NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kafr Kara

Kafr Kara (hebr. כפר קרע; arab. كفر قرع; ang. Kafr Qara) – arabski samorząd lokalny położony w dystrykcie Hajfa, w Izraelu. Położenie Leży na południe od masywu Góry Karmel, w otoczeniu miasta Barta'a, miasteczek Binjamina-Giwat Ada, Basma, Arara, kibuców Barkaj, Kefar Glikson, Regawim i Galed, oraz moszawu En Iron. Na północ od miasteczka znajduje się wojskowa baza szkoleniowa Sił Obronnych Izraela. Historia 29 listopada 1947 roku Zgromadzenie Ogólne Organizacji Narodów Zjednoczonych przyjęło Rezolucję nr 181 o podziale Palestyny na dwa państwa: żydowskie i arabskie. Na mocy tej rezolucji wioska Kafr Kara miała znaleźć się w państwie arabskim, jednak podczas wojny o niepodległość w 1948 roku wojska izraelskie opanowały całą okolicę. Po zawarciu rozejmu, wioska znalazła się na terytoriach przyznanych państwu Izrael. Demografia Zgodnie z danymi Izraelskiego Centrum Danych Statystycznych w 2008 roku w osadzie żyło 15 tys. mieszkańców, wszyscy Arabowie. Populacja osady pod względem wieku (dane z 2006): Źródło danych: Central Bureau of Statistics. Edukacja W miejscowości znajduje się 5 szkół podstawowych i 3 szkoły średnie. Wśród tutejszych szkół są między innymi Al-Hilal, Makif oraz szkoła technologiczna Na'amt. W 2008 roku młodzież tutejszej arabsko-żydowskiej szkoły nakręciła film pt. „Bridge over the Wadi”, który zyskał międzynarodową popularność. Gospodarka Gospodarka miejscowości opiera się na rolnictwie i hodowli drzewek oliwnych. Transport Na zachód od miasteczka przebiega autostrada nr 6, brak jednak możliwości bezpośredniego wjazdu na nią. Z miasteczka wyjeżdża się na południe na drogę ekspresową nr 65. Przypisy Linki zewnętrzne Zdjęcie satelitarne Kafr Kara Google Maps Mapa Kafr Kara Amudanan
Кафр-Кара

Кафр-Кара (ивр. כפר קרע‎, араб. كفر قرع‎) — город в Хайфском округе Израиля. Расположен примерно в 55 км к северо-востоку от центра Тель-Авива и в 35 км к юго-востоку от города Хайфа на высоте 118 м над уровнем моря. В 5 км от поселения проходит Зелёная линия, которая отделяет Израиль от Западного берега реки Иордан. Площадь совета составляет 6,457 км². Получил статус города в мае 2023 года. Население По данным Центрального статистического бюро Израиля, население на начало 2020 года составляло 19 018 человек. Население — почти на 100 % арабы-мусульмане. Динамика численности населения по годам: Примечания
Нахалал

Нахалал (иврит: נהלל, в превод: пасище) е земеделска общност в Израел. Разположено е западно от Назарет и през 2008 има около 750 жители. Основателите на Нахалал създават земеделската общност през 1921 г. с идеята за кооператив за най-висши идеали. Идеята е в това, че живеейки в кръг всички жители щели да имат еднакъв достъп до общите съоръжения. Родени в Нахалал Меир Шалев, израелски писател Амир Пнуели, информатик Външни препратки Официална страница на Нахалал // Архивиран от оригинала на 11 януари 2010. Посетен на 2 септември 2008. (на английски) Дегания и Нахалал UNESCO // (на английски)
Nahalal

