NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Reshafim

Reshafim (Hebrew: רשפים, lit. 'Sparks') is a kibbutz in northeastern Israel. Located two kilometres to the south of the city of Beit She'an in the Beit She'an Valley, it falls under the jurisdiction of Valley of Springs Regional Council. In 2024 , it had a population of 1,214. History The cooperative association was registered on 13 October 1944, as "Reshafim Kibutz Hashomer Hatzair Kvutzat Poalim Lehityashvut Shetufit Limited". A first settlement was established by Hashomer Hatzair members movement in 1947 at Kiryat Haim. In 1948 land was allocated to Reshafim from village lands of the Palestinian village of al-Ashrafiyya, which was depopulated after 10–11 May during the 1948 Arab–Israeli War. In 1949 the members and their children moved to the permanent location near Beit She'an. For the first few months at the site, the members of kibbutz Reshafim lived temporarily in a camp jointly with the members of kibbutz Shluhot which belonged to the Orthodox Religious Kibbutz Movement. The camp was later broken up when both kibbutzim were established adjacent to each other. The founder members were mostly Holocaust survivors from Romania and Bulgaria. They were joined by a small group of Israeli-born Sabras, and in 1949 by Polish refugees. In the 1950s a group of Argentine Jews and another group consisting mostly of Sephardic Jews joined the kibbutz. In the 1960s members were recruited from the Hashomer Hatzair youth movement and the Nahal from among the descendants of kibbutz members. With the decline of Western socialism and growing economic difficulties in the 1980s and 1990s population numbers stagnated. Economy At its inception Reshafim was a classical kibbutz where all the means of production belonged to the commune and members received equal shares of services, products, and money as remuneration. During the 1990s a process of privatization began, culminating in members receiving salaries and having to pay for services. In 2022 the commune still owns a dairy, orchards, fresh-water fishery, solar power installations, is partner in a chicken farm, an agricultural co-operative, and in a production facility for medicinal cannabis. It has sold all its shares in the Terraflex Industries plastics factory, but continued to own and lease its installations. The vast majority of the kibbutz members have found employment outside the kibbutz. References
Rechafim

Réchafim ou Reshafim (רְשָׁפִים, lit. Étincelles) est un kibboutz du nord est d'Israël affilié à la fédération des kibboutzim Artzi et situé à trois kilomètres de la ville de Beït-Shéan. Réchafim fut fondé en 1948 par des pionniers du mouvement de jeunesse Hashomer Hatzair, formés préalablement à Kiriat Haim. Ses membres fondateurs étaient des Juifs roumains et polonais rescapés de la Shoah. Ils s'installèrent sur les terres d'Ashrafieh, appartenant à l'État. Réchafim est situé dans la vallée de Beït-Shéan à trois kilomètres de la ville de Beït-Shéan. C'est un kibboutz laïc composé d'environ 250 membres. Activités du kibboutz pisciculture poulailler fabrique de matière plastique agriculture horticulture élevage laitier Liens externes (he) Site officiel Portail d’Israël Portail de l'agriculture et de l'agronomie
Reshafim

Reshafim (hebreiska: רשפים) är en ort i Israel. Den ligger i distriktet Norra distriktet, i den nordöstra delen av landet. Antalet invånare är 270. Terrängen runt Reshafim är kuperad åt nordväst, men åt sydost är den platt. Terrängen runt Reshafim sluttar österut. Runt Reshafim är det ganska tätbefolkat, med 155 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Bet She'an, 2,6 km nordost om Reshafim. Trakten runt Reshafim består till största delen av jordbruksmark. Kommentarer Källor
Šluchot

