NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kramim

Kramim är en kibbutz i södra Israel som grundades 1980. Kibbutzen ligger en kilometer väster om Meitar. På kibbutzen odlas pitaya och andra exotiska frukter. De har också en hönsfarm och odlar potatis, morötter, vitlök, peppar och vete i samaarbete med kibbutzerna Lahav och Shomria. Referenser
Tarabin as-Sani

Tarabin as-Sani (hebrejsky תראבין א-צאנע, arabsky ترابين, v oficiálním přepisu do angličtiny Tarabin as-Sani, přepisováno též Tirabin al-Sana nebo jen Tarabin) je vesnice v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě al-Kasum. Geografie Leží v nadmořské výšce cca 230 metrů v severní části pouště Negev. Obec se nachází 35 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 80 kilometrů jižně od centra Tel Avivu, cca 10 kilometrů severozápadně od Beerševy a 5 kilometrů jižně od města Rahat. Tarabin as-Sani obývají Arabové, respektive polokočovní arabští Beduíni, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky smíšené. Ve volné krajině dominují rozptýlená sídla Beduínů, městská centra v severním Negevu jsou většinou židovská, stejně jako zemědělské vesnice západně odtud. Nedaleké lidnaté město Rahat je ovšem obýváno Beduíny. Tarabin as-Sani je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice 310. Dějiny Tarabin as-Sani je vesnice, která byla vytvořena v roce 2003 a oficiálně uznána izraelskou vládou za samostatnou obec. Jejím cílem bylo soustředit do trvalého osídlení členy beduínského kmene Tarabin, který do té doby sídlil v provizorních shlucích zástavby na východním okraji židovského města Omer na předměstí Beerševy. Vzniku vesnice předcházely právní spory o vlastnictví půdy a přesnou lokalitu jejího vzniku. Původně totiž měla stát na místě nynější židovské vesnice Giv'ot Bar cca 2 kilometry severovýchodně odtud. Tak to předpokládalo rozhodnutí vlády z roku 1998. V roce 2000 ale vláda nabídla Beduínům nynější místo. V obci funguje sportovní areál pro míčové hry, mateřské školy a základní škola. Ve výstavbě je společenské středisko a komunikace. Demografie Podle údajů z roku 2014 tvořili obyvatelstvo v Tarabin as-Sani Arabové. Jde o menší obec vesnického typu. K 31. prosinci 2014 zde žilo 428 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 3,4 %. Kromě obce v statistických výkazech figuruje jako samostatná jednotka i kmen Tarabin as-Sani, který měl k roku 1983 535 členů. Odkazy Reference Související články Negevská poušť Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tarabin as-Sani na Wikimedia Commons (hebrejsky) Oficiální stránky bývalé Oblastní rady Abu Basma
Tirabin al-Sana

Tirabin al-Sana (hebr.: תראבין א-צאנע) – wieś położona w samorządzie regionu Abu Basma, w Dystrykcie Południowym, w Izraelu. Leży w centralnej części pustyni Negew. Historia Wioskę założono 29 września 2003, jako wynik rządowego planu budowy ośmiu nowych wiosek beduińskich.
Salón de la Independencia (Israel)

