NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Electra Tower

The Electra Tower, previously Amkor Tower or Elco Tower, is an office skyscraper in Tel Aviv, Israel, located on Yigal Allon Street. At 165 meters, it is one of the tallest buildings in the city. Originally it was planned to be 235 meters in height with 65 floors, which would have made it Tel Aviv's tallest tower and one of the country's tallest buildings upon completion, but the final plan lowered this to a 45-floor skyscraper. The building was completed in January 2011. Twenty-five (initially five) of the tower's floors, totaling 8000 m2 are rented by Google Israel. This includes one floor of 1500 m2 for a business incubator campus launched in December 2012. Additional notable residents are Waze, PayPal, Klarna, Broadcom and Golan Telecom. See also List of tallest buildings and structures in Israel References External links "Emporis building ID amkortower-telavivyaffo-israel". Emporis. Archived from the original on March 6, 2016.
Torre Electra

Electra Tower (מגדל אלקטרה), anteriormente también conocida como Elco Tower, es un rascacielos de oficinas situado en la ciudad de Tel Aviv, en el estado de Israel, específicamente se localiza en la calle Yigal Allon. Sus 165 metros de altura le hacen ser el tercer edificio más alto de la ciudad y el cuarto de todo el país. Originalmente fue planeada para ser la torre más alta de Tel Aviv, y una de las torres más altas del país cuando estuviese completada, pero el plan final bajó a un rascacielos de 45 pisos por problemas arquitectónicos.​ La construcción del edificio comenzó en el año 2008 y fue finalizado en enero de 2011. Ocho pisos de la torre (Inicialmente eran cinco), cerca de 8.000 m² están alquilados por Google Israel.​ Esto incluye una planta de 1.500 m² para un campus de empresas informáticas que forma parte del plan que se puso en marcha en diciembre de 2012;​ Otras empresas asentadas en el edificio son: PayPal, Broadcom o Golan Telecom. Véase también Centro Azrieli Torre Isrotel Torre Levinstein Referencias
Elco International Tower

Elco International Tower (івр. מגדל אלקטרה) — хмарочос у Тель-Авіві, Ізраїль. Висота башти становить 165 метрів і має 45 поверхів. Будівництво було розпочато в 2008 і завершено через 40 місяців в 2011 році. Дизайн будівлі розроблено архітектурним бюром Moore Yaski Sivan Architects. Посилання Elco International Tower на Emporis.com [Архівовано 10 березня 2007 у Wayback Machine.] Офіційна сторінка
Pevnost Birija

Pevnost Birija (hebrejsky מצודת ביריה, Mecudat Birija) je pevnost z 1. poloviny 20. století v Izraeli, v Horní Galileji. Nachází se na hřbetu hory Har No'azim v nadmořské výšce okolo 900 metrů, cca 3 kilometry severovýchodně od města Safed, na severním úbočí hor Har Birija a Har Kana'an, uprostřed souvislého lesního komplexu (Les Birija). Jde o opevněný objekt, který připomíná ranou fázi novověkého židovského osidlování tohoto regionu. V roce 1908 severně od tehdejší nedaleké arabské vesnice Birija zakoupil 4000 dunamů (4 kilometry čtvereční) pozemků baron Edmond James de Rothschild. Roku 1922 se na nich usadili Židé, ale jejich osídlení zde nevydrželo. V roce 1945 zde Židé obnovili svou přítomnost a jednotky Palmach tu zbudovaly pevnost jako opevněný bod v strategicky významné horské pozici. Zřízení této výspy židovského osídlení se stalo v předmětem konfrontace mezi palestinskými Židy a britskými úřady. 28. února 1946 zatkli Britové po razii, při které zde objevili skrýš zbraní, veškeré osazenstvo pevnosti. Počátkem března 1946 pak pevnost obsadila britská posádka. Jenže 14. března k pevnosti dorazily na výzvu Hagany tisíce Židů z celé Palestiny a zřídili v jejím okolí provizorní stanový tábor. Židovští aktivisté pak opakovaně pronikali skrz britské zátarasy a obsazovali pevnost. Britské úřady nakonec kapitulovaly. Po válce za nezávislost a vzniku státu Izrael, kdy byl region okolo Safedu ovládnut židovskými silami, vznikl roku 1949 při pevnosti zemědělský mošav Birija osídlený židovskými přistěhovalci z Libye a Alžírska. Po několika letech ale byl podle některých pramenů opuštěn, třebaže v statistických výkazech zde stále byla evidována populace. Roku 1971 byla vesnice nově osídlena skupinou tvořenou židovskými imigranty z Itálie a zároveň přesunuta o 1,5 kilometru na jihozápad od pevnosti. Pevnost Birija je v současnosti turisticky využívána jako připomínka izraelské historie. Odkazy Reference Související články Birija Har Birija Safed Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pevnost Birija na Wikimedia Commons
Birya Fortress