Nahalal (hebräisch נַהֲלָל) ist der älteste israelische Moschaw. Der Ort liegt westlich von Nazareth in der Jesreʿel-Ebene und hatte 2022 1348 Einwohner. Der Name Nahalals geht auf eine Siedlung im Gebiet des Stammes Sebulon zurück, die im Alten Testament unter anderem in Jos 19,15 erwähnt wird. Dieser Ort lag zwar in derselben Gegend, lässt sich aber nicht mehr genau lokalisieren. Geschichte An der Gründung der heutigen Siedlung am 11. September 1921 waren auch einige Mitglieder des ersten Kibbuz Degania beteiligt, die dem Konzept des Kibbuz den Rücken gekehrt haben. Émile Vandervelde berichtet von den Lebensverhältnissen im Jahr 1929. 1937 fand in Nahalal ein Treffen von Chaim Weizmann mit dem Peel-Kommissionsmitglied Reginald Coupland statt. Die Planung für diesen sogenannten Moschaw Ovdim (Arbeitermoschaw) wurde von dem Architekten und Stadtplaner Richard Kauffmann vorgenommen. Häufig wird Nahalal als der Prototyp eines Moschaw schlechthin angesehen, da in seinem Grundriss das Prinzip dieser Siedlungsform (jeder wirtschaftet für sich, Einkauf und Vertrieb sind genossenschaftlich organisiert) baulich verwirklicht ist. Um einen ovalen Ortskern mit den gemeinschaftlichen Gebäuden führt eine Ringstraße, an die sich nach außen, Tortenstücken gleich, die allesamt gleich großen Grundstücke der Bewohner anschließen. Persönlichkeiten Söhne und Töchter des Ortes Jael Dajan (1939–2024), Schriftstellerin und Politikerin Yehonatan Geffen (1947–2023), Sänger, Songwriter, Schriftsteller, Journalist und Übersetzer Amir Pnueli (1941–2009), Informatiker Meir Shalev (1948–2023), Schriftsteller Asaf Simhoni (1922–1956), Generalmajor der Verteidigungsstreitkräfte IDF Mit Nahalal verbunden Bekanntester Bewohner Nahalals war Mosche Dajan (1915–1981), dessen Familie in seiner Jugendzeit ebenfalls aus dem Kibbuz Degania übersiedelte. Dajan ist in Nahalal beerdigt. Hannah Szenes (1921–1944), Widerstandskämpferin, besuchte die Landwirtschaftsschule für Mädchen in Nahalal. Auf dem Nahalal Friedhof befinden sich auch die Gräber von Ilan Ramon (1954–2003), erster Astronaut Israels und seinem Sohn Assaf, die beide bei Abstürzen ums Leben kamen und nach denen der Flughafen Ramon benannt ist. Weblinks Homepage des Moschaw Nahalal (englisch) Einzelnachweise
Nahalal

Nahalal (נהלל) est un village fondé en 1921 dans la vallée de Jezreel, sur la route reliant Haïfa à Nazareth. Son nom est mentionné dans la Bible au Livre de Josué (19/15). À l'époque du Talmud et de la Mishna, il est appelé "Mahaloul". Le village abrite une école agricole de jeunes filles fondée en 1923 par Hana Meizel. Résidents célèbres Assi Dayan, (1945–2014), réalisateur, acteur, scénariste et producteur, fils de Moshe Dayan Moshe Dayan, Ministre de la défense Ruth Dayan (née Schwartz), première femme de Moshe Dayan Shmuel Dayan, homme politique ; père de Moshe Dayan Yael Dayan, députée et fille de Moshe Dayan Yehonatan Geffen (1947-2023), musicien, neveu de Moshe Dayan Amos Hadar, député Aryeh Nehemkin, ministre de l'agriculture Moshe Peled, général Amir Pnueli (1941–2009), informaticien Nissan Rilov (en) (1922–2007), peintre Meir Shalev (1948-2023), écrivain qui décrit la vie dans le moshav jusqu'aux années 1970 dans son ouvrage Ma grand-mère russe et son aspirateur américain Hannah Szenes (1921-1944), parachutée en Hongrie pendant la Shoah Note: Ilan Ramon, le premier astronaute israélien, est enterré dans le cimetière de Nahalal mais n'y a jamais vécu. Portail d’Israël Portail de la Bible
Nahalal

Nahalal (in ebraico נהלל) è un moshav in Israele settentrionale. Si estende per 8.500 dunum ed è compreso nella giurisdizione del Consiglio Regionale della valle di Jezreel. Nel 2006 aveva una popolazione di 913 persone. Fondato nel 1921, fu il primo moshav ovdim. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Nahalal Collegamenti esterni Sito web ufficiale, su nahalal.org.il. URL consultato il 26 dicembre 2008 (archiviato dall'url originale l'11 gennaio 2010). Degania & Nahalal UNESCO Nahalal Agenzia Ebraica per Israele
Nahalal

Nahalal (Hebreeuws: נהלל) is de oudste mosjav van Israël. Nahalal ligt in het noorden van het land en maakt deel uit van de regionale raad van de Jizreëlvallei. Nahalal telt ongeveer 750 inwoners. Bekende inwoners Moshe Dayan (1915-1981), militair en staatsman Amir Pnueli (1941-2009), wiskundige en informaticus Meir Shalev (1948-2023), schrijver
Nahalal

