NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Università Ben Gurion del Negev

L'Università Ben Gurion del Neghev (in ebraico אוניברסיטת בן גוריון בנגב‎?, Universitát Ben Gurión BeNégev) è stata fondata nel 1969 a Be'er Sheva, in Israele. Si chiamava originariamente "Università del Neghev" ma è stata ridenominata "Università Ben Gurion del Neghev" nel novembre 1973 alla morte di David Ben Gurion, primo Capo del governo d'Israele. Egli pensava che l'avvenire d'Israele si sarebbe giocato con lo sviluppo del meridione. In omaggio a tale visione di Ben Gurion, il campus dell'Università ospita a Midreshet Ben-Gurion, presso il kibbutz di Sde Boker, un centro di ricerche specializzato nello studio degli aspetti storici e politici della vita all'epoca di David Ben Gurion. L'Università è stata creata per servire la popolazione del sud d'Israele e promuovere lo sviluppo sociale e scientifico della zona desertica del Paese. Gli si devono importanti contributi nelle ricerche sulle zone aride e la sua scuola di medicina è stata all'avanguardia nel campo della medicina comunitaria. L'Università si è sviluppata rapidamente e nel 2005 contava 17 400 studenti di elettronica, chimica, informatica e meccanica. Con l'Università di Tel Aviv, Ben Gurion è al secondo o terzo posto dopo il Technion per la formazione degli ingegneri. Facoltà Le Facoltà dell'Università sono: Facoltà di Scienze Umane e Scienze Sociali Facoltà di Scienze Naturali Facoltà di Scienze Ingegneristiche Facoltà di Scienze Mediche Scuola di Management Jacob Blaustein Institutes for Desert Research Programmi internazionali di studio Sebbene la maggior parte dei corsi siano tenuti in ebraico, l'Università ha istituito vari corsi in inglese che sono aperti a studenti provenienti da altre parti del mondo: Master of Arts in Studi Vicino-Orientali (MAPMES). The Albert Katz International School for Desert Studies nel Jacob Blaustein Institutes for Desert Research al campus di Sde Boker, offre corsi di laurea in studi sul deserto. In collaborazione con la Columbia University, un programma comune in Medicina Internazionale è offerto dalla Facoltà di Medicina. La Scuola di Management offre un full-time Honors MBA Program. Il Dipartimento di Letterature Straniere e Linguistica offre programmi di BA (laurea) e MA (Master) svolti in lingua inglese. Il Ginsburg-Ingerman Overseas Student Program offre programmi accademici a breve, medio e lungo termine e Studi di lingua ebraica. Inoltre, vari Dipartimenti accettano scambi, internati e corsi di studio studenteschi. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sull'Università Ben Gurion del Negev Collegamenti esterni (HE, EN, AR) Sito ufficiale, su bgu.ac.il. Università Ben Gurion del Negev (canale), su YouTube. (EN) Università Ben Gurion del Negev, su setlist.fm. Università Ben Gurion del Negev, su ISIL. (EN) American Associates, Ben-Gurion University of the Negev, su aabgu.org.
Ben-Gurionuniversiteit van de Negev

