NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Muzeum Sztuki w Tel Awiwie

Muzeum Sztuki w Tel Awiwie (hebr. ‏מוזיאון תל אביב לאמנות‎) – izraelskie muzeum sztuki znajdujące się na terenie osiedla Ha-Cafon ha-Chadasz w Tel Awiwie. Historia Muzeum zostało założone w 1932 w domu pierwszego burmistrza miasta Tel Awiw, Meira Dizengoffa – obecnie Dom Dizengoffa jest wykorzystywany jako Sala Niepodległości. W muzeum były prezentowane dokonania lokalnych i zagranicznych artystów, ze szczególnym naciskiem położonym na działalność młodych twórców sztuki. Dodatkowo przy muzeum działało centrum kultury. W 1938 założono bibliotekę. W budynku tym 14 maja 1948 odbyła się uroczystość proklamacji niepodległości Izraela. Liczba zbiorów zgromadzonych przez muzeum szybko rosła. Dotychczasowy budynek nie był już w stanie pomieścić wszystkich eksponatów, co wymusiło konieczność poszukiwania nowej siedziby. 22 stycznia 1959 odbyła się uroczystość otwarcia Pawilonu Sztuki Współczesnej Heleny Rubinstein. Pod koniec lat 50. XX wieku władze miejskie przeznaczyły obszar w rejonie ulic Weizmanna, Shaul Hamelech i Leonardo da Vinci pod zabudowę użyteczności publicznej. W 1971 we wschodniej części tego obszaru wybudowano nowy gmach muzeum. Budynek posiada bezpośrednie połączenie poprzez napowietrzny korytarz z sąsiednim wieżowcem biurowym Museum Tower (wysokość 91 metrów). Zbiory muzeum Muzeum posiada bogatą kolekcję sztuki klasycznej i współczesnej, zwłaszcza izraelskiej. Kolekcja obrazów odzwierciedla historię sztuki izraelskiej podczas brytyjskiej obecności w Palestynie mandatowej i następnie w niepodległym państwie Izrael. Artyści malowali zgodnie z fowizmem, niemieckim ekspresjonizmem, kubizmem, rosyjskim konstruktywizmem, ruchem De Stijl, surrealizmem, francuskim impresjonizmem i postimpresjonizmem. Można tu podziwiać prace znanych artystów, między innymi Chaima Soutine’a, Pabla Picassa, Joana Miró, Claude’a Moneta, Camille’a Pisarro, Augustea Renoira, Paula Cézanne’a, Alfreda Sisleya, Henri Edmonda Crossa, Pierre’a Bonnarda, Henriego Matisse’a, Amedeo Modiglianiego i Marca Chagalla. W kolekcji jest kilka arcydzieł, w tym portret Friederike Marii Beer (1916) pędzla Gustava Klimta oraz Improwizacja bez tytułu (1914) Wassilego Kandinsky’ego. Peggy Guggenheim ofiarowała muzeum w 1950 swoją kolekcję 36 obrazów abstrakcjonistów i surrealistów, wliczając w to prace Jacksona Pollocka, Williama Baziotesa, Richarda Pousette-Darta, Yves’a Tanguy i Andre Massona. Oddziały muzeum Pawilon Sztuki Współczesnej Heleny Rubinstein – mieści stałą ekspozycję sztuki współczesnej, architektury oraz kolekcję szkła artystycznego zgromadzoną przez Helenę Rubinstein. Pawilon funkcjonuje także jako galeria sztuki prezentująca osiągnięcia młodych talentów. Centrum Edukacji Artystycznej Meyerhoff – prowadzi warsztaty plastyczne dla dzieci, młodzieży, nauczycieli i dorosłych w dziedzinach malarstwa, rzeźby, wideo i grafiki komputerowej. Centrum organizuje także wycieczki dydaktyczne dla szkół oraz liczne wystawy. W bezpośrednim sąsiedztwie muzeum znajduje się centrum kultury jidysz Bet Szalom Alechem oraz Tel Awiw Performing Arts Center. Przypisy
Museu de Arte de Tel Aviv