Localizado a meio caminho entre a estrada que liga Haifa a Nazaré Illit, o moshav de Nahalal (em hebraico: נהלל) foi o primeiro a ser fundado em Israel, já em 1921, por pioneiros do movimento sionista que desejavam uma forma de organização social que não fosse nem tão agressivamente injusta como o capitalismo e nem tão radicalmente igualitária como o kibutz dos primeiros anos. Atualmente, entre membros permanentes e população flutuante, conta com pouco mais de 900 habitantes. História O local é mencionado na Bíblia (Josué 15:19, 21:35), assim como na Mishná e no Talmude (nestes últimos com o nome de Mahalul). Estando no centro do fértil Vale de Jizreel, o moshav é um grande centro agrícola, e desde o início tem se destacado como centro educacional de grande qualidade, com renomados colégios técnicos da região norte do país. Entre os muitos residentes célebres conta-se Moshe Dayan, Amir Pnueli, Yael Dayan e a heroína e poetisa Hannah Szenes (1921-1944), autora dos seguintes versos: Meu Deus, meu Deus, que não acabem nunca A areia e o mar, O murmurar das águas, As relâmpagos dos céus, As orações dos homens. אלי, אלי, שלא יגמר לעולם החול והים רישרוש של המים ברק השמים תפילת האדם Ligações externas Página oficial do moshav (em hebraico e inglês)
Nahalal

Nahalal (hebreiska נהלל) är en moshav i norra Israel. Nahalal, som grundades 1921, hade 750 invånare år 2008. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från tyskspråkiga Wikipedia, Nahalal, 30 mars 2013. Externa länkar Nahalals officiella webbplats Wikimedia Commons har media som rör Nahalal.
Еврейски университет в Йерусалим

Еврейският университет в Йерусалим (на иврит: הַאוּנִיבֶרְסִיטָה הַעִבְרִית בְּיְרוּשָׁלַיִם; на арабски: الجامعة العبرية في القدس) е хронологично вторият университет в Израел, основан през 1918 г. – 30 години преди създаването на държавата Израел. Има 3 кампуса в Йерусалим и допълнителен в Реховот. Разполага с най-голямата библиотека по юдаистика в света. Университетът има 5 учебни болници, 7 факултета, над 100 изследователски центъра и 315 академични департамента. Към 2018 г. около една трета от всички докторанти в Израел учат в Еврейския университет. Идеята за такъв университет възниква още на ционистки събор в Катовице през 1884 г., а след това е развита на Първия ционистки конгрес в Базел през 1897 г. Мястото за построяването на сградата на университета е избрано на хълма Скопий. Новото училище е открито с прочитане на Балфурската декларация на 1 април 1925 г. Първоначално има 3 факултета – по микробиология, химия и хебраистика. По време на Войната за независимост на Израел университетът е отделен от еврейската част на Йерусалим, което налага до края на Шестдневната война от 1967 г. дейността му да бъде осъществявана на друго място. Галерия Източници Външни препратки Еврейски университет в Йерусалим
Det hebraiske universitet i Jerusalem

Det hebraiske universitetet i Jerusalem (hebraisk האוניברסיטה העברית בירושלים Ha'Universita Ha'Ivrit Bi'Yerushalayim, arabisk الجامعة العبرية في القدس) er Israels ældste universitet, erklæret officielt åbnet den 1. april 1925. Universitetet har mere end 24 000 studenter. Med 7 fakulteter regnes Det hebraiske universitetet i Jerusalem som en ledende institution for højere uddannelse i Israel. Det som nu er Det jødiske national- og universitetsbibliotek, blev grundlagt i 1892. Det hebraiske universitet ligger i det nordøstlige Jerusalem, på Scopus-bjerget (Mt. Scopus, på hebraisk: Har Tzofim, הר צופים). Efter Israels uafhængighedskrig i 1948, der ifølge FN's delingsplan af 29. november 1947 skulle have gjort Jerusalem til en international zone, besatte Jordan det østlige Jerusalem. Universitetet forblev imidlertid israelsk territorium – som en ø inde i Jordan. Jordanerne tillod ikke andre end muslimer at færdes i Østjerusalem, så selvom universitet i sig selv var under israelsk kontrol, kunne det ikke bruges til sit akademiske formål. Israel stod nu uden universitet, og man skyndte sig derfor at oprette et nyt campus på Givat Ram i det vestlige Jerusalem. Her findes i dag Det Naturvidenskabelig fakultet på Det Hebraiske universitet. Da Østjerusalem i 1967 blev erobret af Israel, og alle folkeslag (både jøder, kristne og muslimer) igen kunne færdes i bydelen (modsat hvad jordanerne ellers havde gjort), blev det muligt at vende tilbage til undervisning på Scopus-bjerget. I dag er dette campus for de humanistiske uddannelser på universitetet. Det hebraiske universitet har fostret 6 nobelprismodtagere i sin historie. Yuval Noah Harari, der er forfatter til den internationale makro-historiske bestseller Sapiens: A Brief History of Humankind, 2014 (på dansk: Sapiens: En kort historie om menneskeheden, 2015) er professor på universitetets Department of History Galleri Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
Jeruzsálemi Héber Egyetem