Birya Fortress is a fortress built by the Jewish Palmach paramilitary during the British Mandate near the Jewish village of Birya and the Arab village of Biriyya. In 1946 the Birya affair took place here. Today the fortress operates as a museum. History The fortress was built by the Palmach in 1946 as a base for the defense of Jews in nearby Safed and as a way-station for Jewish immigrants arriving from Syria. Because iron was scarce, the double walls were constructed from stone topped by a vaulted roof fitted with drainpipes and channels to channel rainwater into a reservoir. The fortress had two watchtowers and a lookout. These towers served as a means of communication with the Jewish community in Safed and the Upper Galilee headquarters of the Haganah in Kibbutz Ayelet HaShahar. On February 28, 1946, the British raided the site and discovered an arms cache, leading to the arrest of all residents of Birya and a ban on Jewish settlement there. However, after mass protests and resettlement attempts, the British withdrew. In the 1948 Arab–Israeli War the site was destroyed but later reconquered by Jewish forces. After the war it served for several years as a camp for new immigrants, and was later abandoned. In 1971 the modern community of Birya was established, about two kilometers to the southwest of the original site. The fortress was turned into a museum explaining the history of the area. It is now surrounded by Birya Forest. Gallery See also Tegart fort, British police fort, one of which stood on nearby Mount Canaan List of Israeli museums References
Neve Ofer

Neve Ofer (hebrejsky: נווה עופר, doslova Oferova oáza, nazývána též Tel Kabir, תל כביר) je čtvrť v jižní části Tel Avivu v Izraeli. Je součástí správního obvodu Rova 8 a samosprávné jednotky Rova Darom. Geografie Leží na jižním okraji Tel Avivu, cca 2 kilometry od pobřeží Středozemního moře, v nadmořské výšce okolo 20 metrů. Dopravní osou je dálnice číslo 20 (zde nazývaná Derech Chejl ha-Širjon), která probíhá po jižním okraji čtvrtě a stojí při ní roku 2011 zprovozněná železniční stanice Cholon Wolfson na železniční trati Tel Aviv – Bnej Darom. Na západě s ní sousedí čtvrť Dakar, na severovýchodě Kirjat Šalom. Na jihu plynule navazuje zástavba města Cholon a Wolfsonova nemocnice. Popis čtvrti Plocha čtvrti je vymezena na severu třídou Derech Ben Cvi a Nes la-Gojim, na jihu ha-Lochamim, na východě Tel Giborim a na západě ulicí Heinrich Heine. Zástavba má charakter husté blokové městské výstavby. V roce 2007 tu žilo 8896 lidí. Je pojmenována podle izraelského politika Avrahama Ofera. Odkazy Reference Související články Seznam čtvrtí v Tel Avivu Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Neve Ofer na Wikimedia Commons
Neve Ofer

Neve Ofer (Hebrew: נווה עופר), previously known as Tel Kabir (Hebrew: תל כביר) and Jaffa B (Hebrew: יפו ב', romanized: Yafo Bet), is a residential neighbourhood in Tel Aviv–Yafo, Israel. It was established in the late 1960s between Abu Kabir from the north, and Tell er-Rish (Tel Giborim in Holon) from the south. Initially the neighbourhood was named after Tell El Kebir, the Egyptian hometown of the original settlers of Abu Kabir. On 26 April 1983, the neighbourhood was renamed after Avraham Ofer, the Minister of Housing in 1974–1977. The neighbourhood is frequently considered the southernmost in South Tel Aviv and not part of Jaffa, although the Tel Aviv–Yafo Municipality considers it the easternmost in Quarter 7 (Jaffa). Neve Ofer is the location of Tasso Cemetery, established in 1943 by the Muslim community of Jaffa. This is the only Muslim cemetery in Tel Aviv–Yafo still in use today. References
Elektrárna Rutenberg