O Museu de Arte de Tel Aviv (hebraico: מוזיאון תל אביב לאמנות Muze'on Tel Aviv Lamanut) é um museu de arte em Tel Aviv, Israel. Foi estabelecido em 1932 em um prédio que foi o lar do primeiro prefeito de Tel Aviv, Meir Dizengoff. O Pavilhão Helena Rubinstein para Arte Contemporânea abriu em 1959. O museu mudou-se para sua localização atual na Avenida King Saul em 1971. Outra ala foi adicionada em 1999 e o Jardim de Escultura Lola Beer Ebner foi estabelecido. [1] O museu também contém Centro de Educação Artística Joseph e Rebecca Meyerhoff, inaugurado desde 1988. O museu abriga uma coleção abrangente de arte clássica e contemporânea, especialmente a arte israelense, um jardim de escultura e uma ala juvenil. Coleção permanente A coleção do museu representa alguns dos principais artistas da primeira metade do século XX e muitos dos principais movimentos da arte moderna neste período: o fauvismo, o expressionismo alemão, o cubismo, o futurismo, o construtivismo russo, o movimento De Stijl e o surrealismo, a arte francesa , impressionistas e pós-impressionistas para a Escola de Paris, incluindo obras de Chaim Soutine, e obras-chave de Pablo Picasso do período azul e neoclássico até o período final, e trabalhos surrealistas de Joan Miró. A coleção inclui várias obras de arte, entre elas a pintura Friedericke Maria Beer, 1916, pelo artista austríaco Gustav Klimt e Untitled Improvisation V, 1914, pelo mestre russo Wassily Kandinsky. A Colecção Peggy Guggenheim, doada em 1950, inclui 36 obras de artistas abstratos e surrealistas, incluindo obras de Jackson Pollock, William Baziotes e Richard Pousette-Dart, e obras surrealistas de Yves Tanguy, Roberto Matta e André Masson. Exibições temporárias Além de uma coleção permanente, o museu possui exposições temporárias de trabalhos de artistas individuais e shows de grupo com curadoria em torno de um tema comum. Edifício Herta e Paul Amir Em novembro de 2011, o prédio Herta e Paul Amir no lado ocidental do museu abriu. Ele abriga um arquivo de arquitetura israelense e uma nova seção de Fotografia e artes visuais. O novo edifício foi projetado pelo arquiteto Preston Scott Cohen. A nova ala abriga 18.500 pés quadrados de espaço de galeria em cinco andares. Referências Ligações externas Sítio oficial do Museu de Arte de Tel Aviv
Тель-Авівський музей мистецтв

Тель-Авівський музей мистецтв (івр. מוזיאון תל אביב לאמנות) — художній музей у Тель-Авіві (Ізраїль), що складається з декількох галерей, де зібрано твори класичного і сучасного мистецтва, в тому числі ізраїльського. З історії закладу Тель-Авівський музей мистецтв було засновано ще в 1932 році у будинку першого міського мера Меїра Діценґоффа (Meir Dizengoff). У цьому ж приміщенні було проголошено Декларацію незалежності Ізраїлю, тепер воно зветься Зала Незалежності. У свою сучасну будівлю на бульварі царя Савла, 27 музей переїхав у 1971 році. Фонди музею створювалися як у часи британського мандату в Палестині, так і дуже активно за незалежного Ізраїлю. Велике значення для Музею мала передана в 1950 році колекція з 36 полотен сюрреалістів і абстракціоністів Пеґі Ґуґенхайма (Peggy Guggenheim). Постійна експозиція Тель-Авівський музей мистецтв володіє великими колекціями класичного і сучасного мистецтва, особливо єврейського та ізраїльського, має сад скульптур і відділ дитячої творчості. Музейне зібрання репрезентує творчість провідних, як єврейських, так і неєврейських митців 1-ї половини ХХ століття, відображаючи практично всі існуючі напрями і стилі мистецтва цього періоду: конструктивізм, символізм, абстракціонізм, експресіонізм і постекспресіонізм (в т.ч. французький Паризької школи), кубізм, футуризм, фовізм, сюрреалізм тощо. Серед полотен музею твори таких відомих митців, як Пабло Пікассо, Поль Гоген, Поль Сезанн, Клод Моне, Вінсент ван Гог, Марк Шагал, П'єр Ренуар, Анрі Матісс, Хайм Сутін, Жуан Міро та багатьох інших. Шедеврами колекції є картини — портрет Фредеріки Марії Беєр австрійця Ґустава Клімта (1918) і імпровізація без назви V російсько-французького художника-абстракціоніста Василя Кандінського (1914). Скульптури розміщені як усередині музею, так і при вході та у внутрішньому «Саді скульптур», також репрезентуючи різні напрямки і митців різних країн світу. Тимчасові експозиції У розпорядженні музею перебуває декілька залів, які додатково до постійної експозиції «приймають» виставки — індивідуальні та групові окремих митців, за напрямами, з інших музейних зібрань світу тощо. Останнім часом тут часто працюють фотовиставки. Архів ізраїльської архітектури новий Архів ізраїльського Галерея Архітектура будуть відкриті компанією в 2013 році Примітки Посилання Офіційний сайт музею (англ.) (івр.) Израиль. Справочник-путеводитель., Ростов: «Феникс», 2000, стор. 159 (рос.) Про Тель-Авівський музей мистецтв на telavivcity.com (англ.) Про Тель-Авівський музей мистецтв на www.ilmuseums.com («Музеї Ізраїлю») (англ.) (івр.)
Beit She'arim (moshav)