Šluchot (hebrejsky שִׁלוּחוֹת‎, doslova „Výhonky“, anglicky Shluhot, v oficiálním seznamu sídel Sheluhot) je vesnice typu kibuc v Izraeli, v Severním distriktu, v Oblastní radě Emek ha-Ma'ajanot. Geografie Leží v nadmořské výšce 124 metrů pod mořskou hladinou v intenzivně zemědělsky využívaném Bejtše'anském údolí, které je součástí Jordánského údolí. Jihozápadně od obce údolím prochází vádí Nachal Moda, živené četnými zdejšími prameny. Údolí je rovinaté, s rozsáhlými plochami umělých vodních nádrží a zemědělských pozemků. Člení ho jen nevelké pahorky, většinou lidského původu coby stopy dávného osídlení jako Tel Rechov jihovýchodně odtud. Na západ od vesnice se terén prudce zvedá do svahů pohoří Gilboa s horou Micpe Gilboa (500 m n. m.) nebo skalním stupněm Matlul Avinadav. Vesnice je situována 25 kilometrů jižně od Galilejského jezera, 8 kilometrů západně od řeky Jordán, cca 2 kilometry jižně od města Bejt Še'an, cca 80 kilometrů severovýchodně od centra Tel Avivu a cca 58 kilometrů jihovýchodně od centra Haify. Šluchot obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je ryze židovské. Společně s nedalekými vesnicemi Tirat Cvi, Ejn ha-Naciv a Sde Elijahu vytváří blok nábožensky založených kibuců. Šluchot je na dopravní síť napojen pomocí lokální silnice číslo 669. Dějiny Šluchot byl založen v roce 1948. Skupina zakladatelů byli mladí nábožensky orientovaní Židé ve věku 18-19 let. Po 7 let procházeli zemědělským výcvikem v Sde Ja'akov. V letech 1945–1948 provizorně sídlili poblíž Pardes Chana. V roce 1948, ještě během války za nezávislost se usadili zde. Zakladatelé vesnice byli napojeni na mládežnické hnutí Bnej Akiva. Zpočátku sdíleli lokalitu společně se sousední sekulární skupinou, která zakládala kibuc Rešafim, později se odstěhovali o něco dál a oba kibucy se osamostatnily. Až do roku 1948 stála v této lokalitě (cca 1 kilometr západně od nynějšího kibucu) arabská vesnice al-Ašrafija. Ta měla roku 1931 48 obyvatel a 11 domů. V květnu 1948, během Operace Gideon, v počáteční fázi války za nezávislost, byla dobyta izraelskými silami a místní arabské obyvatelstvo uprchlo do Jordánska. Zástavba v al-Ašrafija byla pak zničena. Ekonomika kibucu Šluchot je založena na zemědělství a průmyslu. Rozvíjí se turistický ruch (například letní tábory pro židovskou mládež). V kibucu fungují zařízení předškolní péče o děti. Základní škola je v nedalekém Sde Elijahu. Demografie Obyvatelstvo kibucu Šluchot je nábožensky založené. Podle údajů z roku 2014 tvořili naprostou většinu obyvatel v Šluchot Židé (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství). Jde o menší sídlo vesnického typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2014 zde žilo 488 lidí. Během roku 2014 populace klesla o 1,6 %. Odkazy Reference Související články kibuc Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Šluchot na Wikimedia Commons (hebrejsky) Oficiální profil obce na portálu Galil (hebrejsky) Oficiální profil obce na portálu Bet Alon (hebrejsky) Oficiální profil obce na portálu Rom Galil (hebrejsky) Oficiální internetové stránky obce
Shluhot

Shluhot (Hebrew: שְׁלוּחוֹת, lit. "Branches") is an Orthodox kibbutz in the Beit She'an Valley in northern Israel. Located about three kilometres south of the city of Beit She'an, it falls under the jurisdiction of Valley of Springs Regional Council. In 2024 it had a population of 540. History Shluhot was founded in 1948 by former members of the Bnei Akiva Zionist youth movement on the land that had belonged to the depopulated Palestinian village of al-Ashrafiyya. Initially, a temporary camp was set up along with a group from the Hashomer Hatzair youth movement. After each group was assigned land for a kibbutz, the secular group members founded Reshafim. Kibbutz Shluhot is one of four religious kibbutzim located in a cluster south of Beit She'an, from Shluhot at the base of Mount Gilboa, Ein HaNatziv and Sde Eliyahu to Tirat Zvi adjacent to the Jordan River. In 2007 Shluhot began to host a special education school, Kulanu Academy, which teaches disabled children skills for adulthood and takes them on trips around Israel. Economy In the early years of the kibbutz, virtually all activity was centred on agriculture. In the last few decades new sources of revenue have been added. Today the economy is based on agriculture, manufacturing, and tourism. Agricultural branches include produce and livestock, with an emphasis on dairy farming, poultry (turkey and chicken coops), date farming, fish farming, orchards, and vegetable farming. Shluhot also has a carrot processing factory. In 2007, a cow from the dairy farm broke the Israeli record for most births, 14. One of the oldest kibbutz factories is Microvue which produces microfilm readers/scanners, mostly for export. Microvue is one of the few microfilm reader manufacturers left in the world. Sheletron, founded in 1996, produces electronic display solutions through text, pictures, video, and animation on LCD screens. In the early nineties, the kibbutz renovated a residential apartment building and turned it into a bed and breakfast, mainly geared for the Orthodox Jewish market. The kibbutz has since added a wider variety of accommodations, ranging from single rooms to multiple-room housing units. In 1996, former immigrants (olim) from North America founded a summer camp called Kayitz Bakibbutz, (in Hebrew "Summer on the kibbutz"), based on the typical 'American' sleepaway summer camp experience geared toward youth. The kibbutz also has a metalwork shop that designs and produces machines for agricultural use. References External links Official website (in Hebrew) Kayitz Bakibbutz Summer Camp Sheletron Microvue Archived 2019-08-24 at the Wayback Machine
Johanneskirche (Jerusalem)

