NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Prokatedra Najświętszego Imienia Jezus w Jerozolimie

Prokatedra Najświętszego Imienia Jezus w Jerozolimie – prokatedralny kościół katolicki, stanowiący obok bazyliki Bożego Grobu drugą w randze ważności świątynię łacińskiego patriarchy Jerozolimy, konsekrowany w 1872. Historia W 1847 roku władca Imperium Osmańskiego sułtan Abdülmecid I zezwolił na wzniesienie katedry łacińskiej w Palestynie. W tym samym roku papież Pius IX przywrócił łaciński patriarchat Jerozolimy, mianując pierwszym patriarchą ks. Giuseppe Valergę. Staraniem nowego patriarchy wzniesiono siedzibę patriarchatu na terenie Starej Jerozolimy, wzdłuż murów, na północ od Bramy Jafy. Najdalej na południe wysuniętą częścią kompleksu patriarszego jest prokatedra, którą konsekrował bp Valerga 11 lutego 1872 roku. Właściwą katedrą patriarchy łacińskiego jest bazylika Bożego Grobu, prokatedra jest drugim kościołem pod względem ważności. Budowla ucierpiała podczas trzęsienia ziemi, które nawiedziło Judeę 11 lipca 1927 roku oraz podczas działań wojennych w latach 1948–1949. Prace restauracyjne przeprowadzono w latach 1986–1988. W prokatedrze i jej podziemiach pochowani zostali patriarchowie łacińscy ery nowożytnej: Giuseppe Valerga, Vincenzo Bracco, Luigi Piavi, Luigi Barlassina, Alberto Gori, Giacomo Beltritti. Kościół odwiedzali papieże podczas swoich podróży do Ziemi Świętej. Mszę pontyfikalną odprawił w prokatedrze kard. Roger Etchegaray, będąc oficjalnym wysłannikiem papieża z misją pokojową na Bliskim Wschodzie (1 maja 2002). Dawniej kościół ten był konkatedrą. W 2022 r. jego status zmieniono na prokatedrę dla podkreślenia znaczenia Bazylika Grobu Świętego jako głównej katedry patriarchatu Jerozolimy. Wystrój Posadzka prokatedry wyłożona jest białym marmurem z Livorno. Kościół ma trzy nawy, główna o wysokości 8,5 m, zaś boczne 4,5 m. W ołtarzu głównym, fundacji cesarza Franciszka Józefa I, znajduje się obraz belgijskiego malarza orientalisty Jana-Baptisty Huysmansa przedstawiający Obrzezanie i nadanie imienia Jezus. W niszach nad ołtarzem umieszczone zostały cztery figury autorstwa paryskiego rzeźbiarza Désiré Froc-Roberta, przedstawiające: św. Ludwika Króla, św. Helenę, św. Jakuba i św. Jana Chrzciciela. Na lewo od ołtarza znajduje się arras przedstawiający Madonnę z Dzieciątkiem, dar Napoleona III Bonaparte ofiarowany w 1857 roku. Po prawej stronie obraz Święci Piotr i Jan uzdrawiają paralityka ofiarowany w 1876. Nad rzeźbami i obrazem w ołtarzu głównym znajduje się pięciometrowy witraż ze sceną Zmartwychwstania francuskiej firmy Lorin Co. z Chartres z 1876 roku. W kościele znajdują się jeszcze dwa inne pięciometrowe witraże tej samej firmy, na których przedstawiono: Chwałę Wcielenia oraz Ukrzyżowanie. Nad głównym wejściem umieszczony został okrągły witraż z Mistycznym Barankiem i symbolami ewangelistów o średnicy 5 m. Autorem malowideł ściennych na sklepieniu był włoski malarz Vincenzo Pacelli. W prokatedrze znajduje się też kopia Figury siedzącego św. Piotra Apostoła z bazyliki św. Piotra w Watykanie. Autorem popiersi patriarchów był włoski rzeźbiarz Scipione Tadolini. Zobacz też Klasztor Najświętszego Zbawiciela w Jerozolimie Przypisy
Прокафедральный собор Святейшего Имени Иисуса

