NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ха-Мошава

«Ха-Мошава» (ивр. אצטדיון המושבה; Itztadion HaMoshava‎; «Поселение»), также известный как стадион «Петах-Тиква» — футбольный стадион в Петах-Тикве, Израиль. Построенный в 2011 году, он используется главным образом для проведения футбольных матчей и является домашним стадионом местных «Хапоэля» и «Маккаби». Стадион имеет вместимость 11 500 зрителей с возможностью дальнейшего строительства северной и южной трибун на 8500 зрителей и увеличения общего числа зрительских мест до 20000. Являясь частью большого спортивного парка в новой индустриальной зоне города, комплекс также может включить в себя многоцелевую арену на 3000 мест и тренировочные поля с искусственным покрытием. Бюджет стадиона составил 25 миллионов долларов США. Проектировщиком нового стадиона стала компания GAB (Goldshmidt Arditty Ben Nayim) Architects, одна из лидирующих израильских спортивных архитектурных фирм, которая также составила проект новых стадионов «Нетания» и «Хаберфельд». Стадион был открыт 6 декабря 2011 года после почти двух лет строительства. Он был одним из мест проведения молодёжного Евро-2013, приняв три матча группового этапа и полуфинал. Поиск названия для стадиона был противоречивым для Петах-Тиквы — некоторые местные жители хотели, чтобы он назывался «Рош-ХаЗахав» (Rosh HaZahav, «Золотая голова») в честь бывшего игрока местного «Хапоэля» и сборной Израиля Наума Стельмаха. После отказа администрации города он был назван «Ха-Мошава», в честь прозвища Петах-Тиквы — «Эм ха-Мошавот» (Мать поселений). В начале 2014 года стадион стал местом проведения Объёдинённого суперкубка 2014 — товарищеского турнира, в котором приняли участие чемпионы и вице-чемпионы России и Украины. Фото Примечания Ссылки Стадион «Ха-Мошава» на Emporis.
Га-Мошава

Стадіон Га-Мошава (івр. אִצְטַדְיוֹן הַמוֹשָׁבָה, Іцта́діон га-Мошава́), також відомий як стадіон Петах-Тіква, — футбольний стадіон у місті Петах-Тіква, Ізраїль. Він був завершений у 2011 році, використовується в основному для футбольних матчів і є домашнім стадіоном місцевих команд «Хапоель» та «Маккабі». Історія Стадіон має загальну місткість 11 500 місць з можливістю подальшого будівництва 8 500 місць на південній та північній трибунах, що загалом складає 20 000 місць. Як частина великого спортивного парку в новій промисловій зоні міста, комплекс також матиме багатофункціональну арену на 3 000 місць та тренувальні поля зі штучним покриттям Бюджет стадіону становив 25 мільйонів доларів США. Дизайнерами нового стадіону були GAB (Goldshmidt Arditty Ben Nayim) Architects, одна з архітектурних фірм Ізраїлю, яка також спроєктувала новий стадіон Нетанії та стадіон Габерфельд в Рішон-ле-Ціоні. Стадіон був урочисто відкритий 6 грудня 2011 року після майже двох років будівництва. Це було одне з чотирьох місць проведення Чемпіонату Європи з футболу 2013 року серед молоді до 21 року, де проходили три групові матчі та півфінал. Назва стадіону викликала суперечки в Петах-Тікві, оскільки вболівльники місцевого «Хапоеля» хотіли назвати його Рош га-загав (Золота голова) на честь гравця «Хапоель» з Петах-Тікви та гравця збірної Ізраїлю з футболу Нахума Стельмаха. У відповідь вболівальники місцевого «Маккабі» запропонували назвати стадіон на честь Шмуеля Бен-Дрора, який грав у клубі понад двадцяти років, був першим капітаном збірної Ізраїлю та забив перший гол за Ізраїль. У вересні 2010 року муніципалітет Петах-Тікви вирішив назвати стадіон «Га-Мошава» на честь прізвиська міста «Ем га-мошавот» (івр. אם המושבות, «Мати поселень»). У 2014 році стадіон «Га-Мошава» прийняв Об'єднаний Суперкубок 2014 року. Галерея Міжнародні матчі Див. також Спорт в Ізраїлі Примітки Посилання Emporis building ID 270362. Emporis. Архів оригіналу за 9 грудня 2017.
Armenian Monastery of Saint Saviour (Jerusalem)