El Salón de la Independencia, originalmente la Casa Dizengoff (en hebreo: בית דיזנגוף‎) es el sitio donde se firmó la Declaración de Independencia de Israel. Está ubicado en el histórico Boulevard Rothschild en Tel Aviv, Israel. De 1932 a 1971 albergó el Museo de Arte de Tel Aviv, y actualmente es un museo dedicado a la firma de la Declaración de Independencia de Israel y la historia de Tel Aviv. Orígenes En las inmediaciones de donde ahora se encuentra el Salón de la Independencia, sesenta y seis familias se reunieron el 11 de abril de 1909 para realizar una lotería de terrenos en un nuevo barrio judío, que se conocería como Ahuzat Bayit. Meir y Zina Dizengoff adquirieron la parcela número 43, en la que construyeron su casa. Meir Dizengoff se desempeñó como jefe del nuevo consejo vecinal. En 1910, en una reunión general, los residentes de Ahuzat Bayit, inspirados por Altneuland (lit: Antigua-Nueva Tierra) de Theodor Herzl, decidieron por unanimidad cambiar el nombre de su barrio a Tel Aviv. A medida que el barrio creció y se convirtió en ciudad, Dizengoff se convirtió en su primer alcalde. Museo de Arte de Tel Aviv En 1930, tras la muerte de su esposa, Dizengoff donó su casa a su amada ciudad de Tel Aviv y solicitó que se convirtiera en un museo. La casa se sometió a extensas renovaciones y se convirtió en el Museo de Arte de Tel Aviv en 1932. El museo se trasladó a su ubicación actual en 1971. Independencia En el salón principal del edificio, a las 4 de la tarde del 14 de mayo de 1948, en presencia de los miembros del Vaad Leumi (Consejo Nacional Judío) y los líderes del Yishuv, David Ben-Gurion proclamó el establecimiento del Estado de Israel, ocho horas antes de que finalizara el Mandato Británico de Palestina. Después de que Ben-Gurion leyera la Declaración de Independencia, el rabino Fischman (Maimon) recitó la bendición Shehecheyanu y se firmó la Declaración. La ceremonia concluyó con el canto del Hatikvah, ahora el himno nacional de Israel. Museo de la Biblia Los pisos superiores del edificio albergan un museo de la Biblia, que presenta artefactos arqueológicos y obras de arte con temas bíblicos. Actualidad En 1978, el Salón de la Independencia fue restaurado para parecerse a su apariencia en el momento de la Declaración de Independencia y abierto al público. Ahora alberga exhibiciones sobre la firma de la declaración y la historia de Tel Aviv-Yafo. Enlaces externos Salón de la Independencia de Israel Sala de independencia
Independence Hall (Israël)

L'Independence Hall, à l'origine la Maison Dizengoff (hébreu : בית דיזנגוף) est le site de la signature de la Déclaration d'Indépendance d'Israël. Il est situé sur l'historique boulevard Rothschild à Tel Aviv, en Israël. De 1932 à 1971, il a abrité le musée d'art de Tel-Aviv et est actuellement un musée consacré à la signature de la déclaration d'indépendance d'Israël et à l'histoire de Tel-Aviv. Origine À proximité de l'actuel Independence Hall, soixante-six familles se sont réunies le 11 avril 1909 pour organiser une loterie afin d'obtenir des parcelles de terrain dans un nouveau quartier juif, qui sera connu sous le nom d'Ahuzat Bayit. Meir et Zina Dizengoff acquièrent la parcelle numéro 43, sur laquelle ils construisent leur maison. Meir Dizengoff est à la tête du nouveau conseil de quartier. En 1910, lors d'une assemblée générale, les habitants d'Ahuzat Bayit, inspirés par l'Altneuland (en anglais : Old-New Land) de Theodor Herzl, décident à l'unanimité de renommer leur quartier Tel Aviv. Alors que le quartier s'agrandit et devient une ville, Dizengoff en devient le premier maire. Musée d'art de Tel Aviv En 1930, après la mort de sa femme, Dizengoff a fait don de sa maison à sa ville bien-aimée de Tel Aviv et a demandé qu'elle soit transformée en musée. La maison a subi d'importantes rénovations et est devenue le musée d'art de Tel Aviv en 1932. Le musée a déménagé à son emplacement actuel en 1971. Indépendance Dans le hall principal du bâtiment, à 16 heures, le 14 mai 1948 (5 Iyar 5708), en présence des membres du Vaad Leumi (Conseil national juif) et des dirigeants du Yishuv, David Ben-Gourion a proclamé la création de l'État d'Israël, huit heures avant la fin du mandat britannique sur la Palestine. Après que Ben-Gourion a lu la déclaration d'indépendance, le rabbin Fischman (Maimon) a récité la bénédiction Shehecheyanu et la déclaration a été signée. La cérémonie s'est achevée par le chant de Hatikvah, devenu l'hymne national d'Israël. Musée de la Bible Les étages supérieurs du bâtiment abritent un musée de la Bible, qui présente des objets archéologiques et des œuvres d'art sur des thèmes bibliques. Aujourd'hui En 1978, le Hall de l'Indépendance a été restauré pour ressembler à son apparence à l'époque de la déclaration d'indépendance et a été ouvert au public. Il abrite aujourd'hui des expositions sur la signature de la déclaration et l'histoire de Tel Aviv-Yafo. Liens externes Sites officiels : (he) ihi.org.il et (en) eng.ihi.org.il Ressource relative aux beaux-arts : Union List of Artist Names Portail des musées Portail d’Israël
Tikotinovo muzeum japonského umění