Beit She'arim (Hebrew: בֵּית שְׁעָרִים, lit. 'House of Gates') is a moshav in northern Israel. Located in the Galilee near Ramat Yishai, it falls under the jurisdiction of Jezreel Valley Regional Council. As of 2024 it had a population of 700. Moshav Beit She'arim is named after the ancient town of Bet She'arayim, also known as Bet She'arim, the remains of which are in Beit She'arim National Park, five kilometers east of the moshav. History During the 1920s Luise Lea Zaloscer and her sister Klara Barmaper organized the purchase of the site on behalf of the Jewish National Fund in Yugoslavia. In 1926 a group of immigrants from Yugoslavia settled in the place and established a moshav, taking the name from the ancient city of Beit She'arim, the ruins of which are today a national park that was declared a World Heritage Site by UNESCO in 2015. Due to economic hardships the majority of the first settlers left in the 1930s, and in 1936 the moshav was re-established by members of HaNoar HaOved VeHaLomed, immigrants from Yugoslavia and Eastern Europe. Notable residents Muki Betser Rina Mor Amikam Norkin Yeftah Norkin References See also Beit She'arim National Park
Národní park Susita

Národní park Susita (hebrejsky: גן לאומי סוסיתא, Gan le'umi Susita, známo též pod řeckým jménem Hippos nebo Antiochia Hippos) je archeologická lokalita a národní park v Izraeli, v Severním distriktu na úpatí Golanských výšin. Geografie Leží v nadmořské výšce okolo 50 metrů na svazích Golanských výšin nedaleko od východního břehu Galilejského jezera, do kterého na jižní straně lokality ústí vádí Nachal Susita. Park se nachází cca 12 kilometrů východně od města Tiberias, cca 2 kilometry východně od vesnice Ejn Gev. Popis parku Národní park je významnou archeologickou lokalitou. Nacházejí se tu zbytky římského osídlení. Pokračující archeologické výzkumy tu odhalily byzantský kostel. Na výzkumu lokality se podílí Haifská univerzita. Jde o jedno ze dvou měst Decapolis na území dnešního Izraele. Odkazy Reference Související články Ejn Gev Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Národní park Susita na Wikimedia Commons (hebrejsky) Oficiální stránky izraelské správy národních parků
Hipo (sítio arqueológico)

Hipo (em latim: Hippus; em grego clássico: Ἵππος; romaniz.: Hippos; "cavalo") é um sítio arqueológico em Israel, localizado em uma colina com vista para o mar da Galileia. Entre os século III a.C. e VI d.C., Hipopótamos foi o local de uma cidade greco-romana. História O local foi novamente habitado no século III a.C. pelos Ptolomeus, embora ainda não se saiba se era um assentamento urbano ou um posto militar avançado. Referências
Sussita