De Ben-Gurionuniversiteit van de Negev (Hebreeuws: אוניברסיטת בן גוריון בנגב - Universitat Ben Gurion Banegev, Engels: Ben-Gurion University of the Negev, afgekort BGU), vaak gewoon Ben-Gurionuniversiteit genoemd, is een openbare universiteit in Beër Sjeva (Israël). De universiteit is opgericht in 1969 en genoemd naar David Ben-Gurion. Achtergrond De universiteit heeft tot doel het promoten van de ontwikkeling van de regio Negev. Dit doel is gebaseerd op een visie van David Ben-Gurion, de eerste premier van Israël, die geloofde dat de toekomst van het land in dit relatief onontwikkelde gebied lag. Oorspronkelijk heette de universiteit universiteit van de Negev, maar dat werd na de dood van Ben-Gurion veranderd naar de huidige naam. De universiteit heeft een kleine campus, Midreshet Ben-Gurion, vlak bij kibboets Sde Boker, waar Ben-Gurion tijdens zijn pensioen verbleef. Hier bevindt zich ook het Jacob Blaustein Institute for Desert Research, welke masters en PhD’s geeft voor woestijn-gerelateerde studies. De meeste lessen aan de universiteit worden gegeven in het Hebreeuws, maar er zijn ook Engelstalige cursussen die studenten van over de hele wereld aantrekken. Faculteiten De Ben-Gurion-universiteit van de Negev heeft de volgende faculteiten: 'Humanities and social sciences' (ongev. alfawetenschappen, economische en sociale wetenschappen) Natuurwetenschappen Technische wetenschappen Gezondheidswetenschappen Management Woestijnonderzoek Noemenswaardige faculteitsleden Aaron Antonovsky, socioloog Aharon Appelfeld, auteur Charles Blattberg, politiek wetenschapper Avishay Braverman, voormalig president van de universiteit, econoom en politicus. Rivka Carmi, pediater Haim Chertok, auteur Shlomi Dolev, computerwetenschapper Tikva Frymer-Kensky, Bijbelgeleerde Neve Gordon, politiek wetenschapper Samuel Hollander, econoom Etgar Keret, auteur Benny Morris, historicus Amos Oz, auteur Elisha Qimron, Hebreeuws geleerde Aviad Raz, socioloog Danny Rubinstein, journalist Joshua Prawer, historicus Richard Shusterman, filosoof Carsten Peter Thiede, Bijbelgeleerde Unni Wikan, antropoloog Oren Yiftachel, geograaf Noemenswaardige alumni Isaac Berzin Meir Cohen (1955), politicus Amira Dotan Gila Gamliel (1974), oud-voorzitter van de studentenraad en politica Agi Mishol Gonen Segev Silvan Shalom (1958), journalist en politicus Eliezer Shkedi Yaakov Turner Mordechai Vanunu (1954), nucleair technicus en vredesactivist Shelly Yachimovich (1960), politica, journalist en presentator Tamar Zandberg (1976), politica Externe links (Engelstalige) website van de universiteit American Associates, Ben-Gurion University of the Negev
Универзитет Бен Гурион

Универзитет Бен Гурион (хебр. אוניברסיטת בן-גוריון בנגב) је државни универзитет у Израелу. Састоји се од пет кампуса, а има око 20.000 студената. Види још Списак универзитета у Израелу Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Ben-Gurions universitet i Negev

Ben-Gurions universitet i Negev (hebreiska: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, Universitat Ben-Guriyon baNegev) är ett israeliskt universitet i Be'er Sheva i Negevöknen i Israel. Universitetet har campus på fem platser: Marcus Family Campus i Be'er Sheva, David Bergmann Campus i Be'er Sheva, David Tuviyahu Campus i Be'er Sheva, Sde Boqer Campus i Midreshet Ben-Gurion och Eilat Campus. Universitetet har omkring 20 000 studenter. Bland forskningsinstitut finns National Institute for Biotechnology in the Negev, Ilse Katz Institute for Nanoscale Science and Technology samt Jacob Blaustein Institutes for Desert Research, varibland Albert Katz International School for Desert Studies och Ben-Gurion Research Institute for the Study of Israel and Zionism. Ben-Gurions universitet i Negev grundades 1969 som Universitetet i Negev med syfte att främja utveckling i Negevöknen, vilken ytmässigt utgör mer än 60 procent av Israel. Det omdöptes senare, efter dennes död, efter Israels grundare och första premiärminister David Ben-Gurion, som ansåg att landets framtid låg i denna region. Referenser Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Ben-Gurion University of the Negev, 12 december 2018. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Ben-Gurions universitet i Negev. Webbplats för Ben-Gurions universitet i Negev
Університет Бен-Гуріона

Неґевський університет (імені) Бен-Гуріона (івр. אוניברסיטת בן גוריון בנגב) — публічний університет, розташований у місті Беер-Шева (Ізраїль), що також має кампус у місті Ейлат та науково-дослідницькі структури в кібуці Сде-Бокер у пустелі Негев. Університет був заснований в 1969 році та відкритий у 1971-му. Під керівництвом університету також знаходяться кілька коледжів, таких як Коледж Пінхаса Сапіра, Беер-Шевський інженерний коледж та інші. В університеті вчаться 15 тис. студентів. Університет складається з чотирьох факультетів — природничо-наукового, інженерного, медичного і гуманітарного, а також школи бізнесу, Біотехологічного інституту, Інституту прикладних досліджень, Інституту дослідження пустелі (та, у його складі, Національного центру сонячної енергії), Інституту Крайтмана передових наукових досліджень, Інституту спадщини Бен-Гуріона. Посилання Офіційний сайт (івр.) Примітки
Royal Palace, Tell el-Ful

