NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Мевасерет-Цион

Мевасерет-Цион или Мевассерет-Цийон (ивр. מבשרת ציון‎, предвестница Сиона) — местный совет в Иерусалимском округе Израиля, его площадь составляет 6390 дунамов. Расположен по обе стороны шоссе № 1 (дорожная развязка Харель), на 6 километров западнее въезда в Иерусалим. Нынешний местный совет получился путём слияния посёлков Мевасерет-Йерушалаим, Маоз-Цион А и Маоз-Цион Б в 1963 году. Посреди посёлка возвышается гора Маоз, на которой расположен национальный парк «Кастель»; в посёлке есть памятник бойцам бригады «Харель», погибшим у Кастеля в Шестидневной войне от иорданского огня. Также в Мевасерет-Цион находятся три иностранных посольства: Парагвая, Боливии и Коста-Рики. Первые жители посёлков — репатрианты из Курдистана, Ирака, Ирана и Северной Африки, которых размещали во временных посёлках (т. н. маабарот). С 1978 в Мевасерет-Цион стали переезжать иерусалимские семьи, в основном — светские, желающих найти себе тихое место сельского характера неподалёку от крупного города. В Мевасерет-Цион действуют средняя школа и иешива. Естественный прирост населения — 3,7 %. 71,3 % учеников получают аттестат зрелости. Средняя зарплата на 2007 год — 9180 шекелей. Население По данным Центрального статистического бюро Израиля, население на начало 2020 года составляло 24 052 человека. График роста населения Мевасерет-Цион: Примечания
Mevasseret Ẕiyyon

Mevasseret Ẕiyyon (hebreiska: מבשרת ציון) är en ort i Israel. Den ligger i distriktet Jerusalem, i den nordöstra delen av landet. Mevasseret Ẕiyyon ligger 711 meter över havet och antalet invånare är 22 800. Terrängen runt Mevasseret Ẕiyyon är kuperad västerut, men österut är den platt. Terrängen runt Mevasseret Ẕiyyon sluttar västerut. Runt Mevasseret Ẕiyyon är det tätbefolkat, med 982 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Västra Jerusalem, 6,9 km öster om Mevasseret Ẕiyyon. Runt Mevasseret Ẕiyyon är det i huvudsak tätbebyggt. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Mevasseret Ẕiyyon.
Мевасерет-Ціон

Мевасере́т-Ціо́н (івр. מבשרת ציון, передвісниця Сіону) — передмістя Єрусалиму в Єрусалимському окрузі Ізраїлю, його площа становить 6390 дунамів. Розташований по обидві сторони шосе № 1 (дорожня розв'язка Гарель), на 6 кілометрів західніше в'їзду в Єрусалим. Нинішній муніципалітет утворився шляхом злиття селищ Мевасерет-Єрушалайм, Маоз-Ціон А і Маоз-Ціон Б у 1963 році. Посеред селища височіє гора Маоз, на якій розташований національний парк Кастель; в селищі є пам'ятник бійцям бригади «Гарель», загиблим при Кастелі в Шестиденної війні від йорданського вогню. Також в Мевасерет-Ціоні знаходяться три іноземних посольства: Парагваю, Болівії і Коста-Рики. Перші жителі селищ — репатріанти з Курдистану, Іраку, Ірану та Північної Африки, яких розміщували в тимчасових селищах (т. зв. ma'abarot). З 1978 року в Мевасерет-Ціон стали переїжджати єрусалимські сім'ї, в основному — світські, охочі знайти собі тихе місце сільського характеру неподалік від великого міста. У Мевасерет-Ціоні діють середня школа і єшива. Природний приріст населення — 3,7%. 71,3% учнів отримують атестат зрілості. Середня зарплата на 2007 рік — 9180 шекелів. Графік зростання населення Мевасерет-Ціон:
Cafarlet