Hippos (även Antiochia Hippos, grekiska Ἵππος, arabiska قلعة الحصن Qal'at el-Husn, hebreiska סוסיתא Sussita) är en arkeologisk plats i norra Israel. Hippos var en av de tio städerna i stadsförbundet Decapolis under Antiken. Området är numera en nationalpark. Staden Ruinerna efter Hippos ligger i mehoz Norra distriktet vid kibbutzen Ein Gev nära Golanhöjderna cirka 60 km öster om kuststaden Haifa och cirka 2 km öster om Gennesaretsjön i det historiska landskapet Galileen. Staden ligger på ett berg cirka 350 m över sjön och det finns även ett tillhörande hamnområde. Bland de kvarvarande ruinerna finns basilikor, kyrkor, tempel, badhus (hamam), en stor teater (odeion), försvarsanläggningar och en omgivande stadsmur, kolonnader och huvudgatan "Decumanus maximus" som leder till ett cirka 42 x 42 kvadratmeter stort torg (forum). I en byggnad med peristyl har man också hittat en mosaik föreställande gudinnan Tyche. Stadsporten låg vid stadens östra del och den västra porten ledde till hamnen vid Gennesaretsjön. Hela staden täcker cirka 650 m x 200 m, söder om staden har arkeologer även upptäckt en nekropol. Historia Hippos var ett av de tio hellenistiska-romerska städerna i stadsförbundet Decapolis i Mellanöstern. Fynd av antika mynt i staden daterar Hippos som självstyrande till cirka år 63 f.Kr. Staden grundades troligen redan på 200-talet f.Kr. som Antiochia Hippos under det Ptolemaiska riket, kring år 150 f.Kr. övertogs området av Seleukider riket och år 63 f.Kr. erövrades området av romerske fältherren Pompejus. Hippos omnämns redan i det Nya Testamentet i Bibeln under Romerska riket, fynd av mynt som dateras till cirka år 180 kring tiden för romerske kejsaren Marcus Aurelius visar på fortsatt självstyre. Staden tillhörde provinsen Arabia Petraea men erhöll sedan självstyre under Rom. Hippos omnämns även av romerske Plinius den äldre (i Naturalis Historia (Decapolitana, Liber V, kap IV, avsnitt 74, 77). Under det Bysantinska riket införlivades staden kring år 300 i provinsen Palæstina Secunda. År 363 drabbades staden av en jordbävning men återuppbyggdes. Kring år 640 övertogs Hippos av Persiska riket och tappade i betydelse, år 749 ödelades staden av ytterligare en jordbävning och övergavs. Samma jordbävning drabbade Capernaum, Gerasa, Pella, Scythopolis och Tiberias. 1883 undersöktes området av den amerikanske arkeologen Gottlieb Schmacher, och åren 1951 till 1955 genomfördes utgrävningar av israeliska arkeologer. 2000 inleddes omfattande utgrävningar av området inom Hippos-Sussita Excavation Project. 1964 utnämndes staden till skyddat området och 2000 till en nationalpark och förvaltas av Israels natur- och parkmyndighet. Referenser Externa länkar bilder Hippos/Sussita (Theatrum) områdeskarta över Decapolis med Hippos/Sussita Wikimedia Commons har media som rör Sussita.﻿
Green-Stadion

Das Green-Stadion (hebräisch אצטדיון גרין) ist ein Fußballstadion in der israelischen Stadt Nof HaGalil (bis 2019: Nazareth-Illit), Hauptstadt des Nordbezirks des Landes. Es verfügt über 5200 Sitzplätze auf drei Tribünen, eine Flutlichtanlage und ein Spielfeld aus Naturrasen. Die Anlage ist seit der Eröffnung 1965 Heimspielstätte des Fußballvereins Hapoel Nof HaGalil. In der Ligat ha’Al 2022/23 nutzt Maccabi Bnei Reina aus Reina die Sportstätte, da das städtische Stadion von Reina nicht den Anforderungen der Liga entspricht. Des Weiteren waren Hapoel Akko, der FC Nazareth Illit und Hapoel Afula Nutzer des Stadions. 2004 wurde die Heimstätte von Hapoel Nof HaGalil mit Hilfe einer Spende der Familie Green renoviert. Seitdem trägt es diesen Namen. Vor dem Stadion steht ein Gedenkstein für Irwin und Bethea Green. Von 2019 bis 2020 wurde das Green-Stadion umfangreich renoviert, um es den Anforderungen der ersten Liga des Landes, der Ligat ha’Al, anzupassen. Galerie Weblinks europlan-online.de: Green Stadium – Nazareth Illith de.soccerway.com: Green Stadium Einzelnachweise
Green Stadium (Izrael)

Green Stadium – stadion w Izraelu, w mieście Nof ha-Galil. Powstał on w 1995 roku. Na tym stadionie swoje mecze rozgrywa drużyna II ligi izraelskiej w piłce nożnej – Hapoel Nof ha-Galil F.C. Historia Green Stadium został wybudowany w 1995 i odnowiony w 2004 roku dzięki wsparciu finansowemu rodziny Green. Od tej pory nosi imię tej rodziny. Stadion może pomieścić 5200 widzów. W latach 2009–2001 na stadionie swoje mecze rozgrywał pierwszoligowy zespół Hapoel Akka. Obecnie stadion wykorzystuje drużyna Hapoel Afula F.C.. Przypisy
Грін (стадіон)