Royal Palace at Tell el-ful is an abandoned structure near Beit Hanina, atop a hill known as Tell el-Ful (Hill of Beans, Hebrew: גבעת שאול, Givat Shaul, lit. Hill of Saul). History The hill of Tell el-Ful, located just west of Pisgat Ze'ev and overlooking the Arab neighborhood of Shuafat, is 2,754 feet (839 m) above sea level, making it one of the highest summits in the vicinity. The structure was intended to be a summer residence for King Hussein of Jordan, whose grandfather, Abdullah I, occupied Jerusalem and the rest of the West Bank, annexing the territory after the 1948 Arab–Israeli War. Construction started in the mid-1960s, in reaction to the locating of the residence of Israel's president in West Jerusalem. As the official holiday retreat of the Jordanian royal family, it was to be an architectural masterpiece that would host dignitaries from around the world. The design envisaged a grandiose structure consisting of three levels, interconnected with arches plated with Jerusalem stone. Construction came to a halt after the 1967 War, when Israel captured the area. The structure was still a building site and was left uncompleted. Still owned by the Hashemite Kingdom, it remains today as found in 1967: a skeletal, two-storey cement structure. By 2010, it had become a haven for drug users; a local official said at the time that attempting to redevelop the building and end the neglect would potentially "raise a storm in Jordan." In August 2011, the Jerusalem municipality stopped unauthorised workers who had erected a fence around the site. The Jerusalem Waqf denied that Jordan was preparing to renovate the palace. Archaeology The identification of tell el-Ful with biblical Gibeah, the capital of King Saul, is generally accepted and ruins of a fortress are apparent at the site. Due to the site's archaeological significance, a number of digs have occurred at the site, the first in 1868. Jordanian plans to build the royal palace atop the mound prompted a third excavation in 1964 which attempted to salvage and document the findings prior to construction work. References External links 360 degree view - Tel el Ful/Givat Shaul
Sabil Abu Nabbut

Sabil Abu Nabbut (Arabic: سبيل أبو نبوت) also known as Tabitha's Well is a public fountain ("sabil") in Jaffa, Israel, built in 1815/16 CE during the Ottoman period in Palestine. Its main purpose was to facilitate the journey between Jaffa and Jerusalem. History and architecture The sabil was built by the Governor of Jaffa, Muhammad Abu Nabbut in about 1815. It was intended to facilitate the journey between Jaffa and Jerusalem, and was part of Abu Nabbut's rehabilitation efforts in the city. It was seen by numerous travelers, merchants and pilgrims on their journey between the two cities. Despite the fame of the sabil, very little is known about its origin and design. During inquiries in Jaffa in the 1870s, Clermont-Ganneau encountered a master mason named Ali Sida of whom he wrote: "This man, now of advanced age, directed all the works that were set on foot at the beginning of the century by the legendary Abu Nabbut, Governor of Jaffa, the same that gave his name to the pretty fountain, or Sebil Abu Nabbut..." The building is a small rectangular stone structure with three domes with a sabil (fountain) in the middle. At each corner of the building is a cylindrical pier with projecting domed finials (now missing). The principal building material is kurkar stone, with some reused limestone blocks incorporated into the masonry, and marble used for decoration. The principal façade of the sabil is its western side, with the fountain contained within a large shallow niche framed with cyma reversa moulding. The fountain is surrounded by four white flat marble columns set against a background of red marble. Above the two central columns is a plaque commemorating the construction of the sabil in 1236 H (1815–1816 CE). On either side of the sabil are windows. These windows were blocked up in about 1960. There are three-ridged domes that crown the building, as well as the multitude of finials on the domes and the small pinnacles that refine the building's silhouette. The entrances are at the north and south sides of the building. Although now blocked, each entrance had an open iwan facing outwards. The arches are decorated with a band containing diamond-shaped lozenges. The east side has a pair of windows, now blocked. In the centre of the east side is a doorway opening into the domed room at the back of the sabil. The interior of this room is undecorated, and is now used as a park keeper's hut. "Tomb of Tabitha/Dorcas" The fountain was pointed out to Western travellers as the "Tomb of Dorcas" (aka Tabitha, a New Testament figure), or more precisely as a Muslim fountain built at the burial place of Tabitha/Dorcas, as shown for instance by the caption of a photo taken around 1900 (see photo). Sculpture garden In 2000 a sculpture garden by the Israeli painter and sculptor Yigal Tumarkin was established next to the sabil. References Bibliography Further reading Kana`an, Ruba (2001), "Two Ottoman Sabils in Jaffa (c.1810-1815): An Architectural and Epigraphic Analyses", in Levant 33: 187–202 External links Sabil Abu Nabbut, archnet.org Survey of Western Palestine, Map 13: IAA, Wikimedia commons
Sabil Abu Nabbut