Die Burg Cafarlet (latein.: Kaferlatum, arabisch: Kafr Lam (كفرلام), auch Kafr Lab, Kafarla, Capharleth, Kafarletum) ist die Ruine einer Kreuzfahrerburg im heutigen Israel. Lage Die Burg liegt beim Ort HaBonim (הַבּוֹנִים) an der Karmelküste, etwa einen Kilometer vom Meer entfernt. Wie die nahegelegene Burg Merle sicherte sie die Küstenstraße zwischen Haifa und Caesarea Maritima im damaligen Königreich Jerusalem. Geschichte Die Burg findet in mittelalterlichen Urkunden kaum Erwähnung. Sie unterstand dem Herrn der nahegelegenen Herrschaft Caesarea. Die Architektur der Anlage, mit ihrem rechteckigen Grundriss als einfache, an den vier Ecken mit Türmen bewehrte Ringburg war bereits zur Zeit des Umayyaden-Kalifats üblich, was darauf hindeutet, dass sie bereits vor Ankunft der Kreuzfahrer 1099 von Muslimen erbaut wurde. Nach der Schlacht bei Hattin 1187 wurde wahrscheinlich auch Cafarlet von Sultan Saladin besetzt, bis sie vom Dritten Kreuzzug zurückerobert wurde. Im Oktober 1213 übertrug der Herr von Caesarea die Burg zusammen mit zwei anderen Gütern als Sicherheit für ein von diesen gewährtes Darlehen über 1.000 Bezanten an den Johanniterorden. 1232 verkaufte er die Burg für einen Preis von 16.000 sarazenischen Bezanten endgültig an den Orden. Der höhere Preis ist wohl dem Umstand geschuldet, dass der Herr von Caesarea die Burg nach einem damaszenischen Überfall auf seine Ländereien im Jahr 1227 ausgebaut hatte. 1255 übertrugen die Johanniter die Burg dem Templerorden. 1265 wurde Cafarlet von den Mamluken erobert, aber anscheinend kurz darauf von den Kreuzfahrern zurückerlangt. 1291 fiel Cafarlet endgültig in die Hände der Mamluken. Literatur Judith Bronstein: The Hospitallers and the Holy Land. Financing the Latin East, 1187–1274. Boydell Press, 2005, ISBN 1843831317. Walid Khalidi: All That Remains. The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948. Institute for Palestine Studies, Washington D.C. 1992, ISBN 0887282245. Denys Pringle: Secular Buildings in the Crusader Kingdom of Jerusalem. An Archaeological Gazetteer. Cambridge University Press, 1997, ISBN 0521460107. Weblinks maxime.goepp.free.fr (französisch) Einzelnachweise
Cafarlet

Cafarlet or Capharleth (Crusader name) or Kafr Lam (Arabic name) is an Early Muslim coastal fortress of the Roman castrum type. Today it is located inside Moshav HaBonim, Israel, on lands of the now abandoned Arab village of Kafr Lam. It was built in the 8th or 9th century, during the Umayyad or Abbasid period to serve as a ribat against Byzantine attacks, and was significantly modified and reused by the Crusaders. It is one of the few surviving ancient fortifications in Israel featuring round watchtowers, indicating the fortress' origins predate the crusader era. Most surviving ancient fortifications in the region feature rectangular watchtowers, typical of the style prevalent in Europe during the time of the crusaders. History See also HaBonim, Israel External links Gemsinisrael.com
Château de Cafarlet