A Jeruzsálemi Héber Egyetem (mozaiknevén: HUJI; héberül: הַאוּנִיבֶרְסִיטָה הַעִבְרִית בִּירוּשָׁלַיִם) izraeli állami kutatóegyetem, amelynek székhelye Jeruzsálemben található. Az intézményt maga Albert Einstein és Chaim Weizmann alapította 1918 júliusában. Ez Izrael második legrégebbi felsőoktatási intézménye, amelyet 30 évvel Izraeli állam megalakulása előtt, de hat évvel a régebbi Technion – Izraeli Műszaki Egyetem után alapítottak. Az egyetemhez öt társult oktatókórház (köztük a Hadassah Orvosi Központ), hét kar, több mint 100 kutatóközpont és 315 tudományos tanszék tartozik. 2018-tól az összes doktorjelölt egyharmada az egyetemen tanult. A HUJI-nak három kampusza van Jeruzsálemben: egy Rehovotban, egy Risón Lecijónban és egy Eilatban. 2023-ig a világ legnagyobb zsidó tanulmányokkal foglalkozó könyvtára – az Izraeli Nemzeti Könyvtár – az Edmond J. Safra kampuszon, Jeruzsálem Givat Ram negyedében működött. Az első igazgatótanács tagjai között Sigmund Freud és Martin Buber is ott volt, emellett az egyetem négy izraeli miniszterelnökkel büszkélkedhet. 2018 óta 15 Nobel-díjas (8 öregdiák és tanár), két Fields-érmes (egy öregdiák) és három Turing-díjas csatlakozott a HUJI-hoz. Története A világ egyetemeinek rangsorában A Világegyetemek Akadémiai Rangsora (ARWU) szerint a Héber Egyetem Izrael legjobb egyeteme, összességében a világ 101. és 150. legjobb egyeteme között, fizikában a 301. és 400. között, számítástechnikában a 201. és 300. között, üzleti/gazdasági tudományokban pedig az 51. és 75. között. Neves egykori hallgatói Az 1918-ban alapított Jeruzsálemi Héber Egyetem fennállása során számos vezetőt, feltalálót és tudóst adott a világnak. Az itt végzettek közül került ki a legtöbb izraeli miniszterelnök (4), valamint több elnök, legfelsőbb bírósági bíró, Moszad-igazgató és Izrael-díjas. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Hebrew University of Jerusalem című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk Hivatalos weboldal
Universitatea Ebraică din Ierusalim

Universitatea Ebraică din Ierusalim (în ebraică: האוניברסיטה העברית בירושלים - Haunivèrsita haivrit birushalaiym ; acronimul în limba engleză:HUJI) este o universitate israeliană din orașul Ierusalim. Primul ei campus, de pe Muntele Scopus, și-a început activitatea în anul 1918 și a fost inaugurat oficial în anul 1925. A fost prima universitate din Palestina și al doilea institut academic din această regiune istorică.(primul a fost Technionul din Haifa) Inițiată de Mișcarea sionistă, construirea acestei universități a început în anul 1918 cu sprijinul unor personalități printre care oamenii de știință Albert Einstein, Sigmund Freud, Martin Buber și Haim Weizmann, lorzii Arthur Balfour și Herbert Samuel (primul viconte Samuel), poetul Haim Nahman Bialik, rabinul șef al evreilor din România, dr.Iacob Itzhak Niemirower și alții. Universitatea Ebraică se clasifică printre primele 53-121 universități din lume Personal și studenți La Universitatea Ebraică studiază 23 500 studenți, dintre care 11 700 la primul titlu, 6 900 masteranți, 2 700 doctoranți și 2 200 diverși. Personalul universității cuprinde 1 200 personal academic și 1 500 personal administrativ și tehnic. Clasificația mondială a nivelului academic pe anul 2012 Clasificația mondială a nivelului academic de mai jos (conform acronimelor în limba engleză) cuprinde saiturile pe internet, data ctitoriei, numărul de studenți și clasificarea internațională după WebOMetrics Arhivat în 27 octombrie 2005, la Wayback Machine. (top 3000), Shanghai Jiao Tong University (SJTU) Arhivat în 4 decembrie 2005, la Wayback Machine. (top 500) și The Times Higher Education Supplement (THES) Arhivat în 4 mai 2007, la Wayback Machine. (top 200): Printre absolvenții și profesorii care au predat la HUJI se numără 8 laureați ai Premiului Nobel: Joshua David Angrist Robert Aumann Aaron Ciechanover David Gross Avram Hershko Daniel Kahneman Roger D. Kornberg Ada Yonath și laureatul Medaliei Fields în matematică: Elon Lindenstrauss Galerie Referințe Bibliografie
Хебрејски универзитет у Јерусалиму