La Sabil Abu Nabbut (en hebreo: סביל אבו נבוט; en árabe: سبيل أبو نبوت) también conocida como el «Pozo de Tabitha» es una fuente pública ("sabil") en Tel Aviv-Yafo, Israel,​ construida durante la era del imperio otomano en Palestina. Su objetivo principal era facilitar el viaje entre Jaffa y Jerusalén. El sabil fue construido por el Gobernador de Jaffa, Muhammad Abu Nabbut alrededor de 1815.​ Fue pensado para facilitar el viaje entre Jaffa y Jerusalén, y fue parte de los esfuerzos de rehabilitación de Abu Nabbut sobre la ciudad. Fue visto por numerosos viajeros, comerciantes y peregrinos en su viaje entre las dos ciudades. Véase también Fuente (arquitectura) Monumento Referencias
Parque Saker

El Parque Saker (hebreo: גן סאקר) es el parque público más grande de la ciudad de Jerusalén, Israel, ubicado en el centro de la ciudad, entre los barrios de Kiryat Wolfson, Najlaot y contiguo al Complejo Gubernamental del Israel.​ El parque fue inaugurado en 1963, y debe su nombre a Harry Sacher, una figura significativa en la Organización Sionista Mundial. El parque fue diseñado por el urbanista Yahalom Tzur.​ Véase también Parque Pedagógico Etnobotánico OMAERE Parque Pompano Parque Princesa Antoinette Parque provincial de la Playa Parlee Referencias
Parc Sacher

Le parc Sacher (de l'hébreu: גן סאקר) est le plus grand parc public dans le centre de Jérusalem, Israël, près des quartiers de Kiryat Wolfson et Nachlaot et jouxte le Gouvernement d’Israël. Le parc a été créé en 1963, et nommé d'après Harry Sacher, une figure importante de l'Organisation sioniste mondiale. Il a été conçu par Yahalom Tsour, et il comprend des pelouses, des sentiers de randonnée, des aires de pique-nique, des aires de jeux, des skate-parcs, et un parcours pour chiens. En avril 1996, un Bonshō, c'est-à-dire une grande cloche japonaise, a été installée dans le parc. Elle a été gravée d'inscriptions en hébreu, en arabe, en japonais et en anglais, tous contenant le mot “paix”, ainsi que d'une gravure d'un verset des Psaumes (Tehilim 122): "Priez pour la paix de Jérusalem ; sereins seront ceux qui vous aiment." Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Sacher Park » (voir la liste des auteurs). Portail de Jérusalem
Хацор

Хацор или Те́л-Хацо́р (на иврит: תֵּל חָצוֹר; Асор) е библейски хълм (тел – тепе) в Северен Израел, разположен на 6 км северно от Рош-Пина, западно от река Йордан. Идентифициран е с древния ханаанейски град Хацор, който е бил средищен политически и търговски център на Ханаан в доизраилския период, т.е. отпреди изхода. История Древният град се споменава в клинописните текстове от Ебла още в 3 хил. пр.н.е., както и в древноегипетски папируси от 19 век пр.н.е., а също и в клинописните текстове от Мари от 18 век пр.н.е. В средата на 2 хил. пр.н.е. е най-крупния център на Ханаан, а мелекът на Хацор бил „глава на всички царства“ () в тази земя, което ще рече от бреговете на Ефрат и юдейската порта до Древен Египет. В резултат от библейското завоюване на Обетованата земя, е завладян от древноизраилските племена и изгорен (). Скоро след това е наново възстановен, а в епохата на съдиите жителите му с 900 колесници нанесли на израилтяните контраудар, вследствие на който избрания народ бил принуден за 20 години да се покори на (х) асорския цар (мелек) (). Около 1258 г. пр.н.е. е повторно разрушен и разграбен, както и повторно възстановен от израилтяните. Укрепен е при царуването на цар Соломон. В 732 г. пр.н.е., ведно с други градове на Галилея е за трети път разрушен от асирийската армия (). Въпреки това, живота в Хацор продължава до III—II век пр.н.е., включително и в елинистическия период, за което свидетелстват археологическите находки в резервата Тел Хацор. Източници Национален парк Тел-Хацор Архив на оригинала от 2011-08-26 в Wayback Machine. В. Шведова. Древний город Хацор Архив на оригинала от 2009-08-28 в Wayback Machine.
Tel Chacor