Le château du Cafarlet, ou château de Capharleth (latin : Kaferlatum ; arabe : Kafr Lam), est une forteresse côtière de l'époque musulmane primitive, de type castrum romain, avant de devenir un château croisé. Il est situé sur les terres de l'ancien village arabe de Kafr Lam (en) et actuellement dans le moshav de HaBonim (en) dans l'actuel Israël. Le château était un fief de la seigneurie de Césarée, elle-même vassale du royaume de Jérusalem, et est situé à environ 10 kilomètres au sud d'Antioche. Situation Le château est situé près de HaBonim (en) sur la côte du Carmel, à environ un kilomètre de la mer. Comme le château de Merle, il sécurise la route côtière entre Haïfa et Césarée dans le royaume de Jérusalem. Histoire Le château primitif a été construit à la fin du XIe siècle pour servir de ribat contre les attaques de l'Empire byzantin. Au Moyen Âge, il a été considérablement modifié et réutilisé par les croisés. C'est l'une des rares fortifications antiques subsistant en Israël à posséder des tours de guet rondes, ce qui indique que ses origines sont antérieures à l'époque des croisades. La plupart des fortifications antiques subsistant dans la région présentent des tours de guet rectangulaires, typiques du style répandu en Europe à cette période. Après la bataille de Hattin en 1187, Cafarlet est probablement occupé par le sultan Saladin jusqu'à ce qu'elle soit reprise par les croisés lors de la troisième croisade. En octobre 1213, Aymar de Lairon, seigneur de Césarée, met en gage le casal de Cafarlet, avec deux autres fiefs, en garantie d'une dette de 1 000 besants qu'il avait contracté avec les Hospitaliers. En 1232, Jean Brisebarre, seigneur de Césarée, vend finalement le château à l'ordre de l'Hôpital pour la somme de 16 000 besants. Ce prix plus élevé s'explique probablement par l'agrandissement du château réalisé par ce seigneur après un raid en provenance de Damas sur ses terres en 1227. En 1255, les Hospitaliers transmettent le château aux Templiers. En 1265, Cafarlet est conquis par les Mamelouks, mais est apparemment repris par les Croisés peu après, qui le gardent jusqu'en 1291, où le château tombe finalement aux mains des musulmans. Références Voir aussi Articles connexes Royaume de Jérusalem Seigneurie de Césarée Fortifications des croisades Bibliographie Jean Mesqui, « La fortification des Croisés au temps de Saint Louis au Proche-Orient », L'architecture en Terre Sainte au temps de Saint Louis, t. 164,‎ 2006, p. 5-29 (lire en ligne sur Persée). (en) Judith Bronstein, The Hospitallers and the Holy Land : Financing the Latin East, 1187–1274, Boydell Press, 2005 (ISBN 1843831317). (en) Walid Khalidi, All That Remains : The Palestinian Villages Occupied and Depopulated by Israel in 1948, Institute for Palestine Studies, 1992 (ISBN 0887282245). (en) Denys Pringle, Secular Buildings in the Crusader Kingdom of Jerusalem : An Archaeological Gazetteer, Cambridge University Press, 1997 (ISBN 0521460107). Portail du Moyen Âge central Portail des croisades Portail des châteaux Portail de l’archéologie
Сде Бокер

Сде Бокер (на иврит: שדה בוקר) е кибуц в централната част на Негев, Израел, приблизително на 50 км южно от Беер Шева. Населението му е 432 души (по приблизителна оценка от декември 2017 г.). Кибуцът Сде Бокер е един от най-известните поради факта, че тук е живял основателят на Израел Давид Бен-Гурион. Основан е на 15 май 1952 г. от бивши военнослужещи. Година по-късно в кибуца се заселва и бен Гурион воден от ционистката мечта да превърне пустинята в райска градина. Поради активната си политическа дейност той живее тук от 1963 г. до смъртта си през 1973 г. Днес жителите на кибуца се препитават от земеделие. В селището е изграден и завод за производство на лейкопласт. Източници
Sedé Bóqer

Sedé Bóqer (en hebreu: שדה בוקר) és un quibuts israelià. La població es troba en el desert del Nègueb, en el Districte del Sud. Aquest quibuts és conegut per haver estat el lloc de retir de l'ex-primer ministre d'Israel, David Ben-Gurion. El municipi de Sedé Bóqer, pertany al consell regional dels Alts del Nègueb. En 2014 el nombre d'habitants d'aquesta vila era 426 persones. Història Una granja o un petit poble agrícola existia allà a començaments del període islàmic, des de finals del segle setè, fins a principis del segle novè. Restes de dotzenes d'estructures existeixen, entre elles una mesquita propera on s'han trobat centenars d'inscripcions en àrab. El quibuts va ser establert en el dia 15 de maig de 1952. L'any 1953, el primer ministre Ben-Gurion, va renunciar al seu càrrec, i va marxar a viure al quibuts. Malgrat que va tornar a la política l'any 1955, va continuar vivint en el quibuts fins a la seva mort l'any 1973, quan va ser enterrat a prop de la vila de Midreshet Ben-Gurion, al costat de la seva esposa Paula. Ben Gurion va anar a viure al quibuts degut a la seva visió de conrear l'àrid desert del Nègueb, i de construir-hi pobles, i assentaments com Yeruham o Dimona. Ben Gurion creia que eventualment el Nègueb seria la llar de molts jueus que emigrarien a Israel, i sentia que Sedé Bóqer era un exemple que calia seguir. En les seves notes, Ben-Gurion sovint escriu sobre els seus esforços per desenvolupar l'àrid desert del Nègueb. Sedé Bóqer és ben conegut per les seves tendes beduïnes. La llar de David i Paula Ben Gurion ha estat convertida en un museu. Referències Enllaços externs www.sde-boker.org.il/ (hebreu)
Sde Boker