Хебрејски универзитет у Јерусалиму (хебр. הַאוּנִיבֶרְסִיטָה הַעִבְרִית בִּירוּשָׁלַיִם) је државни универзитет у Јерусалиму. Основали су га Алберт Ајнштајн и Хаим Вајцман у јулу 1918. године, а званично је отворен у априлу 1925. Други је по старости универзитет у Израелу, а основан је 30 година пре оснивања Државе Израел, односно шест година након старијег универзитета Технион. Има три кампуса у Јерусалиму и један у Реховоту. Највећа светска библиотека за јудаистику — Народна библиотека Израела — налази се у склопу кампуса у Јерусалиму. Галерија Види још Списак универзитета у Израелу Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Hebreiska universitetet i Jerusalem

Hebreiska universitetet i Jerusalem (hebreiska: האוניברסיטה העברית בירושלים, ha-Universita ha-Ivrit B'irushalayim; arabiska: الجامعة العبرية في القدس, al-Ǧāmiʻah al-ʻIbriyyah fil-Quds; förkortat HUJI) är ett universitet i Jerusalem, Israel. Universitetet grundades 1925 och är det näst äldsta universitetet i Israel (efter Technion). Bland de första ledamöterna i universitetets styrelse fanns bland andra Albert Einstein, Sigmund Freud, Martin Buber, Daniel Kahneman och Chaim Weizmann. Fyra av Israels premiärministrar har studerat vid universitetet. Under det senaste årtiondet har sju forskare eller studenter vid universitetet tilldelats Nobelpriset och en har tilldelats Fieldsmedaljen. I Academic Ranking of World Universities 2013 rankades Hebreiska universitetet i Jerusalem på första plats i Israel och på 59:e plats i världen. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Hebreiska universitetet i Jerusalem. Officiell webbplats (på engelska)
Kostel svatého Kleofáše (Al-Kubajba)

Kostel sv. Kleofáše (zv. také kostel Lámání chleba, kostel Manifestace Páně) v Al-Kubajbě je podle tradice jednou z možných lokalizací biblických Emauz, kde se Ježíš dal poznat po svém zmrtvýchvstání dvěma učedníkům, a to v domě jednoho z nich, Kleofáše (srv. Lk 24,13-25). Náleží františkánské Kustodii Sv. země. Historie V byzanstském období postavili v Kubajbě baziliku nad starověkým domem, o němž byli přesvědčeni, že jde o dům učedníka Kleofáše. Na jejích zbytcích vystavěli křižáci ve 12. století velkou trojlodní baziliku. Její zbytky zakoupila roku 1861 markýza Pauline de Nicolay (1811–1868), která je věnovala františkánům. Ti zde nejprve provedli vykopávky (1873-1889) a v letech 1900-1901 podle projektu německého architekta W. Hinterkeusera vybudovali novorománský chrám, do nějž byly začleněny zbytky domu z římského období i křižáckého chrámu. V roce 1906 pak přistavěli františkánský klášter a seminář, roku 1911 zvonici s hodinami. Od roku 1919 je kostel papežskou bazilikou minor. Literatura MAJERNÍK, Ján; SCHEIDOVÁ, Leopoldína. Spoznávajme Svätú zem pohľadom archológov a biblistov. 1. vyd. Bratislava: Rímskokatolícky farský úrad v Zákamennom, 2005. 801 s. ISBN 80-968861-9-3. S. 337–340. (slovensky) KROLL, Gerhard. Po stopách Ježíšových. 2. vyd. Kostelní Vydří: Karmelitánské nakladatelství, 2005. 486 s. ISBN 80-7192-711-2. Kapitola 79. Učedníci na cestě do Emauz, s. 405–411. Denys Pringle: The Churches of the Crusader Kingdom of Jerusalem. Band 2 (L–Z), Cambridge 1998. MILSON, David William. Art and Architecture of the Synagogue in Late Antique Palestine: In The Shadow of the Church. 2. vyd. [s.l.]: Brill, 2006. Dostupné online. ISBN 9789047418719. (anglicky) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Kleofáše na Wikimedia Commons Bazilika na stránkách gcatholic.org Emmaus na stránkách seetheholyland.net Bazilika Archivováno 19. 7. 2018 na Wayback Machine. na stránkách františkánské kustodie
Kirche St. Kleopas