Die Johanneskirche (eigentlich Kirche Johannis des Täufers) ist ein Kirchengebäude im Zentrum der Altstadt von Jerusalem, im südlichen Teil des Muristan. Sie wurde im 12. Jahrhundert von Kreuzfahrern erbaut und wird heute von der griechisch-orthodoxen Kirche in Jerusalem genutzt. In der Kirche wird ein Teil des Schädelknochens von Johannes dem Täufer als Reliquie verehrt. Geschichte Die Kirche wurde als eine der ersten christlichen Anbetungsstätten Jerusalems errichtet. Die in das Heilige Land verbannte Ehefrau von Kaiser Theodosius II., Kaiserin Aelia Eudocia, gründete im 5. Jahrhundert mehrere Kirchen und Andachtsstätten, darunter auch die Kirche des hl. Johannes. Diese war Johannes dem Barmherzigen, Patriarch von Alexandria, geweiht und bildet die heutige Krypta. Die heutige Kirche wurde 1170 von den Kreuzrittern über den byzantinischen Ruinen errichtet, wobei die Vorgängerkirche – die heutige Krypta – wieder aufgebaut wurde, und war Teil des 1073 von süditalienischen Kaufleuten gegründeten Pilgerhospizes. Hier entstand der 1113 von Papst Paschalis II. anerkannte geistliche Johanniter-Ritterorden, der sich mit Krankenpflege befasst. Das Patrozinium der Kirche wechselte in dieser Zeit auf Johannes den Täufer. Es wird vermutet, dass nach dem Fall von Jerusalem im Jahr 1187 einige Ritter noch weiter den Krankendienst versahen. Beschreibung Die Kirche ist durch ihre schlichte Fassade, in der römische Spolien verarbeitet wurden, nur unscheinbar und daher schwer zu finden. Die Drei-Konchen-Anlage hat kein Langhaus. Das Niveau der Kirche liegt zwei Meter unter dem heutigen Straßenniveau, die Krypta liegt noch drei Meter tiefer. Krypta Die tiefer gelegene Krypta ist nur von außerhalb der Kirche zu erreichen. Diese stammt aus dem 5. Jahrhundert und ist ein Steingewölbe. An der Wand hängt ein Bildnis der Gründerin Kaiserin Eudocia, die durch ihre zahlreichen Kirchengründungen manchmal als „zweite St. Helena“ bezeichnet wird. Sie soll im Alter von 59 Jahren im Jahr 460 gestorben sein. Bedeutung Die Kirche wird als Mutterkirche der englischen Johanniter angesehen und von der griechisch-orthodoxen Kirche genutzt. Der reich verzierte Innenraum mit seiner grün-goldenen Ikonostase gilt als eines der meist verzierten Kirchen-Kunstwerke in Jerusalem. Unter der silbernen Kuppel der Kirche ist ein Wahrzeichen Jerusalem zu sehen, ein symbolisches Bildnis des Hl. Geistes. Acht Buntglasfenster schmücken den unteren Teil der Kuppel. Reliquie In der kreuzförmigen Kirche sind überall Symbole des Hl. Johannes zu finden. Der wertvollste Besitz befindet sich gleich hinter dem Eingang auf der rechten Seite. Es ist eine mit Gold und Juwelen eingerahmte Reliquie der Schädelbasis von Johannes dem Täufer, die hier von den Kirchenbesuchern verehrt wird. Literatur Baedeker, Allianz-Reiseführer Israel-Palästina: 12. Auflage, 2010. ISBN 978-3-8297-1191-3 "Beyond the Walls: Churches of Jerusalem" – Aviva Bar-Am / http://www.christusrex.org/www2/baram/index.html#order Weblinks Einzelnachweise
Iglesia de San Juan el Bautista (Jerusalén)