Собор Святейшего Имени Иисуса (англ. Co-Cathedral of the Most Holy Name of Jesus или англ. Holy Name of Jesus Co-Cathedral) — церковь в комплексе зданий, в котором располагается резиденция Латинского патриархата Иерусалима (римо-католического). Первоначально собор назывался «со-кафедральным», но в 2022 году название было изменено на «прокафедральный», чтобы подчеркнуть первенство Храма Гроба Господня, который, однако, не принадлежит одним католикам, но управляется несколькими конфессиями. Прокафедральный же собор — главная из церквей Латинского патриархата, принадлежащая только этой церковной структуре. История и описание Собор расположен в Христианском квартале Старого города Иерусалима, примерно на полпути между Новыми и Яффскими воротами, внутри стен Старого города. В 1847 году Османская империя разрешила иерархам Католической церкви построить новый собор. Строительство продолжалось вплоть до 1872 года. Храм построен в стиле европейской неоготики, из местного камня (или, по крайней мере, облицован местным камнем). Фасад собора украшен готическим стрельчатым порталом и круглым витражным окном-розой, но не имеет наружных скульптурных украшений (возможно, по требованию первоначальных османских властей), хотя традиционные для готики ниши для статуй имеются на фасаде. В плане храм имеет форму креста длиной 28 метров и шириной 24 метра. Центральный зал имеет вытянутую прямоугольную форму и представляет собой типичную для европейской архитектуры трёхнефную базилику, разделённую вдоль рядами колонн на широкий центральный неф (шириной 8,5 метров) и более узкие боковые нефы (шириной 4,5 метра). «Горизонтальная перекладина креста» представлена двумя симметричными боковыми приделами. Алтарей пять: три в нефах и два в приделах. Кроме витражной розы с изображением евангелистов, имеются еще три больших витражных окна со сценами Поклонения волхвов, Распятия и Воскрешения. Среди достопримечательностей, которые можно увидеть в интерьере собора — изготовленная специально для него точная копия бронзовой статуи Святого Петра из собора Святого Петра в Ватикане. Собор служит не только кафедрой, но и усыпальницей латинских патриархов Иерусалима. Там похоронены все латинские патриархи, начиная с 1847 года, за единственным исключением кардинала-патриарха Филиппо Камассеи, который умер в 1921 году в Риме и был похоронен там же. Витражи собора. Галерея Литература Pierotti, Ermete (1864). Jerusalem explored: being a description of the ancient and modern city, with numerous illustrations consisting of views, ground plans, and sections, translated by T.G. Bonney, London: Bell and Daldy; Cambridge: Deighton, Bell and Co., OCLC 1472902357 Philipp Wolff. Sieben Artikel über Jerusalem aus den Jahren 1859 bis 1869. Belser’sche Sortimentsbuchhandlung (Albert Müller) 1869.
Співкафедральний Собор Пресвятого Імені Ісуса

Співкафедральний Собор Пресвятого Імені Ісуса — співкафедральний собор або технічний кафедральний собор Латинського патріарху Єрусалима. Розташований у християнському кварталі Єрусалима, приблизно на півдорозі між Новими воротами та Яффськими воротами, у стінах Старого міста. Історія В 1187 році, після втрати хрестоносцями Єрусалиму, патріарша кафедра була переміщена в нову столицю королівства Сен-Жак-д'Акр. В 1291 році, після втрати хрестоносцями Акри — на Кіпр. Після розгрому Кіпрського королівства у війні з генуезцями і взяття в полон кіпрського короля П'єра II де Лузіньян, латинський патріарх відмовився залишатись на Кіпрі і в 1374 році кафедра була перенесена в Рим, де перебувала протягом 1374—1847 років. 23 липня 1847 папа Пій IX опублікував Апостольське послання про відновлення Латинського Патріархату Єрусалима і призначив Єрусалимським патріархом Джузеппе Валерга. В цьому ж році Османська імперія дозволила ієрархам католицької церкви побудувати новий собор в Єрусалим. Співкафедральний собор, будівництво якого відбувалось у 1862—1872 роках з ініціативи патріарха Джузеппе Велерга, є частиною комплексу будівель Латинського патріархату Єрусалима, фактично єпископською церквою. Однак з історичних причин, офіційним кафедральним собором Католицької церкви в Єрусалимі вважається Храм Гробу Господнього. Храм був освячений 11 лютого 1872 року, у двадцять п’яту річницю відновлення Латинського патріархату в Єрусалимі, Опис Церква збудована у неоготичному стилі і має в плані грецький хрест довжиною 28 метрів і шириною 24 метра. Церква має три нави, ширина головної нави 8,5 метра, бічних приділів — 4,5 метра, над якими збудовані галереї. Церква має чотири декоровані вітражі, що розміщені по кінцям хреста в головній наві і трансепті. Три з них мають однакову форму: на вітражі над головним вівтарем зображене воскреслого Христа як переможця над смертю, на вітражі ліворуч — розп'яття, а на вітражі праворуч — поклоніння волхвів. Західнє вікно над центральним входом є великим вікном-трояндою і його вітраж зображує чотирьох євангелістів. Церква має п'ять вівтарів, три — в головній наві та двох приділах і два менших — у кінцях трансепту. Всередині знаходиться точна копія бронзової статуї святого Петра, яку шанують у Соборі Святого Петра у Ватикані. У храмі поховані всі латинські патріархи, які змінювали один одного з 1847 року до сьогодні, за винятком патріарха кардинала Філіппо Камассеї, який помер у Римі 18 січня 1921 року і похований там на кладовищі Верано. Примітки Посилання Матеріал Вікімедіа, переважно фотографії. Домашня сторінка Латинського Патріархату в Єрусалимі ;. Домашня сторінка Латинського Патріархату в Єрусалимі . Промова Папи Бенедикта XVI на співкатедрі, травень 2009 р. Італійською.
Monasterio de la Cruz