The Monastery (Convent) of Saint Saviour (Armenian: Սուրբ Փրկիչ վանք) is a monastery of the Armenian Church in Jerusalem on Mount Zion. Outside of the Armenian Quarter, Old City, it is south of the Zion Gate. It includes two church buildings, the newer of which is unfinished. Traditions The house of Caiaphas, the Jewish high priest at the time of Jesus' death, is believed to be on the site. However, some Christians conflated Caiaphas' house with the house of Annas (Annas was Caiaphas' father-in-law and a former high priest). It is also called Dair Habs al-Masih (دير حبس المسيح Dayr Ḥabs al-Masīḥ, lit. 'monastery of the Masīḥ's prison') in Arabic, since it is one of the supposed locations of the prison of Christ, where he was held after the Sanhedrin trial. Because the gospels themselves disagree whether Jesus was brought to Annas' or Caiaphas' house/court, the Armenian Church of the Holy Archangels ("house of Annas") also has a prison of Christ. A stone relocated from the entrance of the tomb of Christ is also believed to be over or under the altar at the older church in the monastery. History A church or chapel possibly existed on this site by the 1160s. There was an Armenian claim that Saladin granted the Armenians the site after he took over the city in 1187. At the end of the 13th century, Karapet of Tosp, a vardapet, purchased the property from local Muslims and got a restoration permit from the Mamluk sultan. In 1517, Sultan Selim I issued firmans that confirmed the church to both the Armenians and Greeks. In the 17th century, when Francesco Quaresmi visited, Armenians were on the property. During the 18th century, the church's courtyard became a burial ground for some Armenian patriarchs of Jerusalem. After the 1948 Arab–Israeli War, the church was abandoned and used by Israeli snipers. The Armenians regained the church after 1967 and repaired the church. In the 1970s, construction for a new church began, next to the original one. However, due to still-unresolved planning and zoning issues, construction halted, and the new church remains unfinished to this date. In January 2023, the monastery's walls were desecrated by Jewish extremists with vandalized messages of "Death to Armenians, Christians, Arabs, and Gentiles". Environs An Armenian civil cemetery next to the church is still used for burial, but it is mostly abandoned due to the shrinking local Armenian community. The monastery is next to the Benedictine Abbey of the Dormition. References Pringle, Denys (1993). The Churches of the Crusader Kingdom of Jerusalem. Vol. 3. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-39038-5.
Yediot Aharonot

Yediot Aharonot (en hebreu: ידיעות אחרונות) (en català: Últimes Notícies) és un diari en hebreu i el de més circulació d'Israel. La mateixa empresa és propietària del web més popular d'Israel, Ynet, que també té versions en àrab, anglès i castellà. Va ser fundat el 1939 per Nachum Komarov i poc després fou comprat per Yehuda Moses, el fill del qual, Noah Moses, fou el seu primer director. El 1948, degut a desacords amb alguns dels empleats, una part d'ells liderada per l'editor Azriel Carlebach va marxar i van començar un altre periòdic, Maariv. Herzl Rosenblum va reemplaçar Carlebach. Al present (2005), el diari és dirigit per Arnon Moses, fill de Noah Moses, i el seu editor en cap és Moshe Vardi, fill de Herzl Rosenblum. Yediot Aharonot dona espai a les seves planes a un ample ventall d'opinions tant de comentaristes de dreta com d'esquerres. El diari és propietat del Yedioth Ahronoth Group, que també controla diversos altres mitjans de comunicació a Israel, incloent-hi canals de televisió, diverses publicacions locals en hebreu, rus i àrab, el diari en rus Vesti, revistes, i altres companyies no relacionades amb la comunicació. Arran d'això, el 1996 i un altre cop el 1999 el govern israelià va declarar el periòdic un monopoli. Enllaços externs Ynet arabic (àrab) Ynet english (anglès) Ynet hebrew (hebreu) https://www.ynetespanol.com/ (castellà)
Jedi’ot Acharonot