La Iglesia de San Juan el Bautista es una iglesia ortodoxa griega que data del siglo V, que se encuentra Muristán en el Barrio Cristiano de la Ciudad Vieja de Jerusalén. Construida alrededor de 450 por la emperatriz Eudocia sobre la supuesta ubicación de la casa de Zacarías, se le considera la iglesia más antigua de Jerusalén. El piso superior fue destruido por los persas durante el sitio de Jerusalén en el año 614, pero fue reconstruida más tarde por San Juan el Limosnero. En el siglo XI, la cripta fue completada y abandonada cuando los mercaderes italianos de Amalfi construyeron sobre los cimientos una nueva iglesia, después de obtener la autorización del califa de Egipto.​ Véase también Cristianismo en Oriente Medio Tierra Santa Palestina en tiempos de Jesús Referencias
Église Saint-Jean-Baptiste de Jérusalem

L’église Saint-Jean-Baptiste de Jérusalem est une église grecque orthodoxe du Ve siècle, qui se trouve au Muristan, dans le quartier chrétien de la Vieille Ville. Histoire Bâtie vers 450 par l'impératrice Eudocie sur le lieu supposé de la demeure de Zacharie, elle est la plus ancienne église de Jérusalem. L'étage supérieur, détruit par les Perses pendant le siège de Jérusalem en 614, fut ensuite reconstruit par saint Jean l'Aumônier. Au XIe siècle, la crypte fut comblée et abandonnée lorsque des marchands italiens d'Amalfi construisirent sur ses fondations une nouvelle église, après en avoir obtenu l'autorisation du Calife d’Égypte. Elle est ensuite incorporée dans l'enceinte de l'Hospital que les moines, qui deviendront l'ordre de Saint-Jean de Jérusalem, construisent à Jérusalem. S'y ajoutèrent deux monastères dont le Monastère Sainte-Marie-des-Latins de Jérusalem, une auberge et un hospice placé sous la protection de la Sainte. Jean de Würzburg la décrit ainsi: « En face de l’église du Saint-Sépulcre, sur le côté opposé, on trouve une belle église construite en l’honneur de Jean le Baptiste, à côté de laquelle un hôpital reçoit dans plusieurs pièces une multitude énorme de malades, à la fois hommes et femmes, qui sont secourus et soignés chaque jour à très grands frais... » Elle semble avoir été transformée en mosquée au XVIe siècle, mais en 1660, les Grecs Orthodoxes construisirent à ses côtés un hospice pour les pèlerins. Elle fut restaurée en 1882 par les Grecs orthodoxes, ses nouveaux propriétaires. Les fouilles déterrèrent dans la maçonnerie de l'autel un reliquaire de cristal qui est conservé dans le musée orthodoxe patriarcal de Jérusalem. Ils construisirent ensuite la façade actuelle et un petit clocher à l'étage supérieur. De nos jours, l'édifice a toujours sa triple abside et un narthex long et étroit du côté ouest. La coupole argentée est soutenue par quatre piliers. Fouilles récentes En 2010, à la demande de l’UNESCO, des fouilles furent entreprises par l'archéologue Jean-Baptiste Humbert. Elles mirent au jour un dallage de l'époque hérodienne. Références Portail de l’architecture chrétienne Portail d’Israël Portail des chrétiens d’Orient Portail de l’ordre de Saint-Jean de Jérusalem Portail du christianisme orthodoxe Portail du haut Moyen Âge
Johanneskerk (Jeruzalem)