Elektrárna Rutenberg (hebrejsky תחנת הכוח רוטנברג‎) je tepelná elektrárna, provozovaná společností Israel Electric Corporation (IEC), nacházející se na středomořském pobřeží u města Aškelon v Izraeli. Je pojmenovaná po Pinchasi Rutenbergovi, který založil společnost IEC. K roku 2011 se jedná o nejnovější izraelskou tepelnou elektrárnu a druhou největší z hlediska výkonu. Její výstavba byla zahájena v 80. letech po dokončení elektrárny Orot Rabin. Fáze A elektrárny byla spuštěna v roce 1990 a fáze B byla dokončena v roce 2000. Do vybudování speciálního zásobovacího mola bylo uhlí do elektrárny dováženo z ašdodského přístavu. V roce 2008 došlo ke schválení fáze D, avšak k roku 2011 nebyla stavba v důsledku řady námitek zahájena. Instalovaný výkon elektrárny je 2250 MW a po dokončení fáze D bude rozšířen o dalších 1250 MW a stane se největší tepelnou elektrárnou v Izraeli. Elektrárna je chlazena mořskou vodou, které spotřebuje 330 tun za hodinu. Denně spotřebuje 18 240 tun uhlí. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Rutenberg Power Station na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Elektrárna Rutenberg na Wikimedia Commons (anglicky) Israel Electric Corporation – Elektrárna Rutenberg
Kraftwerk Rutenberg

Das Kraftwerk Rutenberg (hebräisch תחנת הכוח רוטנברג Tachanat haKoach Rutenberg) ist ein Kohlekraftwerk in Israel, das an der Mittelmeerküste nahe der Stadt Aschkelon im Bezirk Süd gelegen ist. Es versorgt auch den nahegelegenen Gazastreifen. Daten Mit einer installierten Leistung von 2.250 MW ist es nach dem Kraftwerk Orot Rabin das leistungsstärkste Kraftwerk in Israel und dient zur Abdeckung der Grundlast. Es ist im Besitz der staatlichen Israel Electric Corporation (IEC) und wird auch von IEC betrieben. Auch im internationalen Vergleich handelt es sich um ein leistungsstarkes Kraftwerk – das Kraftwerk Niederaußem in Deutschland hat eine Gesamtleistung von 2.804 MW (zweitgrößte Leistung in Deutschland nach dem Kraftwerk Neurath); der leistungsstärkste Kernreaktor der Welt – einer der beiden baugleichen EPR am Standort Taishan – hat eine Nettoleistung von 1.660 MW. Zusammen mit Orot Rabin bildet das Kraftwerk Rutenberg das Rückgrat der Stromversorgung in Israel. Die installierte Leistung von Rutenberg stellt fast 20 % der gesamten Erzeugungskapazität von IEC in Höhe von 13.483 MW dar (Stand Dezember 2013). Die Jahreserzeugung schwankt leicht. Sie lag z. B. bei 16.027 GWh im Jahre 2006 und 17.652 GWh im Jahre 2007. Bezogen auf die Nennleistung ergibt ersterer Wert einen Kapazitätsfaktor von gut 81 %, zweiterer einen von etwa 89,5 %. Dementsprechend schwankt auch der Verbrauch an Steinkohle zwischen 5,583 Mio. t im Jahre 2006 und 6,289 Mio. t im Jahre 2007. Im Durchschnitt werden im Kraftwerk damit pro Tag zwischen ca. 15.000 und 17.000 t Kohle verbrannt. Rund 350 Gramm Kohle werden zur Erzeugung einer kWh elektrischer Energie in diesem Kraftwerk verbrannt oder umgekehrt, aus einem Kilogramm Kohle werden rund 10 Megajoule Strom gewonnen. Angesichts des Heizwertes von Steinkohle von durchschnittlich rund 29 Megajoule also ein Wirkungsgrad im Bereich von ca. 35 %. Kraftwerksblöcke Das Kraftwerk besteht aus insgesamt vier Blöcken unterschiedlicher Leistung, die in den Jahren 1991 bzw. 2001 in Betrieb gingen. Die folgende Tabelle gibt einen Überblick: Sonstiges Das Kraftwerk ist nach Pinchas Ruthenberg benannt, einem Pionier der Elektrizitätswirtschaft in Israel. Die Steinkohle wird per Schiff angeliefert. Das Kraftwerk verfügt deshalb über einen eigenen Pier. Da die Kühlung mittels Meerwasser erfolgt, kann es manchmal zu Problemen bis hin zur Stilllegung kommen, falls die Kühlwasserleitungen verstopfen. Quallen sind z. B. ein Problem und müssen daher ausgefiltert werden. Durch die Nähe Aschkelons zum Gazastreifen war in der Vergangenheit insbesondere auch das Kraftwerk Rutenberg ein Hauptziel der Raketenangriffe aus dem Gazastreifen heraus, obwohl es einen Großteil des Stroms für den Gazastreifen lieferte. Siehe auch Liste von Kraftwerken in Israel Weblinks Einzelnachweise
Rutenberg Power Station