Sde Boker (hebrejsky שְׂדֵה בּוֹקֵר, doslova „Kovbojská pole“) je vesnice typu kibuc v Negevské poušti v jižním Izraeli. Leží v plochém údolí, kterým po jeho délce protéká vádí Nachal ha-Ro'a a které je obklopeno hornatou krajinou. Spadá pod správní území Oblastní rady Ramat ha-Negev. Tento kibuc je významný jako někdejší bydliště prvního izraelského premiéra Davida Ben Guriona. Dějiny Sde Boker byl založen 15. května 1952. V prosinci 1953 tehdejší premiér David Ben Gurion rezignoval na funkci předsedy vlády a přesunul se do tohoto kibucu. Přestože se o dva roky později do politiky vrátil, ve Sde Boker zůstal žít až do své smrti v roce 1973. Kibuc se během této doby stal i místem politických jednání. V roce 1966 zde Ben Gurion oslavil své 80. narozeniny za přítomnosti mnoha hostů včetně pozdějšího izraelského premiéra a prezidenta Šimona Perese. Poté, co Ben Gurion zemřel, byl pohřben poblíž Sde Boker v Midrešet Ben Gurion vedle své manželky Pauly Ben Gurion. Jako své bydliště si toto místo vybral kvůli své vizi kultivace Negevské pouště a výstavby měst jako Jerucham či Dimona. Věřil, že by se Negev mohl stát místem bydliště pro mnohé Židy, kteří do Izraele přišli v rámci alijí (přistěhovaleckých vln) a chtěl, aby Sde Boker byl vzorovým příkladem pro jeho následovníky. V červnu 1954, krátce po svém dočasném odchodu z politiky, právě s takovou výzvou vystoupil na masovém shromáždění v Tel Avivu, kde před osmi tisíci převážně mladých posluchačů označil osidlování periferních regionů země jako hlavní úkol. Demografie Obyvatelstvo kibucu je sekulární. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Sde Boker Židé (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství). Sde Boker obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě klesající populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 426 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 7,0 %. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Sde Boker na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Sde Boker na Wikimedia Commons (hebrejsky) Oficiální internetové stránky (anglicky) Haaretz – Sde Boker makes solar energy viable (8/2007)
Sde Boker