El Monasterio de la Cruz​ (en hebreo: מנזר המצלבה) es un monasterio ortodoxo oriental cerca del barrio Nayot de Jerusalén, en Israel. Se encuentra en el Valle de la Cruz, cerca del Museo de Israel y el Knesset. El monasterio fue construido en el siglo XI, durante el reinado del rey Bagrat IV, por el georgiano Giorgi-Prokhore de Shavsheti. Se cree que el sitio fue originalmente consagrado en el siglo IV bajo la instrucción del emperador romano Constantino el Grande, que más tarde dio el lugar al rey Mirian III de Kartli después de la conversión de su reino al cristianismo en el 327 DC. La tradición dice que el monasterio fue erigido en el lugar de sepultura de la cabeza de Adán, aunque otros dos lugares en Jerusalén también reclaman este honor, de los que habría crecido el árbol que dio su madera para la cruz en la que Cristo fue crucificado. Debido a la fuerte deuda del monasterio, este fue vendido por los georgianos a los griegos en 1685. Actualmente está ocupado por monjes del Patriarcado Ortodoxo Griego de Jerusalén. Los restos del antiguo monasterio cruzado son una pequeña parte del complejo actual, la mayoría de los cuales ha sido objeto de restauración y reconstrucción. La sección cruzada alberga una iglesia, incluyendo una gruta donde una ventana en el suelo debajo permite ver el lugar donde el árbol del que la cruz (según se dice) creció. Los restos del siglo cuarto son escasos, el más importante de los cuales es un fragmento de un mosaico. Existen casas, así como una tienda museo. La biblioteca del monasterio contiene muchos manuscritos georgianos. Véase también Religión en Israel Cultura de Israel Historia de Israel Referencias
Monastère de la Croix

Le monastère de la Croix (en géorgien : ჯვრის მონასტერი, Djvris monasteri) est un monastère localisé près du quartier de Nayoth à Jérusalem (Israël), dans la vallée de la Croix (en hébreu : עמק המצלבה Emek HaMatzlevah, au pied de la colline de Guivat Ram où se trouvent le musée d’Israël et le Knesset). Histoire Le monastère est construit au XIe siècle, sous le règne du roi Bagrat IV de Géorgie par le moine géorgien Georges-Prokhore de Chavchétie. Selon la légende du site, le monastère aurait été consacré au IVe siècle sous le règne de l’empereur romain Constantin le Grand, qui donna ce site plus tard au roi géorgien Mirvan III d’Ibérie après la conversion de son pays au Christianisme en 327. Toujours selon la légende, le monastère est érigé sur la sépulture de la tête d’Adam (même si deux autres localisations à Jérusalem prétendent également à cet honneur), d’où grandit l’arbre dont le bois aurait été utilisé pour faire la croix sur laquelle le Christ a été crucifié. Le monastère est actuellement occupé par des moines grecs du Patriarcat orthodoxe de Jérusalem. Bâtiments actuels Les restes du monastère de la période croisée forment une petite partie du complexe actuel, dont la majorité est bien moins vieille et a été considérablement remaniée, rénovée ou reconstruite. La partie croisée abrite une église, incluant une grotte où une fenêtre au sol recouvre l’endroit où l’arbre de la Croix aurait poussé. Les vestiges du IVe siècle sont rares et le plus important est un fragment de mosaïque romaine. Le principal complexe abrite les quartiers d’habitation, mais aussi un musée et une boutique de souvenirs. La fresque de Roustaveli Une fresque du célèbre poète géorgien Chota Roustaveli sur une colonne dans de l’église a été défigurée en juin 2004 par des vandales inconnus. Le visage et une partie de l’inscription géorgienne adjacente ont été effacés. La Géorgie a officiellement porté plainte auprès d'Israël après l’incident. Hors de toute préoccupation religieuse ou patrimoniale, il semble qu'il s'agisse uniquement de rivalité nationaliste car des incidents similaires se sont déjà produits dans le monastère dans les années 1970 et 1980 : les inscriptions géorgiennes avaient été effacées et remplacées par des grecques. Par exemple, sur une photo datant de 1901 du Conseil des Archanges, on peut voir des inscriptions géorgiennes mais sur une photo de 1960, les inscriptions sont en grec ; après le nettoyage de la peinture, les inscriptions géorgiennes sont à nouveau visibles et même sous les inscriptions grecques récentes (notamment les représentations de saint Luc et saint Prokhore) le contour des lettres géorgiennes est toujours visible. Références Liens externes Portail du monachisme Portail de la Géorgie Portail de Jérusalem Portail des croisades Portail de l’architecture chrétienne Portail du christianisme orthodoxe Portail des chrétiens d’Orient
Manastir Časnog Križa