Die Jediʿot Acharonot (, hebräisch יְדִיעוֹת אַחֲרוֹנוֹת Jədīʿōt Acharōnōt, deutsch ‚Letzte Nachrichten‘, englische Umschrift Yedioth Ahronoth) sind eine hebräischsprachige Tageszeitung in Israel. Die Jediʿot Acharonot sind das Flaggschiff der Jediʿot-Gruppe, die sich im Mehrheitsbesitz der Familien Mozes und Fishman befindet und heute der größte Presse- und Buchverlag in Israel ist. Seit den 1970er Jahren waren die Jediʿot Acharonot die auflagenstärkste und meistgelesene Tageszeitung des Landes (vor dem Maʿariv und Haʾaretz), wurde jedoch im Jahr 2010 durch die kostenlos verteilte Israel HaYom des Casino-Moguls Sheldon Adelson auf Platz 2 verdrängt. Geschichte Das Blatt wurde am 11. Dezember 1939 von Nachum Komarov als eine der ersten privaten Zeitungen Palästinas gegründet. Kurze Zeit später übernahm Yehuda Mozes die Zeitung. Erster Geschäftsführer war dessen Sohn Noach Mozes. In den ersten Jahren erschien sie zweimal täglich. Herausgeber ist heute Arnon Mozes, der Sohn von Noach Mozes. Einer der ersten Chefredakteure war der aus Leipzig stammende Journalist Esriel Carlebach (1909–1956), der 1948 mit einer Gruppe von Journalisten das Blatt verließ und seine eigene Zeitung Jediʿot Maʿariv gründete, heute der größte Konkurrent (um Verwechslungen zu vermeiden, später in Maʿariv umbenannt). Nachfolger von Carlebach bei den Jediʿot Acharonot wurde Herzl Rosenblum. Der Sohn von Rosenblum, Moshe Vardi, war 13 Jahre lang Chefredakteur, 2005 wurde er abgelöst von Rafi Ginat. Seit April 2007 ist Shilo De-Beer in dieser Position. Unter den früheren Korrespondenten war Elie Wiesel, Friedensnobelpreisträger von 1986, der ab 1952 aus Paris, ab 1956 von den Vereinten Nationen aus New York berichtete. Verbreitung und Ausrichtung Anfang der 1980er Jahre erreichten die Jediʿot Acharonot die höchste Auflage, rund 230.000 verkaufte Exemplare. Im Jahre 2008 erzielte die Zeitung an Werktagen eine Verbreitung von rund 34 %, an Freitagen von rund 49 %. Sie wurde damals von mehr als der Hälfte aller Leser hebräischsprachiger Zeitungen gelesen. Die politische Ausrichtung der Zeitung gilt als gemäßigt konservativ. Von Gründung der Kadima-Partei im Jahr 2005 an (bis zu ihrer Auflösung 2015) waren häufig wohlwollende Kommentare bezüglich der Politik ihrer Spitzenpolitiker wie Ariel Scharon, Tzipi Livni und Schaʾul Mofas zu lesen. Siehe auch Ynetnews Weblinks Jediʿot Acharonot (hebräisch) Einzelnachweise
Yedioth Ahronoth

Yediot Ajronot (en hebreo: ידיעות אחרונות; ; traducido literalmente: "últimas noticias") es el mayor periódico en lengua hebrea publicado en Israel. Desde la década de 1970 ha sido el periódico con mayor circulación en Israel. Siendo uno de los primeros periódicos israelíes en manos privadas, fue fundado en 1939 por Nachum Komarov y al poco tiempo fue comprado por Yehuda Mozes. Su primer editor administrativo fue Noah Mozes, el hijo de Yehuda Mozes. En 1948, un gran grupo de periodistas y miembros de personal liderados por Azriel Carlebach, quien era editor en ese momento, se fueron del periódico para formar otro, llamado Yedioth Maariv, luego conocido como Maariv. Carlebach fue reemplazado por Herzl Rosenblum. Esto comenzó una constante lucha por el tiraje y prestigio entre los periódicos rivales. Hoy en día, el periódico es encabezado por el hijo de Noah Mozes, Arnon Mozes. Por varios años fue editado por el hijo de Herzl Rosenblum, Moshe Vardi, el cual fue reemplazado en 2005 por Rafi Ginat.​ El periódico es propiedad del Yedioth Ahronoth Group, el cual también tiene participación en varias empresas israelíes, tales como el canal 2, una cadena comercial de televisión; "Hot", la compañía de televisión por cable; "Yedioth Tikshoret", un grupo de periódicos semanales locales; "Vesti", un periódico escrito en ruso; revistas; y otras compañías no relacionadas con comunicación. Shilo De-Beer fue promovido a editor en abril de 2007. Véase también Ynet Ynetnews Referencias Enlaces externos Ynet Sitio web semi-independiente del periódico Israel News, sitio en inglés del periódico
Yedioth Ahronoth