Tikotinovo muzeum japonského umění, které se nachází v izraelském městě Haifa, je věnováno výhradně výstavě a zachování japonského umění a je jediné svého druhu na Blízkém východě. Bylo založeno roku 1959 z iniciativy milovníka japonského umění Felixe Tikotina (1893–1986) z Nizozemska a později Abby Hušiho, který byl toho času starostou Haify. 18. května 1958 zakoupila haifská radnice Kišův dům, na jehož pozemcích se dnes muzeum nachází. V Kišově domě se dnes nachází muzejní kanceláře, konají se zde workshopy a dále zde je japonská místnost a knihovna, která je největší svého druhu v Izraeli a jež obsahuje na tři tisíce knih a akademických publikací o umění a kultuře Japonska. 25. května 1960 bylo Japonské muzeum otevřeno veřejnosti. V letech 1966 až 1993 muzeum řídil Eli Lacman. Během těchto let se muzeu dostalo mezinárodního ohlasu a dotací, včetně finanční podpory od japonského milionáře Ryuichi Sasakawy. V muzejních kolekcích se nachází přes sedm tisíc předmětů, včetně maleb, potisků, kreseb, textilií, starověkých ilustrovaných knih, keramiky, vyřezávaných miniatur (necuke), předmětů z kovu a laku, antické meče a ruční výrobky, především ze 14. až 19. století. Nachází se zde rovněž moderní japonské umění. V roce 1995 bylo japonským architektem Junzo Yošimurou navrženo nové křídlo muzea. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Tikotin Museum of Japanese Art na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tikotinovo muzeum japonského umění na Wikimedia Commons (anglicky) Haifská muzea - Tikotinovo muzeum japonského umění (anglicky) ilMuseums - Tikotinovo muzeum japonského umění
Tikotin-Museum für Japanische Kunst

Das Tikotin-Museum für Japanische Kunst (hebräisch מוּזֵיאוֹן טִיקוֹטִין לְאָמָּנוּת יַפָּנִית Mūsejʾōn Ṭīqōṭīn ləʾOmmanūt Jappanīt, englisch Tikotin Museum of Japanese Art) ist ein Museum auf dem Berg Karmel in Haifa, Israel, das sich der Sammlung, Ausstellung und Erforschung japanischer Kunst widmet. Es ist das einzige Museum dieser Art im Nahen Osten. Es wurde 1959 auf Initiative von Felix Tikotin aus den Niederlanden und Abba Chuschi, dem Bürgermeister von Haifa, gegründet. Geschichte Felix Tikotin, von Beruf Architekt, war ein international bekannter Sammler und Händler von japanischen Kunstwerken. Mehr als vierzig Jahre lang trug er seine wertvolle und seltene Sammlung zusammen und organisierte Ausstellungen japanischer Kunst in zahlreichen Museen. Während des Zweiten Weltkriegs floh Felix Tikotin als Jude vor den Nationalsozialisten. Er versteckte seine Sammlung in den Niederlanden, damit sie ihnen nicht in die Hände fiel. Nach dem Krieg beschloss Tikotin, dass seine einzigartige Sammlung nach Israel gebracht werden sollte. 1956 kam er nach Israel und schenkte die Sammlung einem der israelischen Museen. Bei einem Besuch in Haifa traf er den Bürgermeister Abba Chuschi und beschloss, dass die Sammlung in Haifa bleiben sollte und dass er eigens einen Pavillon bauen würde, um sie hier auszustellen. Sammlung Die Sammlung des Museums umfasst etwa 8.000 Kunst- und Handwerksgegenstände – Gemälde, Drucke, Zeichnungen, bemalte Leinwände, Textilien, antike illustrierte Texte, Keramik, Miniaturschnitzereien (Netsuke), Lack- und Metallarbeiten, antike Schwerter und funktionelle Kunstwerke, hauptsächlich aus dem 17. bis 19. Jahrhundert, sowie eine Sammlung moderner japanischer Kunst. Die Sammlung hat sich im Laufe der Zeit vergrößert, und es wurden weitere Privatsammlungen gestiftet. Weblinks Tikotin Museum of Japanese Art (englisch) Einzelnachweise
Museo Tikotin de arte japonés