The Rutenberg Power Station is a coal-fired power plant situated on the Mediterranean coast in Ashkelon, Israel. Description The Rutenberg power station, named for Pinhas Rutenberg, is owned and operated by the Israel Electric Corporation (IEC). Rutenberg is the newest thermal power station in Israel and the second largest in terms of generation capacity. It accounts for about 15 percent of the IEC's total capacity. The power station is situated close to the sea since its cooling system uses sea water. Technical data The power station has a total installed capacity of 2,250 MW. It is arranged in two blocks, each containing two power generating units. Two 550 MW boilers were supplied by Combustion Engineering (ABB) and two 575 MW boilers were supplied by Babcock & Wilcox. Turbines and generators were supplied by GEC-Alstom and ABB. The power station consumes 18,240 tonnes of coal per day, and 330 tonnes of cooling water per hour. Pollution control Block B was constructed with a scrubber (for FGD), while additional pollution control devices were being fitted to the block in 2020. Block A was not originally constructed with an FGD scrubber but one was later retrofitted to it (which also necessitated the construction of a new flue stack). It along with other pollution control devices (including an SCR system for NOx reduction) became operational in December 2018. History Construction began in the early 1980s, after completion of the first phase of the Orot Rabin power station near Hadera. Phase A became operational in 1990. Phase B was finished in 2000. Coal was transported to the station by freight trains from the Port of Ashdod until an on-site deepwater coal pier was completed in 2000. On 7 October 2023, the power plant was attacked by rockets, presumably by Hamas. Incidents On May 8th, 1998, nine workers were killed during construction work on the chimney of Unit B. Five others were rescued by a helicopter of the Special Rescue Tactical Unit (669) of the Israeli Air Force. On March 13th, 2023, a crane on the pier collapsed as a result of strong winds. One person was hurt and two were killed. Their corpses were found several days later. As a result, it was impossible to supply the power plant by ship and it was necessary to deliver coal to the plant by truck, requiring 170 truck journeys per day. On May 21st, 2024, a worker received an electric shock and died five days later. Cancelled expansion Phase D expansion consisting of additional coal units at the site was approved in 2008. However, several subsequent objections and the greatly increased availability of domestically-produced natural gas in Israel as an alternative to imported coal starting in the early 2010s led to the plan's cancellation. As a result, 60 dunams of land originally reserved for phase D expansion at the site will be returned by the IEC to the State of Israel in 2020. If built, Phase D would have increased plant generation capacity by an additional 1,250 MW. References
Рутенберг (электростанция)