Yedioth Ahronoth (hebrejski: ידיעות אחרונות, najnovije vijesti), najznačajniji hebrejski dnevni list u Izraelu. Od 1970. godine je najprodavaniji dnevni list u Izraelu. Jedan od prvih privatnih dnevnih listova u Izraelu. Utemeljio ga je Nachum Komarov 1939. godine. Ubrzo ga kupuje Yehuda Mozes. Prvi organizacijski urednik bio je Noah Mozes, Yehudin sin. Godine 1948. veći broj novinara i osoblja predvođeno Azrielom Carlebachom, neko vrijeme urednikom, napušta list i osniva novi – Maariv. Carlebacha je na mjestu urednika zamijenio Herzl Rosenblum. Tada je započela borba za tržište između ova dva lista koja je kulminirala tijekom devedesetih kada su oba lista otkrila da imaju prislušne uređaje u telefonima. Danas list vodi Arnon Mozes, sin Noaha Mozesa. Moshe Vardi, sin Herzla Rosenbluma dugo godina je bio urednik, a 2005. godine naslijedio ga je Rafi Ginat. Vlasnik lista je grupacija Yeodith Ahronoth Group, koja posjeduje dionice nekoliko izraelskih tvrtki, kao što su Channel 2, komercijalni televizijski kanal; Hot, kabelska TV tvrtka; Yedioth Tikshoret, grupacija tjednih lokalnih novina; Vesti, list na ruskom jeziku; neke časopise i još neke tvrtke koje se ne bave poslovima vezanim uz medije.
Yedioth Ahronoth

Yediot Ahronoth (in ebraico: ידיעות אחרונות, "ultime notizie") è un quotidiano israeliano, fondato nel 1939. È pubblicato in lingua ebraica in formato Tabloid. Fondato a Tel Aviv nel 1939, ed è stato per molti anni il quotidiano israeliano più venduto. Ci lavorano alcuni dei giornalisti israeliani più famosi, tra cui Ron Ben-Yishai, Ben-Dror Yemini e Nadav Eyal. Internet Yedioth Ahronoth ha due versioni su internet: Ynet, versione in ebraico, e Ynetnews, in inglese, nate rispettivamente nel 2000 e nel 2005. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Yedioth Ahronoth Collegamenti esterni yedioth.co.il, http://www.yedioth.co.il/.
Yedioth Ahronoth

Yedioth Ahronoth ('laatste berichten') (Hebreeuws: יְדִיעוֹת אַחֲרוֹנוֹת) of in het kort Yedioth ('berichten') is een Israëlisch landelijk dagblad. Op de eigen website wordt de krant aangeduid als Ynetnews. Het is eigendom van de familie Mozes. De krant verschijnt als Hebreeuws dagblad in Tel Aviv sinds 11 december 1939. De krant kwam negatief in 2019 in het nieuws met Case 2000. Premier Netanyahu werd ervan verdacht de uitgever van Yedioth omgekocht te hebben. Afsplitsing Maariv In 1948 vertrok een groep vooraanstaande journalisten en richtte de rivaal Maariv op. Aanvankelijk had Maariv een grotere oplage, maar sinds de jaren zeventig is Yediot het grootste dagblad van Israël. In de jaren 90 laaide de concurrentie tussen de kranten weer op en werden wederzijdse aftappingen gepleegd. De voornaamste eigenaar van Yediot, Noni Mozes, hielp Amos Shocken, de voornaamste eigenaar van Haaretz (de derde krant), toen de laatste in de financiële problemen zat. Externe links (en) Ynetnews online (Engelse versie) (he) Ynetnews online (Hebreeuwse versie) Referenties
Jedi’ot Acharonot

Jedi’ot Acharonot (hebr. ‏ידיעות אחרונות‎; ang. Yedioth Ahronoth, Yediot Aharonot) – izraelska gazeta, wydawana w Tel Awiwie od 1939, jeden z największych dzienników w kraju. Przypisy Linki zewnętrzne ynetnews.com. (ang.). Jedi’ot Acharonot. (hebr.).
Yedioth Ahronoth