Manastir Svetog Križa (ar. دير الصليب, Dayr al-Salīb; hebr. מנזר המצלבה, gruz. ჯვრის მონასტერი, jvris monast'eri) je pravoslavni manastir u blizini Nayota, jeruzalemske četvrti. Smješteno je u Dolini križa, ispod Muzeja Izraela i Knesseta. Postoje dvije različite tradicije o osnivanju samostana: ili je Helena, majka cara Konstantina (prema grčkoj pravoslavnoj tradiciji) osnovala samostan tijekom posjeta Palestini, ili je područje caru Konstantinu ustupio Mirian III., prvi kršćanski kralj Gruzije, i on sagradio je prvu crkvenu zgradu. Od 1039. do 1056. godine današnji samostan sagradio je gruzijski kralj Bagrat IV. na ruševinama crkve iz 5. stoljeća. U razdoblju koje je slijedilo dijelovi samostanskog kompleksa uništavani su i obnavljani nekoliko puta. Godine 1685. samostan je prodan grčko-pravoslavnom jeruzalemskom patrijarhatu kao rezultat sve manjeg broja gruzijskih redovnika Brojni gruzijski rukopisi čuvaju se do danas u biblioteci patrijaršije i mogu se pogledati radnim danom. Legenda Jedna legenda kaže, da je Lot, nakon što je Bog sumpornim ognjem uništio Sodomu i Gomoru, odande ponio tri sjemena: cedra, šimšira i čempresa. Trideset su godina tri drveta rasla jedno uz drugo i postala jedno drvo. Trojedno drvo je posječeno za građu obnovljenog Salomonovog hrama u Jeruzalemu, ali se drvo nije dalo obraditi, pa je bačeno u potok Cedron. Na mjestu gdje je drvo raslo, podignut je ovaj manastir. Vanjske poveznice Manastir Svetog Križa (en.) Izvori
Monaster Krzyża w Jerozolimie

Monaster Krzyża (hebr. מנזר המצלבה, gruz. ჯვრის მონასტერი [jvris monast'eri]) – prawosławny monaster położony w dzielnicy Newe Granot w Jerozolimie, w jurysdykcji Patriarchatu Jerozolimy. Opis Monaster położony jest w dolinie na wschód od wzgórza, na którym znajdują się Kneset i Muzeum Izraela. Zabudowania klasztorne otoczone są potężnymi murami obronnymi, przypominającymi twierdzę. Wynika to z faktu, że aż do końca XIX wieku monaster znajdował się na pustkowiu poza Jerozolimą i był narażony na ataki rabusiów. Wejściem do monasteru jest niewielka furta w murze, która otwiera się na obsadzony wiekowymi drzewami dziedziniec, otoczony celami mnichów. Cerkiew monasteru jest podzielona rzędami kolumn na 3 nawy, podłogi zdobią wspaniałe mozaiki (częściowo z V w.), wyobrażające zwierzęta, motywy geometryczne i roślinne. Ściany wewnątrz cerkwi pokrywają barwne freski, przedstawiające świętych. Ołtarz oddziela od nawy murowany, ozdobiony freskami ikonostas. Historia Monaster zawdzięcza swoje istnienie legendzie, która lokalizowała w tym miejscu drzewo, z którego wyciosano krzyż, na którym umarł Jezus Chrystus. To drzewo miało być zasadzone przez Adama, pielęgnowane przez Abrahama, podlewane przez Lota i częściowo wykorzystane przez Salomona przy budowie Świątyni jerozolimskiej. Monaster powstał nie później niż w V w., chociaż żadne źródła nie podają, kto go założył. Można domniemywać, że powstał w czasach cesarza Konstantyna Wielkiego, jego matki, Helena lub gruzińskiego króla Miriana III. Monaster był odbudowany w XI w. przez gruzińskiego mnicha Prochora, na pozostałościach wcześniejszej budowli, zniszczonej przez Persów w 614. Zamieszkiwany przez mnichów, stał się religijnym i kulturalnym centrum Gruzinów, mieszkających w Palestynie. W XIII wieku zamieszkał tu gruziński poeta Szota Rustaweli i napisał tu poemat Rycerz w tygrysiej skórze. Fresk przedstawiający poetę został zniszczony przez wandali w 2004, tak jak wiele innych malowideł monasteru. Od 1685, gdy Gruzja utraciła niepodległość, monaster przejęli prawosławni Grecy, którzy odrestaurowali go w latach 60. i 70. XX w., a obecnie odnowili zniszczone freski. Przypisy
Манастир Часнога Крста