El Museo Tikotin de arte japonés (en hebreo: מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית) es un museo dedicado completamente a la exhibición y difusión de la cultura japonesa, está ubicado en la ciudad de Haifa en Israel. Único en su tipo en Medio Oriente, fue establecido en 1959 bajo la iniciativa de Felix Tikotin y de Abba Hushi, alcalde de la ciudad.​ Historia Felix Tikotin fue un arquitecto reconocido internacionalmente por su colección de trabajos de arte japonés, durante 40 años reunió una gran cantidad de colecciones de gran valor que fueron exhibidas en varios museos. Atrapado por la Segunda Guerra Mundial y por ser de judío, escapó a los Países Bajos; terminada la guerra regresó a Israel y su colección fue donada a un museo que fue creado con el apoyo del alcalde de la ciudad de Haifa, Abba Hushi.​ Durante varios años se hicieron viajes alrededor del mundo para apoyar la creación del museo, el primer director de la institución fue Chisaburoh Yamada; entre los años 1966 y 1992 el museo fue dirigido por Eli Lancman, quien recibió un premio del Gobierno de Japón en el año 2001.​ Tras varias reuniones y grupos culturales apoyando la idea, se permitió comprar un espacio para la construcción del museo en mayo de 1958; el museo fue diseñado por Frederick Kisch, quien era el dueño de la llamada "Casa Kisch" y forma parte de las oficinas generales del museo, varios talleres y una habitación de estilo japonés.​ El museo cuenta además con una biblioteca con libros y publicaciones relacionadas con la cultura y arte japonesa.​ En febrero de 1959 se inició la construcción de un pabellón, que cuenta con un ambiente totalmente japonés como puertas deslizantes, duela de madera, un jardín; el museo fue abierto al público en mayo de 1960.​ Actividades educativas El fundador del museo siempre quiso que el museo sea un centro de estudio del arte y cultura japonesa y colaborar en la reducción de la brecha de las relaciones entre Israel y Japón; por ello en el ala educacional del museo se mantienen de manera permanente talleres para los visitantes, se dan cursos de idioma japonés, caligrafía, ikebana, cocina y actividades variadas.​ En las exhibiciones se muestran las costumbres japonesas en su forma de vida, ropa, moda, comida y religión.​ Desde el año 1995 se han sumado 100 exhibiciones curadas por Ilana Singer Blaine,​ quien ganó el premio del Ministerio de Ciencia y Cultura de Israel en 2007 y recibió por parte del gobierno japonés el Premio del Ministerio de Asuntos Extranjeros.​ Véase también Haifa Cultura de Israel Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Museo Tikotin de arte japonés. Sitio web oficial
Muzeum Sztuki Japońskiej Tikotin

Muzeum Sztuki Japońskiej Tikotin (hebr. ‏מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית‎) – muzeum w całości poświęcone prezentacji i zachowaniu sztuki japońskiej, znajduje się na górze Karmel w Hajfie (Izrael). Jest to jedyne tego typu muzeum na Bliskim Wschodzie. Zostało założone w 1959 z inicjatywy Felixa Tikotin (1893–1986) z Holandii. Tikotin przekonał burmistrza Hajfy, Abba Khoushy. W 1958 Rada Miejska Hajfy przegłosowała propozycję i zakupiła ziemię pod budowę nowego muzeum. Otwarcie muzeum nastąpiło 25 maja 1960. Kolekcja muzeum zawiera około 7 tys. eksponatów, w tym obrazy, drugi, rysunki, tekstylia, książki, ceramika, rzeźby, zabytkowe miecze, rękodzieła i inne, pochodzące z głównie z okresu XIV–XIX wiek. W 1995 otworzono nowe skrzydło prezentujące współczesną sztukę japońską. Zobacz też muzea w Izraelu Linki zewnętrzne Informacje o muzeum
Museu Tikotin de Arte Japonesa