De Johanneskerk ofwel de Kerk van Johannes de Doper is een kerkgebouw in de Oude Stad van Jeruzalem en de wijk Muristan. De kerk is gewijd aan Johannes de Doper en in de kerk wordt ook een schedel van de Doper als reliek vereerd. Geschiedenis De kerk werd als een van de eerste christelijke gebedsplaatsen in Jeruzalem gesticht. De kerk werd in het begin van de 5e eeuw op initiatief van de verbannen keizerin Aelia Eudocia gesticht. Onder de patriarch Johannes de Aalmoezenier werd de kerk gewijd aan Johannes de Doper. In 1073 maakte de Johanneskerk deel uit van het hospitaal dat gerund werd door Zuid-Italiaanse kooplieden. In 1113 werd de Orde van het Hospitaal officieel erkend door paus Paschalis II en de orde zou later bekendstaan als de Johannieters. De huidige kerk werd door de orde in 1170 gebouwd op de oude Byzantijnse ruïnes. Na de Val van Jeruzalem in 1187 bleven enkele ridders achter die de zorg bleven dragen voor het hospitaal en de kerk. Tegenwoordig is de kerk in het bezit van de Grieks-orthodoxe Kerk die de kerk in de negentiende eeuw gerestaureerd hebben. Crypte De crypte van de kerk dat wat dieper ligt is alleen bereikbaar vanaf de straatkant. De gewelven dateren nog uit de 5e eeuw. Aan een van de muren van de crypte hangt een portret van de stichter keizerin Aelia Eudocia. De schedel van Johannes die in vroegere tijden in de crypte lag is tegenwoordig te bewonderen in de kerk zelf. Het reliek bevindt zich aan de rechterkant van de ingang. Bronnen Aviva Bar-Am: Beyond the Walls: Churches of Jerusalem
Kościół św. Jana Chrzciciela w Jerozolimie

Kościół św. Jana Chrzciciela – prawosławny kościół z V wieku na terenie jerozolimskiego Muristanu, w dzielnicy chrześcijańskiej. Najstarszą częścią kościoła jest dobrze zachowana krypta. Uważana jest za najstarszy chrześcijański zabytek w mieście, datowany na V wiek. Odnaleziono ją w 1847 na głębokości 7,5 m pod poziomem współczesnej ulicy. Górny kościół powstał w XI wieku dzięki fundacji kupców z Amalfi. Świątynia mogła funkcjonować jako baptysterium. Do 1904 widoczny był system doprowadzający wodę z pobliskiej Sadzawki Ezechiasza. Dolny kościół odrestaurowano w 1926. Świątynia, która wcześniej należała do mnichów gruzińskich, obecnie jest własnością Prawosławnego Patriarchatu Jerozolimy. Przypisy
Montfort (Izrael)

Montfort (hebrejsky מונפור‎, arabsky قلعة القرين‎, Qal'at al-Qurain, Qal'at al-Qarn, německy Starkenberg) je zřícenina křižáckého hradu a národní park v Izraeli, v Severním distriktu. Nachází se v Horní Galileji na jižních svazích údolí, kterým protéká vádí Nachal Kziv, dvanáct kilometrů kilometrů od břehů Středozemního moře a 33 kilometrů severovýchodně od Haify. Historie Hrad byl postaven křižáky v polovině 12. století. Zpočátku nešlo primárně o vojenský opěrný bod, ale spíše o zemědělský statek patřící pod křižácké centrum Castellum Regis (stálo na místě nynější nedaleké obce Mi'ilja). Teprve později byl areál opevněn. Součástí komplexu byla i vodní díla a hráz. V roce 1187 po bitvě u Hattínu hrad dobyli Arabové vedení Saladinem. Po pěti letech ho křižáci dobyli zpět. V roce 1220 byl Montfort majetkově oddělen od křižáckého Castella Regis a prodán Řádu německých rytířů, kteří zde zřídili své správní centrum ve Svaté zemi. V zimě na přelomu let 1227 a 1228 zde pak probíhaly hlavní práce na přestavbě hradu. Podíleli se na nich členové Řádu německých rytířů i účastníci Šesté křížové výpravy původem z Německa, kteří právě dorazili do Svaté země. V roce 1271 byl Montfort dobyt mamlúky. V roce 1926 probíhaly v prostoru zřícenin Montfortu archeologické výzkumy. Areál se zachoval v hrubých obrysech dodnes, včetně komplexu opevnění. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Montfort na Wikimedia Commons Profil na portálu Bet Alon (hebrejsky)
Montfortborgen