Рутенберг — угольная электростанция, расположенная на средиземноморском побережье в Ашкелоне, Израиль. История Электростанция Рутенберг, названная в честь Пинхаса Рутенберга, принадлежит и управляется Электрической компанией Израиля. Рутенберг является новейшей теплоэлектростанцией в Израиле и второй по величине в плане генерирующих мощностей. На её долю приходится почти двадцать процентов установленной генерирующей мощности страны. Электростанция находится в непосредственной близости к морю, так как её система охлаждения использует морскую воду. Строительство началось в начале 1980-х. Начало эксплуатации первого пускового комплекса в 1990 году. Второй пусковой комплекс был завершен в 2000 году и запущен в эксплуатацию в феврале 2001 года. Характеристики Электростанция имеет установленную мощность 2250 МВт. Электростанция потребляет 16 тыс. тонн угля в день и 330 тыс. тонн охлаждающей воды в час (при полной мощности). Выбросы в атмосферу Трубы электростанции Рутенберг имеют высоту 250 метров и используются для выброса дымовых газов. Большая высота труб способствует эффективному рассеянию газа в атмосфере и снижению концентрации загрязняющих веществ в воздухе. Использование золы В 1998 году был приостановлен выброс пепла после сжигания в море, так как был найден способ полезного применения в промышленности, сельском хозяйстве и часть его используется для изготовления новых строительных блоков. Сумма вторичного использования составляет около 1,2 млн тонн угольной золы в год. Неисправности В начале августа 2012 года из-за неисправностей на электростанции Рутенберг произошло падение мощности примерно на 800 МВт по всей стране, в объёме, эквивалентном 6,5 % общей производственной мощности энергосистемы Израиля. Электрическая компания Израиля оперативно исправила большинство проблем на электростанции и почти 600 МВт мощности были возвращены в систему. Отключения электричества были зафиксированы, в частности, в Хайфе, Нетании и Рамат-Гане. Отключения длились от 15 до 20 минут. Неисправности произошедшие в августе 2013 года привели к снижению мощности станции примерно на 575 МВт — это около 4,4 % национального производства электроэнергии, или около 4,8 % по отношению к пику спроса, зафиксированного к 2013 году в Израиле. Происшествия 7 октября 2023 года террористы из группировки ХАМАС нанесли ракетные удары по второй по величине в Израиле электростанции — «Рутенберг». Примечания Ссылки Официальная страница электростанции на сайте Израильской электрической компании (ивр.) Официальная страница электростанции на сайте Израильской электрической компании (англ.)
Dead Sea Works

Dead Sea Works (hebrejsky: מפעלי ים המלח, Mif'alej Jam ha-melach, doslova Závody Mrtvého moře) je průmyslový podnik v Izraeli při Mrtvém moři. Průmyslové využití minerálů z Mrtvého moře předpovídal ve svých pracích už sionistický politik Theodor Herzl. Realizace těchto vizí započala roku 1931, kdy Moše Novomejskij získal od úřadů mandátní Palestiny licenci na využívání minerálního bohatství tohoto slaného jezera. Již roku 1927 za tímto účelem vznikla firma Palestine Potash Ltd. Roku 1932 byla zprovozněna chemická továrna na severním břehu jezera a roku 1934 pak i továrna na jižním břehu, poblíž starověké lokality Sodomy a Gomory. Před rokem 1948 zdejší podniky těžily ročně 8000 tun potaše a bromu a zaměstnávaly 2000 lidí. Během první arabsko-izraelské války v roce 1948 ale byla severní část Mrtvého moře dobyta zajordánskými vojenskými silami a severní továrna, poblíž dnešní vesnice Kalija a Bejt ha-Arava, byla opuštěna. Jižní továrna u Sodomy byla Izraelci dobyta v listopadu 1948 v rámci Operace Lot. Po vzniku státu Izrael byla jižní továrna znárodněna a po delší dobu byla spíše prodělečným podnikem, jehož hlavním účelem bylo posílení strategické přítomnosti Izraele na jihozápadním břehu Mrtvého moře. Spadala pod Ministerstvo rozvoje Izraele. Podnik Dead Sea Works byl jako dceřiná společnost začleněn do státní firmy Israel Chemical Industries. Ta prošla roku 1994 privatizací (izraelský stát si ponechal jen podíl ve výši 2 %). Mezitím, od počátku 80. let 20. století, začal podnik u Mrtvého moře vykazovat díky technologickým inovacím zisk. Podle údajů z přelomu 20. a 21. století zaměstnávaly Dead Sea Works 2200 lidí a produkovaly 2,8 milionů tun potaše, 800 000 tun granulovaného potaše. V blízkosti závodu také roku 1996 vyrostl provoz Dead Sea Magnesium zaměřený na produkci hořčičných solí. 65% podíl v něm má Dead Sea Works, 35 % patří firmě Volkswagen. Další pobočný provoz Dead Sea Bromine Group se zaměřuje na produkci bromu. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dead Sea Works na Wikimedia Commons
Dead Sea Works