O Yediot Ahronot (em hebraico: ידיעות אחרונות, significando "últimas notícias") é um diário israelense de grande circulação, publicado em hebraico. Desde a década de 1970, é o jornal de maior tiragem em Israel. Esse jornal, um dos primeiros a ser privatizados em Israel, foi fundado em 1939 por Nahum Komarov e pouco depois foi comprado por Yehuda Mozes. Foi o primeiro vespertino da Palestina Mandatária (período do mandato britânico pós-Primeira Guerra Mundial) e tentava emular o formato do tabloide Evening Standard de Londres. Mas logo o jornal entrou em dificuldades financeiras e Kumarov teve de vendê-lo a Yehuda Mozes, rico negociante de terras, que via o jornal como hobby, mas também como investimento a longo prazo. Seu primeiro chefe de redação foi Noah Mozes, filho de Yehuda Mozes.[carece de fontes?] Em 1948, grande grupo de jornalistas e membros do staff, liderados por Ezriel Carlebach, o editor na época, deixou o jornal para fundar veículo concorrente, o Ma'ariv. Foi o início de batalha pelo mercado, que ainda prossegue, entre esses dois jornais de prestígio. Carlebach foi posteriormente substituído por Herzl Rosenblum. Hoje, o diário é dirigido pelo filho de Noah Mozes, Arnon Mozes. Por muitos anos, foi editado por Moshe Vardi, filho de Herzl Rosenblum. Vardi foi substituído no início dos anos 2000 por Rafi Ginat. O Yediot Ahronot adota linha editorial mais popular e é aberto a ampla variedade de pontos de vista políticos. Em termos de conteúdo, contrasta com o Haaretz, que é voltado a um público mais sofisticado. Atualmente, é controlado pelo Yediot Ahronot Group, que também tem interesse em diversas empresas israelenses, tais como "Channel 2", canal de televisão comercial; "Hot", a companhia de televisão a cabo; "Yediot Tikshoret", grupo de jornais regionais; "Vesti", jornal em língua russa; revistas e outras empresas não ligadas aos meios de comunicação. Referências Ver também Ma'ariv Haaretz Ligações externas Yediot Ahronot em hebraico Yediot Ahronot em inglês Yediot Ahronot em árabe
Едиот ахронот

«Едио́т ахроно́т» (ивр. ידיעות אחרונות‎ — «Последние известия») — ежедневная израильская газета, выходит на иврите. В 2000 году «Едиот Ахронот Груп» запустила информационно-новостной портал «Ynet», где среди прочего публикуется и часть статей из газеты «Едиот ахронот». Портал «Ynet» имеет также оригинальные версии на английском и арабском языках. В газете вел свою колонку известный писатель Меир Шалев. История Газета была основана 11 декабря 1939 года Нахумом Комаровым (Nachum Komarov). Несколько позднее владельцем газеты стал Йехуда Мозес (Yehuda Mozes). Первым управляющим газеты был его сын Ной Мозес (Noah Mozes). В первые годы своего существования газеты выходила два раза в день. 15 февраля 1948 года группа журналистов газеты во главе с главным редактором Азриэлем Карлибахом (1909—1956) уволилась из редакции и основала новое издание «Едиот Маарив» (ныне — «Маарив»). В 1950—1960-е годы «Едиот ахронот» имела второй по величине тираж среди ежедневных изданий Израиля, уступая только газете «Маарив». С 1995 года газета занимала монопольное положение на рынке. С 3 января 2010 года газета перестала быть монополистом в связи с появлением бесплатной ежедневной газеты «Исраэль хайом», в результате чего доля «Едиот ахронот» сократилась ниже 50 %. Главные редакторы газеты Азриэль Карлибах (1939—1948) Герцль Розенблюм (Варди) (1948—1986) Дов Юдковский (1986—1989) (фактический редактор 1953—1986) Моше Варди (1989—1996) Эйлон Шалев (1996—1999) Моше Варди (1999—2005) Рафи Гинат (2005—2007) Шило Де-Бар (2007—2011) Рон Ярон (2011— настоящее время) Примечания Ссылки Информационно-новостной портал «Ynet» (ивр.) Информационно-новостной портал «Ynet» (англ.) Ynetnews - Lexicon : The Middle East // Global Terror // Military & Security // Who's who // Jewish Holidays // Miscellaneous (англ.) YEDIOTH AHARONOTH Jewish Virtual Library
Єдіот ахронот