Манастир Часнога Крста у Јерусалиму је један од најпознатијих православних манастира у Светој земљи. Подигнут је на месту где је по предању Исус Христос био распет на Часни крст. Историја По предању Јерусалимске патријаршије темељ манастира датира из времена владавине цара Константина Великог (око 285-337 ) и везује се за његову мајку царицу Јелену равноапостолну. Манастир се налази 2 км од источних зидина Јерусалима и у непосредној близини Израелског парламента. По предању је након што је Бог сумпором сагорео градове Содом и Гомор поштедио је једино праведног Лота и његову породицу. Напуштајићи их понео је три семена од три дрвета - кедра, шимшира и кипариса. Три дрвета су расла тридесет година тако близу једно другог да су у бити била једно. Троједно дрво је посечено за грађу обновљеног Соломоновог храма али како се није дало обрадити, као уклето је бачено у Кедронски поток где је било пуних 30 година и тад је одлучено да на њему уклетом разапну и још више осрамоте Исуса Христа, а дрво се тек тада дало обрадити. Крст Господњи био је отприлике 3.5 m са 2 m и дебљине 12 cm. Црква је подигнута у 5. веку изнад места где је дрво изникло. Од 1685. године припада Јерусалимској православној цркви. Свети Сава архиепископ српски је 1229. године постао други ктитор овог манастира. Архитектура Манастир Светог крста је део Јерусалима, који се зове Нови Град, у малој долини крста. Изгледом подсећа на манастире Свете Горе. Личи на тврђаву: обложен је великим блоковима зидова са малим прозорима, јединим улазом са ниским и уским вратима. Садашња саборна црква манастира је изграђен негде око 1038. године. Спољашње везе Манастир Светог Крста у Јерусалиму
Монастир Хреста

Монастир Хреста (груз. ჯვრის მონასტერი) — масивна церковна будівля з елементами укріплень у Єрусалимі. Знаходиться на південний схід від Кнесету та на схід від музею Ізраїлю. На цьому місці росло дерево, з якого був зроблений Хрест, на якому розіп'яли Ісуса Христа. Передання За переказами на цьому місці мешкав Лот після розлучення від своїх дочок. Він тут посадив дерево, використане пізніше для Хреста розп'яття Ісуса Христа. Історія будівлі Щодо заснування монастиря існує дві версії. За першою монастир заснувала Олена — мати імператора Констянтина під час своєї поїздки Палестиною. За іншим переказами цю територію передав імператор Констянтин першому християнському цареві Грузії — Міріану III, який і збудував на цьому місці монастир. З 1039 по 1056 рік Баграт IV Багратіоні будує на руїнах церковної будівлі V століття сучасну споруду монастиря. Протягом віків частини монастиря були зруйновані і знову відбудовані. У 1685 році у зв'язку з зменшенням числа грузинських монахів будівлю монастиря продають Грецькому православному патріархату Єрусалима. Свідчення грузинської спадщини зберігаються в надписах та оздобленні монастиря. Будівля Комплекс монастиря збудований за міцним високим муром та включає в себе численні аркади, будівлі, тераси. Церковна вежа збудована у стилі бароко. Сама будівля церкви датується XII століттям. Сріблястий купол церкви зберігся з часів хрестових походів та зберіг всі старовинні фрески та мозаїки. Вхід до однонавової церкви через нартекс. Над вівтарем піднімається купол з чотирма колонами та срібний круг, що позначає місце дерева. Стіни і колони прикрашають фрески з XII-XVII століть, які розповідають поряд з біблійними історіями також і історію дерева для Хреста. У XIII столітті у монастирі проживав грузинський поет Шота Руставелі. Тут знаходиться і його могила. Про поета також нагадує фреска особи, що стоїть на колінах перед Іваном Дамаскином та Максимом, святим грузинської церкви. У приміщеннях збереглися також фрагменти підлоги з V століття. Див. також Список церков Єрусалима Примітки Джерела Baedeker: Allianz-Reiseführer. Israel-Palästina. 12. Auflage. Baedeker, Ostfildern 2010, ISBN 978-3-8297-1191-3, Ст 315, (нім.)
Акаба