Sde Boker er en kibbutz i det sydøstlige Israel, syd for Dimona, bedst kendt for at være hjem for Israels første præsident, David Ben Gurion. Historie Kibbutzen blev etableret den 15. maj 1952. I 1953 trådte premierminister David Ben-Gurion tilbage og flyttede til kibbutzen. Selvom han vendte tilbage til politik i 1955 fortsatte han med at bo i kibbutzen indtil sin død i 1973, hvor han blev begravet ved siden af sin kone Paula Ben-Gurion. Ben-Gurion flyttede til kibbutzen pga. sin vision om at kultivere Negev ørkenen og bygge dens nærmeste byer, Yeruham og Dimona, op. Han troede , at til sidst ville Negev blive hjem for mange jøder, som ville flytte til Israel efter at have gjort aliyah, og han følte at Sde-Boker var et eksempel på hvad der skulle følge. I sine officielle skrifter, fortalte han tit om sine bestræbelser på at få Negev til at blomstre: Ørkenen giver os den bedste mulighed for at begynde igen. Den er et vitalt element i vores renæsance af Israel. For det er ved at beherske naturen at mennesket lærer at beherske sig selv. Det er på denne måde, mere praktisk end mystisk, at jeg definerer vores genkomst i dette land. Israel må fortsætte med at kultivere dets nationalitet og at repræsentere det jødiske folk uden at give afkald på sin gloriøse fortid. Den må tjene sig til denne ret – og det er ingen let sag – en ret som kun kan opnåes i ørkenen. Da jeg kiggede ud af mit vindue i dag og så et træ stå foran mig, vakte synet i mig en større følelse af skønhed og personlig tilfredsstillelse, end alle de skove jeg har set i Schweiz og Skandinavien. For vi plantede hvert et træ på dette sted, og vandede dem med vand, som vi skaffede under opbydelse af store anstrengelser. Hvorfor elsker en moder sine børn sådan? Fordi de er hendes skabelse. Hvorfor føler jøden tilhørsforhold til Israel? Fordi alting her skal endnu udrettes. Det beror kun på ham at deltage i denne privilegerede skabelsesakt. Træerne i Sde Boker taler til mig på en anden måde end træer plantet andre steder gør. Ikke kun fordi jeg deltog i deres plantning og i deres hold, men også fordi de er en gave fra mennesket til naturen og en gave fra jøderne til bevaringen af deres kultur. I dag er Ben-Gurions hjem i kibbutzen, "Tzrif Ben-Gurion", museum. Noter Eksterne links Official website
Sde Boker

Sde Boker (hebräisch שְׂדֵה בּוֹקֵר Sdeh Bōqer, deutsch ‚Feld des Hirten‘), auch Sede Boker, ist ein Kibbuz im zentralen Negev (im Wüstengebiet Zin) etwa 50 Kilometer südlich von Beʾer Scheva an der Landstraße nach Mitzpe Ramon. Der Kibbuz hatte 2022 506 Einwohner. Geschichte Sde Boker wurde am 15. Mai 1952 von ehemaligen Soldaten gegründet. Vor allem nach der israelischen Staatsgründung im Mai 1948 entstand eine ganze Reihe solcher Siedlungen, durch die gezielt die Wüste landwirtschaftlich nutzbar gemacht werden sollte. Die erste Generation der Kibbuznik arbeitete von allem im Weinbau, im Obstbau und in der Kleinviehzucht. Viele der Frauen arbeiteten in der Weberei. Im März 2022 trafen sich in Sde Boker die Außenminister von Israel, Bahrain, Ägypten, Marokko, den Vereinigten Arabischen Emiraten und den USA zum Negev-Gipfel. David Ben-Gurion in Sde Boker Der Kibbuz Sde Boker gehört zu den bekanntesten Kibbuzim überhaupt. Das liegt daran, dass dort der israelische Staatsgründer David Ben-Gurion 1953 dem Kibbuz beitrat, nachdem er erstmals sein Amt als Ministerpräsident niedergelegt hatte. Hinter Ben-Gurions Entscheidung, sich dem Wüstenkibbuz anzuschließen, stand der zionistische Traum, „die Wüste zum Blühen“ zu bringen. Auch als er 1955 erneut Ministerpräsident wurde, blieb er dem Kibbuz verbunden. Nach seinem zweiten und endgültigen Rücktritt als Ministerpräsident 1963 weilte er häufiger in seinem Haus im Kibbuz. Nachdem er sich 1970 von allen seinen politischen Ämtern zurückgezogen hatte, verbrachte er dort seinen Lebensabend und starb 1973 in Sde Boker. Die Ben-Gurion-Akademie David Ben-Gurions Grab liegt südlich des Kibbuz bei der „Ben-Gurion-Akademie“ (Midreschet Ben-Gurion, auch bekannt als Midreschet Sde Boker). Diese von Ben-Gurion gegründete „Negev-Hochschule“ befasst sich vor allem mit der Frage nach der Nutzung und Entwicklung von Wüstengebieten. Sie bildet einen Teil der Ben-Gurion-Universität im Negev in Beʾer Scheva. Midreschet Ben Gurion liegt allerdings etwa drei Kilometer südlich des Kibbuz und gilt als eigenständige Ortschaft. Der Kibbuz heute Der Kibbuz lebt heute unter anderem von der Landwirtschaft (Weinbau, Anbau von Früchten, Hühnerzucht). Außerdem betreibt er eine Fabrik für Klebeband. Heute ist Sde Boker ein paar hundert Meter von der ursprünglichen Hüttengemeinschaft entfernt und gehört zum Regionalverband von Ramat HaNegev, eine Gruppe von ländlichen Siedlungen in dieser Region des Negev. Touristische Sehenswürdigkeiten der Umgebung sind die nabatäische Ruinenstadt Avdat und die Oasen von ʿEin ʿAvdat und ʿEin Aqev. Nationalpark Die Gräber von Paula und David Ben-Gurion sind frei zugänglich im Zentrum eines kleinen Nationalparks, der von der Israel Nature and Parks Authority verwaltet wird. Die Lage oberhalb des Nachal Zin bietet einen grandiosen Ausblick in dieses Tal. Weblinks Webauftritt des Kibbuz Sde Boker (hebräisch) Sde Boker bei Tourist Israel (englisch) Einzelnachweise
Sde Boker