Die Kirche St. Kleopas (engl.: Church of St Cleophas), auch Emmauskirche (Church of Emmaus), ist eine im neuromanisch-gotischen Stil wiederaufgebaute Kirche der Kreuzfahrer und heutige Klosterkirche der Franziskaner in der Ortschaft El Qubeibeh im Westjordanland. Geschichte El Qubeibeh wurde von den Kreuzfahrern 1280 als das im Lukasevangelium (Lk 24,18) erwähnte Emmaus, aus dem Kleopas stammte, angesehen. Davor hatte der Ort bereits mit seinen als castellum emmaus bezeichneten Überresten einer römischen Festung zu den abgabepflichtigen Besitzungen der Jerusalemer Grabeskirche gehört. Das Haus des Kleopas soll unter Kaiser Hadrian (132–135) zerstört, wieder aufgebaut und durch die Perser 616 wieder zerstört worden sein. Über der als Haus des Kleopas betrachteten Stätte wurde eine große dreischiffige dreijochige Basilika mit anschließendem Chorjoch mit Halbkreisapsis erbaut. Auch die Seitenschiffe schlossen in einer Halbkreisapsis. Äußerlich waren Chorapsis und Nebenapsiden gerade geschlossen. Diese Basilika wurde 1187 wiederum demoliert. Im 19. Jahrhundert befand sich das Gotteshaus in ruinösem Zustand. Das Langhaus war weitgehend abgetragen, lediglich vom Ostteil mit den drei Apsiden stand noch Mauerwerk in über drei Metern Höhe. Auch die Säulenbasen des Langhauses waren teilweise noch erhalten. Ebenso erhalten hatte sich der steinerne Altar. 1852 wurde durch die Franziskaner die jährliche Wallfahrt hierher wieder aufgenommen. 1861 wurde die Kirchenruine durch die Franziskanerin Pauline de Nicolay um rund 50.000 Goldfranken aufgekauft und den Franziskanern geschenkt. Vor dem Wiederaufbau der Kirche wurden archäologische Ausgrabungen durchgeführt, bei denen die Grundmauern einer kleinen Kapelle und Ruinen eines Kreuzfahrerschlosses gefunden worden sein sollen. 1873 wurde von der Kustodie des Heiligen Landes ein weiterer Teil des Grundstückes gekauft, der den Teil des Heiligtums enthielt. Dort wurden in weiterer Folge drei Apsiden einer byzantinischen Basilika entdeckt und Fundamente eines jüdischen Hauses, in dem sich ein Mosaikboden mit Spuren eines Altars befand und in der mittleren Apsis wurde ein großer, sehr gut erhaltener Altartisch aufgefunden. Im Mai 1902 erhielt der Orden von Sultan Abd al-Hamid II. die Erlaubnis zum Wiederaufbau der Kirche, der dann genau entsprechend den Ausmaßen der Kreuzfahrerkirche ausgeführt wurde. Die sterblichen Überreste von Pauline de Nicolay wurden am 20. September 1902 in die Kirche gebettet und ein Grabmal aus hellgrauem Marmor errichtet. Am 19. März wurde von Ferdinando Giannini die Altäre des hl. Kleopas und des hl. Simeon und der Altar beim ehemaligen Haus des Kleopas eingeweiht. Am 24. November 1909 wurde der Kirchturm vollendet. Am 17. März 1920 wurde die Kirche von Papst Benedikt XV. zur Basilica Minor erhoben. Heute gehört die Kirche zur Custodia Terrae Sanctae der Franziskaner im Heiligen Land. Literatur Denys Pringle: The Churches of the Crusader Kingdom of Jerusalem. Band 2 (L–Z), Cambridge 1998. Weblinks Einzelnachweise