Грін стадіон (івр. אצטדיון גרין, Etztadion Green) — футбольний стадіон у Ноф-га-Галілі, Ізраїль. Історія Будівництво стадіону було розпочато в 1960 році як спільний стадіон міста Назарет і Кір'ят-Назарет (як він тоді називався Ноф-га-Галіль) з ініціативи Генерального Гістадруту трудящих Землі Ізраїлю. Стадіон планувалося використовувати для спільної єврейсько-арабської футбольної команди, яка була б створена для двох міст під егідою спортивної асоціації «Хапоель». Спочатку йшлося про будівництво 10 000 місць, а в 1964 році було оголошено, що остаточний план передбачає 45 000 місць олімпійського типу, з яких 6 000 місць буде збудовано на першому етапі. Кошти на будівництво стадіону зібрав Джордж Мейні, голова профспілок США, після візиту до Назарету. Стадіон був офіційно відкритий влітку 1965 року та отримав назву «Стадіон Джорджа Мейні», і він мав одну центральну трибуну на східній стороні з 3 000 сидячими та 12 000 стоячими місцями. Після відкриття стадіону між кількома сторонами розгорівся конфлікт щодо його власності та управління, і в перші роки після відкриття стадіон мало використовувався. Спочатку було запропоновано розділити власність між місцевою радою Назарет Ілліт, якій належало 50 %, Радою робітників Назарет Ілліт — 25 % і Радою робітників Назарету — 25 %. Мета полягала в тому, щоб переконати команду «Хапоель» (Бней Назарет), яка тоді грала в Лізі Алеф, грати на стадіоні, оскільки це привернуло б велику кількість глядачів на її ігри. Робітнича рада Назарету вимагала 50 % власності, а «Хапоель» (Бней Назарет) також не був у захваті від стадіону, оскільки він побудований в долині та можна було б спостерігати за іграми ззовні без необхідності купувати квиток. Зрештою, стадіон перейшов у власність робітничої ради Верхнього Назарету. Його використовував «Хапоель» Назарет Іллі́т, який змагався в Лізі Гімель і не приваблював великого натовпу. У 2004 році стадіон був реконструйований завдяки пожертвуванню родини Грін і відтоді має їхнє ім'я. В рамках реконструкції на місці старої східної трибуни була зведена західна трибуна, яка змінила свій вміст до приблизно 4 000 місць. У 2009—2011 роках стадіон приймав домашні матчі «Хапоель» Акко, поки не було завершено будівництво нового стадіону. У сезоні 2013/2014 матчі приймав «Хапоель» (Афула), поки його стадіон реконструювали та розширювали. У сезоні 2014/2015 приймав ФК «Іроні Тіверіас», оскільки його домашній стадіон не відповідав стандартам національної ліги. У травні 2019 року на стадіоні розпочався черговий етап реконструкції з метою розширення та модернізації стадіону до вимог Прем'єр-ліги шляхом додавання ще однієї трибуни на майже 1 100 глядачів, модернізації західної трибуни та заміни всіх старих крісел на стадіоні (загалом на стадіоні було встановлено близько 5 200 сидінь). Крім того, на південній стороні було підготовлено синтетичне поле для тренувань. Реконструкція, яка коштувала близько 35 мільйонів шекелів, була завершена в липні 2020 року. Галерея Примітки Посилання Грін стадіон, Ізраїльська футбольна асоціація (іврит)
Ecce-Homo-Basilika

Die Ecce-Homo-Basilika ist eine christliche Kirche vom Typ Basilika in der Altstadt von Jerusalem, die nach dem Ecce-Homo-Motiv benannt ist. Sie liegt auf dem Weg den Jesus nach der Überlieferung zur Kreuzigungsstätte nahm. Der Name Ecce homo ist die lateinische Übersetzung eines Satzes aus dem Johannesevangelium, Kapitel 19, Vers 5. Die Kirche und das zugehörige Kloster Notre Dame de Sion gehen auf die Gründung des französischen Paters Alphonse Ratisbonne zurück. Er war ein 1814 in Straßburg geborener Jude, der zum Christentum konvertierte, die Priesterweihe erhielt und den Orden der Schwestern von Sion gründete. 1857 kaufte er das Trümmergrundstück am Hadriansbogen und beauftragte die Architekten Honoré Daumet und Christophe Edouard Mauss (1829–1914) mit dem Bau des Klosters und der Kirche. Beide wurden 1864 fertiggestellt und geweiht. Weblinks Einzelnachweise
Basílica de Ecce Homo