O Museu Tikotin de Arte Japonesa (em hebraico: מוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית) é um museu dedicado inteiramente à exibição e divulgação da cultura japonesa, localizado na cidade de Haifa, em Israel. Único no seu gênero no Oriente Médio, foi criado em 1959, sob a iniciativa de Felix Tikotin e Abba Hushi, prefeito da cidade. História Felix Tikotin foi um arquiteto reconhecido internacionalmente por sua coleção de obras de arte japonesas, por 40 anos ele reuniu um grande número de coleções de alto valor que foram exibidas em vários museus. Pego pela Segunda Guerra Mundial e por ser judeu, ele fugiu para a Holanda. Depois que a guerra terminou, retornou a Israel e sua coleção foi doada a um museu que foi criado com o apoio do prefeito da cidade de Haifa, Abba Hushi. Durante vários anos houve viagens ao redor do mundo para apoiar a criação do museu. O primeiro diretor da instituição era Chisaburoh Yamada. Entre 1966 e 1992, o museu foi dirigido por Eli Lancman, que recebeu um prêmio do governo do Japão em 2001. Depois de várias reuniões e grupos culturais apoiando a ideia, foi permitido comprar um espaço para a construção do museu em maio de 1958. O museu foi projetado por Frederick Kisch, que era o proprietário da chamada "Casa Kisch" e fez parte dos escritórios gerais do museu, várias oficinas e uma sala de estilo japonês. O museu também tem uma biblioteca com livros e publicações relacionadas à cultura e à arte japonesas. Em fevereiro de 1959, começou a construção de um pavilhão, que tem um ambiente totalmente japonês, como portas de correr, varandas de madeira, um jardim; o museu foi aberto ao público em maio de 1960. Atividades educativas O fundador do museu sempre quis que o museu fosse um centro para o estudo da arte e cultura japonesa e ajudasse a reduzir a distância entre Israel e o Japão. Por esta razão, na ala educacional do museu, existem oficinas permanentes para os visitantes: cursos de língua japonesa, caligrafia, ikebana, culinária e atividades variadas são dadas. As exposições mostram os costumes japoneses em seu modo de vida, vestuário, moda, comida e religião. Desde 1995, 100 exposições foram curadas por Ilana Singer Blaine, que ganhou o prêmio do Ministério de Ciência e Cultura de Israel em 2007 e recebeu do governo japonês o Prêmio do Ministério dos Negócios Estrangeiros. Referências
Azrikam

Azrikam (hebrejsky עַזְרִיקָם, v oficiálním přepisu do angličtiny Azriqam) je vesnice typu mošav v Izraeli, v Jižním distriktu, v Oblastní radě Be'er Tuvja. Geografie Leží v nadmořské výšce 43 metrů v pobřežní nížině, v regionu Šefela. Obec se nachází 8 kilometrů od břehu Středozemního moře, cca 35 kilometrů jihojihozápadně od centra Tel Avivu, cca 51 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzalému a 6 kilometrů severozápadně od Kirjat Mal'achi. Severovýchodně od vesnice se rozkládá letecká základna Chacor. Azrikam obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je etnicky převážně židovské. Azrikam je na dopravní síť napojen pomocí lokálních silnic číslo 3703 a číslo 3711. Dějiny Azrikam byl založen v roce 1950. Novověké židovské osidlování této lokality začalo po válce za nezávislost, kdy v roce 1948 tuto oblast ovládla izraelská armáda a došlo k vysídlení většiny zdejší arabské populace. Na místě nynějšího mošavu se do roku 1948 rozkládala arabská vesnice al-Batani al-Gharbi. Zakladateli mošavu byla skupina Židů z Tuniska. Nastěhovali se do blízkosti ruin opuštěné arabské vesnice. Pobývali ve provizorních stanech, bez přívodu vody, elektřiny a dopravního spojení. První osadníci se zde ale neudrželi a po roce byla vesnice dosídlena židovskými přistěhovalci z Íránu, Iráku, Indie a Jemenu. Roku 1955 sem dorazili i Židé z Maroka. Postupně prošla obec stavební expanzí, kdy došlo k výstavbě nových domů pro mladou generaci zdejších usedlíků. Ve vesnici stojí pomník padlým, synagoga v tuniském stylu a další synagoga inspirovaná tradicemi marokánských Židů. Funguje zde obchod se smíšeným zbožím, sportovní areály a společenské středisko. Místní ekonomika je založena na zemědělství. Rozkládá se tu cca 300 dunamů (30 hektarů) citrusových sadů. Demografie Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Azrikam Židé (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství). Jde o menší obec vesnického typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 1318 lidí. Během roku 2014 populace stoupla o 1,3 %. Odkazy Reference Související články mošav Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Azrikam na Wikimedia Commons (hebrejsky) Oficiální stránky Oblastní rady Be'er Tuvja
Azrikam

Azrikam (Hebrew: עַזְרִיקָם) is a moshav in southern Israel. Located near Ashdod, it falls under the jurisdiction of Be'er Tuvia Regional Council. In 2024 it had a population of 1,671. Etymology The village is named after "Azrikam, a descendant of Zerubbabel." (1 Chronicles 3:23) History The moshav was established in 1950 on the lands of the depopulated Palestinian village of Bayt Daras, just south of the depopulated Palestinian village of al-Batani al-Gharbi by Jewish refugees from Tunisia. It was initially named Bitanya. In the first few years, the moshav's residents lived in tents without electricity, water or gas. Economy In Moshav Azrikam there are about 35 farms that make a living from agricultural activities that include barns and chicken coops as well as orchards of deciduous fruits and vegetable fields. The settlement has about 300 dunams of common orchard and about five hundred dunams of farming. Most of the residents of the moshav do not engage in agriculture: most of them are day laborers - wage workers and self-employed workers who work outside the moshav. A branch of the youth movement 'Zionist Youth Movement' operates in Moshav. References
Azrikam