Акаба (на арабски: العقبة) е курортен и пристанищен град в Йордания, разположен на Червено море. Населението му е 148 398 души (2015 г.). Селището съществува от дълбока древност, като се споменава многократно в Библията под името Елат. Градът има стратегическо значение за Йордания, тъй като е нейното единствено пристанище. Ежегодно приема хиляди туристи, наслаждаващи се на топлите води и пясъчни плажове. В залива, където се намира градът, са открити над 140 вида корали, а също и около 40 вида морски животни, които се срещат само тук. Интерес представлява и битът на местното бедуинско население, съхранило много от древните си обичаи в ежедневието си. Побратимени градове Варна, България Санкт Петербург, Русия от 2003 г. Източници
Akaba

Akaba (arabsky العقبة‎, al-ʿAqaba) je město v Jordánsku, nacházející se v jižním cípu země na pobřeží Akabského zálivu Rudého moře nedaleko hranic s Izraelem a Saúdskou Arábií. Podle údaje z roku 2015 má 148 398 obyvatel. Je to jediný jordánský přístav a zároveň největší město v oblasti Akabského zálivu. V jeho těsné blízkosti se nachází izraelské město a přístav Ejlat. Historie Období před naším letopočtem Oblast dnešní Akaby byla osídlena již v době třetího tisíciletí př. n. l. Na tomto místě se křížily v dobách dávno před naším letopočtem obchodní trasy z Afriky a Anatolie a Arábie. První osada nesla název Elath (אֵילַת ʼÊlaṯ), na což upomíná název města Ejlat na izraelské straně Akabského zálivu. O tomto městě jsou již zmínky v Bibli (1. kniha královská 9:26): „Král Šalomoun dal také udělat lodě v Esjón-geberu, který je blízko Elótu na břehu Rákosového moře v edómské zemi.“ Období starověku a antiky Za Ptolemaiovců město nazývali Bereniké, za římského panství pak Alia nebo Aleana. V římské době sem byla postavena silnice (Via Nova Traiana), vedoucí přes Damašek, Ammán a končící právě zde. Období islámu V nejranějších islámu sem zasáhla vláda prvních chalífátů. Město získalo název Ajla. Během 12. století nakrátko Akabu obsadili křesťanští křižáci. Poté byla obsazena mamlúky, kteří ji drželi až do začátku 16. století, kdy se jí zmocnila Osmanská říše, která ji držela dalších 400 let. Moderní období Za první světové války musela Osmanská říše ustoupit a město tak navždy ztratila. V červnu 1917 bylo dobyto beduínskou armádou pod velením britského důstojníka T. E. Lawrence, známého spíše jako Lawrence z Arábie. Nato se stalo součástí království Hidžázu, ale jen krátce, protože roku 1925 byla Akaba přičleněna k britskému protektorátu Zajordánsko. Od 2. poloviny 20. století se začaly rozvíjet čilé obchodní vztahy se sousední Saúdskou Arábií, která akabský přístav také využívá. V roce 1965 se uskutečnila výměna území, kterou Jordánsko od Saúdské Arábie získalo 12 km pobřeží v zázemí Akaby směrem na jih. Akaba je výchozím bodem pro turisty, kteří se sem připlaví za účelem návštěvy starověkého skalního města Petra. Související články Akabská pevnost Externí odkazy Galerie Akaba na Wikimedia Commons Obrázky, zvuky či videa k tématu Akaba na Wikimedia Commons Encyklopedické heslo Akaba v Ottově slovníku naučném ve Wikizdrojích Oficiální internetové stránky