Dead Sea Works (hebräisch מפעלי ים המלח, Mif’alei Jam HaMelach) ist eine israelische Kalisalzanlage an der Küste des Toten Meers in Israel. Geschichte Die Gesellschaft wurde 1930 von Mose Nowomeisky gegründet und war als Palestine Potash Company bekannt. Seit 1936 war es ein gewinnbringendes Unternehmen, trotz der Konkurrenz durch das deutsche Kali-Kartell, das Kali unter den Selbstkostenpreisen anbot. Im Israelischen Unabhängigkeitskrieg im Jahre 1948 wurde die nördliche Hälfte von der Arabischen Legion besetzt, die die Anlage zerstörte. Dead Sea Works ist ein ehemaliges Staatsunternehmen, das vom israelischen Entwicklungsministerium geleitet wurde. 1953 wurde es in Dead Sea Works umbenannt. Seit 1975 ist das Unternehmen im Besitz von Israel Chemicals Ltd. (ICL), das zwischen 1992 und 1995 über einen Börsengang privatisiert wurde. Heute ist Dead Sea Works ein Teil des Geschäftsbereiches Dünger von ICL (ICL Fertilizer). Dead Sea Works steht weltweit an vierter Stelle beim Abbau von Kaliprodukten. Die Gesellschaft stellt auch Magnesiumchlorid, Industriesalz, Flugzeugenteisungsmittel, Badesalz, Tafelsalz sowie Rohmaterial für die Kosmetikindustrie her. Sie hat Kunden in über 60 Ländern. Der Betrieb zum Abbau der Salze befindet sich am südlichen Becken des Toten Meeres. Das Unternehmen baut Mineralien bergmännisch ab und gewinnt auch Salz durch Verdunsten des Wassers in Salzteichen am Rande des Toten Meeres. Es wird von Naturschützern beschuldigt, die Umgebung zu verschmutzen und zum Wasserverlust des Toten Meeres beizutragen. Tourismus An den Ufern von Dead Sea Works liegen einige Urlaubshotels, die von Besuchern des Toten Meeres aufgesucht werden. Die Urlauber nehmen das Salzbad dann regelmäßig in den industriellen Salzfeldern (Verdunstungsteichen) von Dead Sea Works. Schmalspurbahn Eine Schmalspurbahn diente dem innerbetrieblichen Transport der Mineralien sowie der für deren Abbau eingesetzten Arbeiter. Schienenfahrzeuge der Schmalspurbahn Galerie Weblinks Frühe Dokumente und Zeitungsartikel zur Dead Sea Works in den Historischen Pressearchiven der ZBW Einzelnachweise
Dead Sea Works

The Dead Sea Works (Hebrew: מפעלי ים המלח, Mif'alei Yam HaMelakh) is an Israeli potash plant in Sodom, on the Dead Sea coast of Israel. Originally known as the Palestine Potash Concession, it operated from two sites during the Mandatory Palestine period - Kalya in the north and Sodom in the south. History Under the British administration, concessions from the Mandatory government were given. On January 1, 1930, the "Concession for the extraction of salts and minerals in the Dead Sea" was granted to Palestine Potash Limited by the governments of Palestine and Transjordan jointly. The company, whose directors included Moshe Novomeysky, had been incorporated in England in 1929 and registered as a foreign company in Palestine in 1930. From 1936, it was a profitable enterprise despite attempts by the German potash cartel to strangle the business by dumping potash at below-cost prices. In the 1948 Arab–Israeli War, the northern half of the production facilities was occupied by the Jordanian Legion, which was destroyed in the ensuing fighting. In 1951, the company was nationalized by the Israeli government under the Ministry of Development. In 1953, it was renamed the Dead Sea Works. Today Dead Sea Works is the world's fourth-largest producer and supplier of potash products. The company also produces magnesium chloride, industrial salts, de-icers, bath salts, table salt, and raw materials for the cosmetic industry. It has customers in over 60 countries. Dead Sea Works is part of the Fertilizers Division of Israel Chemicals Ltd. It is located in the southern basin of the Dead Sea and the extracted chemicals are exported around the world. Rather than extracting potash and other minerals from the Dead Sea by mining them directly, the company makes use of solar evaporation with 2-meter deep evaporation ponds. See also Arab Potash Economy of Israel Ahava References External links Company website Archived 2005-12-17 at the Wayback Machine 19th century boat of British explorer displayed at Dead Sea Works "Wealth from the Dead Sea" Popular Mechanics, November 1930, pp 794-798