«Єдіо́т ахроно́т» (івр. ידיעות אחרונות — «останні вісті») — щоденна ізраїльська газета. Історія Газету було засновано 11 грудня 1939 року Нахумом Комаровим. Дещо згодом власником газети став Єгуда Мозес. Першим керівником видання був його син Ноах Мозес. У перші роки свого існування газета виходила двічі на день. 15 лютого 1948 року група журналістів газети на чолі з головним редактором Азріелем Карлібахом звільнилась з редакції та заснувала нове видання «Єдіот маарів» (нині — «Маарів»). У 1950—1960-х роках «Єдіот ахронот» мала другий за величиною наклад серед щоденних видань Ізраїлю, поступаючись лише газеті «Маарів». Головні редактори Азріель Карлібах (1939—1948) Герцль Розенблюм (1948—1986) Дов Юдковскі (1986—1989) Моше Варді (1989—1996) Ейлон Шалєв (1996—1999) Моше Варді (1999—2005) Рафі Ґінат (2005—2007) Шило Де-Бар (2007—2011) Рон Ярон (2011—2018) Нета Лівне (з 2018 р.) Ynet У 2000 році почав роботу інтернет сайт Ynet. Примітки Посилання Портал «Ynet» [Архівовано 25 лютого 2011 у Wayback Machine.] (івр.) Портал «Ynet» [Архівовано 24 грудня 2018 у Wayback Machine.] (англ.) Ynetnews — Lexicon: The Middle East // Global Terror // Military & Security // Who's who // Jewish Holidays // Miscellaneous [Архівовано 22 березня 2016 у Wayback Machine.] (англ.) YEDIOTH AHARONOTH Jewish Virtual Library
Сепфорис

Сепфорис (Ципори) (на иврит: צִפּוֹרִי, Zippori/Tzippori; на старогръцки: Σέπφωρις; на латински: Sepphoris, през римско време: лат.: Diocaesarea, на арабски: صفورية, по време на кръстоносците на френски: Saforie) е древен град в Галилея. През 1 век пр.н.е. е голям град в региона и се намирал на около 8 км северно от Назарет. В настоящо време е археологически паметник и национален парк в Израел. От 63 пр.н.е. Сепфорис с цяла Галилея е в ръцете на римляните. 55 пр.н.е. проконсул вон Сирия, Авъл Габиний, свиква там римски концил за Галилея. При Антонин Пий (138 – 161) градът е преименуван на Диоцезаря (Diocaesarea). През византийското време там резидира един епископ. Литература Stuart S. Miller: Studies in the history and traditions of Sepphoris. Brill, Leiden 1984. ISBN 90-04-06926-7 Günter Stemberger: Die Bedeutung des Tierkreises auf Mosaikböden spätantiker Synagogen. In: ders. (Hrsg.): Studien zum rabbinischen Judentum. Stuttgart 1990, S. 177 – 228. Eric M. Meyers, Ehud Netzer, Carol L. Meyers: Sepphoris. Eisenbrauns, Winona Lake Ind 1992. ISBN 0-9602686-9-3 Zeev Weiss, Ehud Netzer: Promise and Redemption: a Synagogue Mosaic from Sepphoris. Israel Museum, Jerusalem 1996. ISBN 965-278-184-3 Rebecca Martin Nagy (Hrsg.): Sepphoris in Galilee: crosscurrents of culture. Exhibition North Carolina Museum of Art, Raleigh NC, 17. November 1996 – 6 July 1997; Kelsey Museum of Archaeology and the University of Michigan Museum of Art, Ann Arbor Mich., 7. September 1997 – 14 December 1997. Raleigh NC 1996. ISBN 0-88259-971-2 Mark Chancey, Eric M. Meyers: How Jewish Was Sepphoris in Jesus’ Time? In: Biblical Archaeology Review 26/4 (2000), S. ???. ISSN – 9444 0098 – 9444 Tsvika Tsuk: Bringing Water to Sepphoris. In: Biblical Archaeology Review 26/4 (2000), S. ???. ISSN – 9444 0098 – 9444 Rina Talgam, Zeev Weiss: The mosaics of the house of Dionysos at Sepphoris – excavated by E. M. Meyers, E. Netzer and C. L. Meyers. Institute of Archaeology, Jerusalem 2004. Zeev Weiss: The Sepphoris synagogue: deciphering an ancient message through its archaeological and socio-historical contexts. Jerusalem 2005. ISBN 965-221-057-9 Източници Външни препратки Пътеводител за Zippori от Wikivoyage Разкопките в Сепфорис Архив на оригинала от 2012-01-19 в Wayback Machine. Diocaesarea Ципори Национален парк Ципори Архив на оригинала от 2014-02-02 в Wayback Machine. Saffuriyya Архив на оригинала от 2012-07-16 в Wayback Machine. Saffuryeh Архив на оригинала от 2007-10-24 в Wayback Machine.