Montfortborgen (hebraisk: מבצר מונפור, Mivtzar Monfor) er en ruin af en gammel korsfarerborg i det øvre Galilæa i det nordlige Israel omkring 35 km nordøst for Haifa og ca. 16 km syd for grænsen til Libanon. Borgen blev bygget, da området var en del af Kongeriget Jerusalem. Området er i dag nationalpark og er et vigtigt turistmål. Litteratur Adrian Boas (2008): The Montfort Castle, a New Survey Arkiveret 22. februar 2012 hos Wayback Machine, Hadashot Arkheologiyot – Excavations and Surveys in Israel, No. 120. Eksterne links
Montfort (Israel)

Montfort, conocida también como Franc-Chastiau, Starkenberg, Monfor,​ Qala`at al-Qarn​ o Qala`at al-Qurayn​ fue una fortaleza construida en tiempos del reino de Jerusalén, durante las Cruzadas, cuyos vestigios se conservan en el norte de Israel, y que sirvió de cuartel general de la Orden de los Caballeros Teutónicos. Historia Montfort se encuentra en un afloramiento rocoso conocido como al-Qurayn​ "el Cuerno" en un valle regado por el Wadi Qurayn "río del Cuerno" en árabe y Nahal Keziv​ en hebreo. El castillo fue construido por el conde Joscelino de Courtenay en lo que primitivamente se llamó el Señorío de Josselin. En su primera construcción era, sin duda, una granja fortificada, según los restos encontrados durante las excavaciones de 1926, en que se descubrieron instalaciones agrícolas. En 1187, después de la batalla de los Cuernos de Hattin, Saladino tomó el castillo. Cinco años más tarde cayó en manos de los cruzados. Joscelin falleció en 1200. Su yerno, tras la mediación del rey Leopoldo VI de Austria, vende el castillo a los Caballeros Teutónicos en 1220. Montfort se convirtió en la sede de los grandes maestres de la Orden Teutónica en 1229. En 1266, los árabes no consiguen tomar la fortaleza. Pero regresarán en 1271 y conseguirán hacerse con el castillo a través de un túnel excavado en la roca. Los caballeros teutónicos se ven obligados a refugiarse en San Juan de Acre.​ En la actualidad En 1926, una laboriosa excavación con arqueólogos americanos descubrió armaduras, cascos, corazas y armas. A los pies del castillo, todavía permanece otro edificio que data de las Cruzadas, que fue sin duda una granja. Las ruinas mejor conservadas del castillo son: una pared exterior de 3 m de espesor, tres tanques excavados en la roca y alimentados por el agua de lluvia, desde el tejado del castillo, una torre de observación, una escalera, una hilera de columnas de estilo gótico, que rematan el techo de la habitación más grande y una prensa de vino bastante bien conservada. Hay algunos restos de una iglesia. Los arqueólogos encontraron monedas y cerámica que datan de la época romana.​ Fortaleza inexpugnable En el lado este del castillo, donde comienza el acantilado, hay una fisura en la roca, de 20 m de ancho y 10 m de profundidad. Más al este, hay una segunda laguna formada por una depresión marina. Dada su situación, Monforte fue una de las fortalezas más inexpugnables de toda la Edad Media. Véase también Orden Teutónica Cruzadas Mons Fortis (topónimo) Bibliografía G. Atienza, Juan (2006). Caballeros Teutónicos (Editorial Planeta DeAgostini edición). ISBN 84-674-2018-9. Referencias Enlaces externos Montfort (Israël) Yael Zisling Adar, (en inglés) Montfort and Goren Park Jewish Zionist Education, (en inglés) Montfort
Kasteel Montfort (Israël)

Kasteel Montfort (letterlijk vertaald: kasteel van de versterkte berg) is een kasteelruïne gelegen in Israël op 16 km van de Libanese grens in het natuurreservaat Nahal Kziv. Geschiedenis Na de verovering van Akko en de daarop volgende onderlinge conflicten tussen de Orde van Sint-Jan, de orde van de Tempeliers en de Duitse Orde, kocht de Duitse Orde een versterkte hoeve in het noorden van het Heilig Land, weg van alle tumult, en maakte daar hun hoofdkwartier. De verbouwingen begonnen in 1228 en duurden tot 1240. Sultan Baibars (1260-1277) viel de burcht tweemaal aan, een eerste maal in 1266, zonder succes, en een tweede maal in 1271. Na vijftien dagen gaven de kruisridders zich over, ze kregen een vrijgeleide. Na hun vertrek werd het kasteel ontmanteld. Galerij