. За звітами самої газети на основі оплати передплатників повідомляється, що її тираж становить 65 000, щодня продається 72 000 примірників і по вихідних 100 000 примірників газети. Основну масу читачів становить інтелігенція і політичні та економічні еліти Ізраїлю. Статистичні дослідження газетного ринку Ізраїлю показали, що «імовірність того, що людина читає га-Арец, підвищується з доходом і суспільним становищем». Незважаючи на менший тираж в порівнянні з газетами Едіот Ахронот і Маарів, вважається, що «Га-Арец» надає більший, ніж вони, вплив на політичне життя країни. Редакційна політика і думки «Га-Арец» позиціонує себе як «ліберальне» видання стосовно як внутрішніх, так і міжнародних справ. Ряд джерел називають її «ліберальною», інші — «лівою» і «вкрай лівою». Головні редактори газети Моше Гліксон (1922—1939) Гершем Шокен (1939—1990) Ханох Мармарі (1991—2004) Давид Ландау (2004—2008) Дов Альфон (2008—2011) Алуф Бен (2011-) Автори газети Рут Альмог — письменник, публіцист Моше Аренс — колумніст Лілі Галілі — провідний спеціаліст газети по російськомовному населенню Аві Іссахар — військовий кореспондент Наташа Мозговая (Natasha Mozgovaya) — глава американського бюро газети Даніель Рогов — провідний ресторанний і винний критик в Ізраїлі Аківа Ельдар — провідний оглядач і автор редакційних статей Аміра Хасс — автор статей по палестинській тематиці Гідеон Леві — колумніст і автор репортажів по палестинській тематиці Критика газети У квітні 2002 року письменниця Ірит Лінор написала відкритий лист у «га-Арец», в якому писала, що «антисіонізм газети став тупим і злісним». Лінор прийшла до висновку, що Держава Ізраїль викликає у керівництва газети огиду. Вона вирішила скасувати підписку на газету, яка всіляко намагалася змусити її соромитися свого сіонізму, патріотизму та інтелекту. Видавець газети Амос Шокен відповів на лист і заперечував, що «га-Арец» підтримує відмову від військової служби і є антисіоністської газетою . У травні 2005 року Амос Шокен опублікував у своїй газеті статтю, в якій, серед іншого, стверджував, що Ізраїль став державою апартеїду . Шокену відповіли правознавець Амнон Рубінштейн, журналіст Дан Маргаліт і багато інших. Професор Рубінштейн відзначив, що Шокен «помиляється і, обмежуючи імміграцію, Ізраїль діє в рамках міжнародного права». Дан Маргаліт висловив думку, що Шокен не просто надає свободу діяльності журналістам Ґідеону Леві і Аміра Хасс, а є лідером медіагрупи і «веде за собою тих, хто зневажає цінності сіонізму». У статті, опублікованій в 2008 році в журналі «Ерец Ахерет», журналіст і письменник Гаді Тауб описує той «дух презирства до ізраїльтян», який, на його думку, панує в газеті «га-Арец». Він пише, що газета просуває «радикальні антисіоністські погляди, звані постсіонізмом», і відводить центральне місце «делігітимації … права євреїв на самовизначення». Тауб також піддає різкій критиці готовність видавця газети Амоса Шокена переглянути слова державного гімну «Хатіква», оскільки арабській меншині важко ідентифікувати себе з цими словами. Примітки Посилання http://www.haaretz.com [Архівовано 23 вересня 2020 у Wayback Machine.] Офіційний сайт (англ.) http://www.haaretz.co.il [Архівовано 30 липня 2009 у Wayback Machine.] Офіційний сайт (івр.) Економічний додаток TheMarker [Архівовано 15 грудня 2019 у Wayback Machine.] (івр.)