La Basílica de Ecce Homo es una iglesia católica en la Vía Dolorosa en Jerusalén, en el camino que según la tradición cristiana Jesús caminó, cargando su cruz, en la ruta a su crucifixión. La iglesia forma parte del Convento de las Hermanas de Sion. Las palabras latinas Ecce Homo (quieren decir: He aquí el hombre) se atribuyen a Poncio Pilato en el Evangelio de Juan 19:5, cuando presentó a un azotado Jesús, atado y coronado de espinas, a una multitud hostil. El Nuevo Testamento también dice que Jesús estaba vestido con atuendo real falso, para burlarse de la idea de que él era "Rey de los Judíos".​ La iglesia contiene un arco romano de una puerta de enlace, que tiene un puente para cruzar el exterior a través de la vía Dolorosa. Originalmente había un tercer arco en la puerta de entrada, en el lado opuesto de la calle. Véase también Portal:Iglesia católica. Contenido relacionado con Iglesia católica. Iglesia católica en Israel Tierra Santa Cristianismo en Oriente Medio Marie-Alphonse Ratisbonne Referencias
Basilica dell'Ecce Homo

La basilica dell'Ecce Homo è una chiesa cattolica romana che si affaccia sulla via Dolorosa nel quartiere musulmano della Città Vecchia di Gerusalemme. Secondo la tradizione cristiana, fu qui che Ponzio Pilato presentò Gesù ai giudei, flagellato e coronato di spine. La basilica è ora parte integrante del Convento delle Suore di Nostra Signora di Sion. L'episodio biblico Dopo essere stato giudicato dal sinedrio, Gesù fu portato dal governatore romano della Giudea, Ponzio Pilato, che lo interrogò e non lo trovò colpevole di alcunché e fu sul punto di rilasciarlo. Era usanza che il governatore romano, come gesto di benevolenza in onore delle festività pasquali, rilasciasse un prigioniero scelto dal popolo. I romani, in quel tempo, tenevano prigioniero un famoso sobillatore, Barabba, e Pilato chiese alla folla chi volesse salvare, se Gesù o Barabba. Venne scelto Barabba e Gesù fu portato via dalle guardie per essere portato nuovamente davanti alla folla poco dopo. Fu a questo punto che, secondo il Vangelo di Giovanni, Pilato pronunciò l'espressione latina Ecce Homo (Ecco l'Uomo), mostrando alla folla Gesù flagellato, col mantello di porpora e la corona di spine. Architettura L'altare principale della chiesa è circondato dal basamento settentrionale dell'arco, che attraversa tutta la via Dolorosa, chiamato arco dell'Ecce Homo. In passato si credeva, che questo arco facesse parte della fortezza Antonia di Erode il Grande e che qui Gesù fosse stato esposto alla folla. Successive investigazioni archeologiche hanno dimostrato, però, che l'arco attuale è una parte di un arco triplo che conduceva al foro romano, risalente al II secolo, sotto Adriano. Controversie Non è storicamente accertato che la condanna di Gesù avvenne in questo luogo. Molti sostengono che Pilato non soggiornasse né conducesse i processi nella fortezza Antonia, ma presso il palazzo di Erode il Grande, vicino alla torre di Davide, sul lato occidentale delle mura cittadine. Lo storico inglese Shimon Gibson adduce due motivazioni: la prima è che la fortezza Antonia serviva semplicemente come avamposto militare di osservazione delle attività all'interno del tempio; la seconda è che risulta piuttosto improbabile che Claudia, la moglie di Pilato (citata nel vangelo di Matteo), accettasse di soggiornare in un avamposto militare, quando avrebbe potuto stare in un grande e sontuoso palazzo. Note Bibliografia (EN) LaMar C. Berrett, Discovering the World of the Bible, 1996, ISBN 978-0910523523. Voci correlate Ecce Homo Ponzio Pilato Passione di Gesù Via Dolorosa Città Vecchia di Gerusalemme Religiose di Nostra Signora di Sion Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla basilica dell'Ecce Homo