Azrikam (hebr. עזריקם; oficjalna pisownia w ang. Azriqam) – moszaw położony w Samorządzie Regionu Be’er Towijja, w Dystrykcie Południowym, w Izraelu. Położenie Leży w północno-zachodniej części pustyni Negew. Historia Moszaw został założony w 1950 przez imigrantów z Tunezji na ruinach zniszczonej arabskiej wioski Batnia. Gospodarka Gospodarka moszawu opiera się na intensywnym rolnictwie i uprawach warzyw w szklarniach. Linki zewnętrzne Zdjęcie satelitarne moszawu Azrikam Google Maps Mapa moszawu Azrikam
Bahdží

Bahdží je jméno venkovského sídla ležícího nedaleko izraelského města Akko, kde v roce 1892 zemřel Bahá’u’lláh, zakladatel Bahá’í víry, a kde jsou zde uloženy jeho ostatky. Jeho svatyně je poutním místem pro všechny Bahá’í světa a zároveň i kiblou pro Bahá’í denní modlitbu. Související články Kibla Bahá’í symboly Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Bahdží na Wikimedia Commons
Mansión de Bahjí

La Mansión de Bahjí​ es una casa de verano en Acre, Israel, donde Bahá'u'lláh, el fundador de la fe bahá'í, murió en 1892. Su santuario se encuentra al lado de esta casa. Toda la zona se llamaba Al- Bahja (Lugar de las Delicias). El área fue originalmente un jardín plantado por Sulayman Pasha, que era el gobernador de Acre, para su hija Fátimih, y él la llamó Bahji. Más tarde, el área fue embellecida aún más por Abdu'lláh Pasha, y en 1831, cuando Ibrahim Pasha sitió Acre usó la propiedad como su cuartel general. La propiedad era muy conocida por sus hermosos jardines y un estanque alimentado por un acueducto. La propiedad, entonces cayó en la posesión de una familia cristiana, los Jamals. 'Abdu'l - Bahá primero alquiló, y luego compró, la mansión de Bahá'u'lláh para vivir, y Bahá'u'lláh se trasladó de Mazra'ih a Bahji y residió en el edificio hasta su muerte. Forma parte del conjunto denominado Lugares sacros bahá'is en Haifa y Galilea Occidental, considerado Patrimonio de la Humanidad por la Unesco desde 2008.​ Véase también Historia de Israel Cultura de Israel Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Mansión de Bahjí.
Bahjí

Bahjí is een term die gebruikt wordt voor het landhuis nabij Akko, Israël, waar Bahá'u'lláh, stichter van het Bahá’í-geloof, overleed in 1892. Zijn graftombe is gelegen naast het huis. Het huis werd gebouwd in 1870 over een veel ouder en kleiner gebouw door ‘Udi Khammar, een rijke koopman uit Akko, die oorspronkelijk ook eigenaar was van het Huis van ‘Abbúd. ‘Udi Khammar stierf en werd begraven in een graf in de zuidwesthoek van de muur rond het gebouw. Het huis bleef in handen van zijn familie tot 1879 toen de inwoners vluchtten vanwege een epidemie, zodat het voor een zeer klein bedrag verhuurd werd aan Bahá'u'lláh en zijn familie. Bahá'u'lláhs tweede vrouw, Mahd-i-'Ulya en haar kinderen woonde in het huis. In 1890 de Cambridge oriëntalist Edward Granville Browne voldaan Bahá'u'lláh in dit huis. Na deze ontmoeting schreef hij zijn beroemde pen-portret van Bahá'u'lláh. Nadat Bahá'u'lláh overleed in 1892, was het huis in bezit van een van Mahd-i-'Ulya's zonen, Mírzá Muhammad Ali', tot november 1929, toen het werd opgekocht door Shoghi Effendi. Het is nu een onderdeel van de bahá'í-pelgrimsreis. Bron Smith, P. (1999). A Concise Encyclopedia of the Bahá'í Faith. Oneworld Publications, Oxford, UK. ISBN 1851681841. Externe link Bahá'í Pilgrimage - Mansion of Bahjí