Sde Boker (en hebreo: שדה בוקר ) es un kibutz en el desierto del Néguev, en el sur de Israel. Este kibutz es conocido por haber sido el lugar de retiro del que fuese primer ministro de Israel, David Ben-Gurion. El municipio de Sde Boker, pertenece a la jurisdicción del consejo regional del Néguev. En el año 2014, su población ascendía a 426 personas. Historia Una granja o un pequeño pueblo agrícola existía allí a principios del periodo islámico, desde finales del siglo séptimo, hasta principios del siglo noveno. Restos de docenas de estructuras existen, entre ellas una mezquita cercana donde se han encontrado centenares de inscripciones en árabe.​ El kibutz fue establecido en el 15 de mayo de 1952. En 1953, el primer ministro Ben-Gurión, renunció a su cargo, y marchó a vivir al kibutz. A pesar de que volvió a la política en 1955, continuó viviendo en el kibutz hasta su muerte en 1973, cuando fue enterrado cerca de Midreshet Ben-Gurión, junto a su esposa Paula. Ben Gurión se fue a vivir al kibutz debido a su visión de cultivar el árido desierto del Néguev, y de construir pueblos y asentamientos como Yeruham o Dimona. Ben Gurión creía que finalmente el Néguev sería el hogar de muchos judíos que emigrarían a Israel, y sentía que Sde Boker era un ejemplo a seguir. En sus notas Ben-Gurión a menudo escribe sobre sus esfuerzos para hacer florecer al árido Néguev. Sde Boker es bien conocido por sus tiendas beduinas.​ El hogar de David y Paula Ben Gurion ha sido convertido en un museo. Referencias Enlaces externos www.sde-boker.or.il/ (en hebreo)
Sde Boker

Sde Boker (in ebraico: שְׂדֵה בּוֹקֵר, let. Il campo del mattino) è un kibbutz nel deserto del Negev nel sud d'Israele, sotto la giurisdizione del consiglio regionale Ramat HaNegev. Più conosciuto per essere la casa del 1º primo ministro d'Israele, David Ben Gurion. Storia Il kibbutz fu fondato il 15 maggio 1952. Nel 1953 il primo ministro israeliano David Ben Gurion dopo essersi dimesso dal suo ufficio si trasferì al kibbutz. Anche dopo il suo ritorno alla politica, nel 1955, continuò a vivere nel kibbutz fino alla sua morte nel 1973. Ben Gurion si trasferì nel kibbutz per seguire la sua visione di coltivare il Negev, arido abbandonato, e di costruire città come Yeruham e Dimona. Credeva che il Negev avrebbe potuto essere la casa per i molti ebrei che si sarebbero trasferiti in Israele dopo avere fatto l'aliyah, sentì che Sde Boker sarebbe stato un esempio per il futuro. Alla sua morte fu sepolto nelle vicinanze del kibbutz, a Midreshet Ben Gurion, accanto a sua moglie Paula Ben Gurion. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Sde Boker Wikivoyage contiene informazioni turistiche su Sde Boker Collegamenti esterni Sito ufficiale, su sde-boker.org.il.