Tel Chacor je izraelský národní park a největší archeologická lokalita v Izraeli. Nachází se v Horní Galileji v Chulském údolí, asi 15 km severně od Galilejského jezera. Jižně od něj probíhá občasný vodní tok Nachal Chacor. Na tomto telu (pahorku) leželo ve starověku město Chacor, kanaánské město, které dosáhlo svého vrcholu a důležitosti na počátku 2. tisíciletí př. n. l.. V srpnu 1955 byly v lokalitě Chacor učiněny významné archeologické objevy, během výzkumu prováděného pod vedením Jiga'ela Jadina. Další série nálezů přišla v září roku 1957. Roku 2005 byl Tel Chacor zapsán na seznam světového dědictví UNESCO. Historické zmínky Chacor je zmiňován v el-amarnské korespondenci (14. stol. př. n. l.), nalezené v El Amarně v Egyptě. Ta obsahuje mj. dopisy chacorského panovníka Avdi Tišriho, který v nich sliboval věrnost faraonovi. Avdi Tišri byl jediným kanaánským panovníkem v celém tomto diplomatickém archivu, jenž se tituloval jako „král“, což svědčí o velikosti a rozkvětu města v tomto období. Chacor je zmiňován také v textech z Mari, které se nachází blízko Tigridu. Zprávy o Chacoru se nacházejí také v Bibli. Město bylo zničeno ohněm ve 12. století na konci doby bronzové. O dobývání města Izraelity mluví Joz 11, 10 (Kral, ČEP). Znovu bylo vybudováno králem Šalomounem v 10. století, spolu s výstavbou Megida a Gezeru. V době vlády krále Achaba, na konci 9. století př. n. l. se město stalo jedním z hlavních měst severního království a byla v něm vybudována nová pevnost. Roku 732 př. n. l. bylo město dobyto asyrským králem Tiglatpilesarem III. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku תל חצור‎ na hebrejské Wikipedii. Související články Starověké dějiny Židů Biblická archeologie Seznam světového dědictví Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tel Chacor na Wikimedia Commons (anglicky) Israel Antiquities Authority (česky) Josef Hřebík: Archeologie a Starý zákon
Hácór

Hácór (héber: תל חצור Tel Hacor) ókori város a mai Izrael északi részén. Romterülete 6 km-re fekszik Ros Pinnától (רֹאשׁ פִּנָּה), a Ros Pinna-Tiberias út mellett. 2005 óta az UNESCO kulturális világörökségének része. Történelem A várost már a középső bronzkor óta említik az egyiptomi és mezopotámiai szövegek. A rajta keresztül vezető út révén ugyanis nagy kereskedelmi jelentősége volt mindkét irányban. Területét tekintve a legnagyobb volt a Kr. e. 2. évezredbeli kánaáni városok között. Két részből állt, az egyik volt az ún. felsőváros, egy dombon fekvő, jól kiépített és a kora bronzkortól kezdve a hellenisztikus korig (megszakításokkal) lakott város. A másik része volt a domb tövében elterülő alsóváros, amelynek kiterjedése 70 hektár - kb. hatszorosa volt a dombon épült városénak. Összesen 21 települési réteget elemeztek ki az ásatások eredményeként. Ezek közül a négy legalsó réteg a korai bronzkor közepétől a középső bronzkor első szakaszáig, kb. Kr. e. 1850-ig terjed, mégpedig csak a dombon, a felsővárosban. Majd a következő században terjedt át a település az alsóvárosra és ekkor vált az egész város a hükszoszok birodalmának egyik fontos városává. Maga a város erődrendszerével együtt ismételten újjáépült és virágzott az egész kánaáni korban. Becslés szerint 40 000 lakosa lehetett. Két kánaáni templom romjai is napvilágra kerültek. Számos kultuszi tárgyat találtak, egy oltárt, áldozati felszerelést, bálványszobrocskákat. A kánaáni város a Kr. e. 13. század végén teljesen elpusztult, minden bizonnyal Józsué honfoglalása következtében. Az új honfoglalók eltörölték a korábbi város kultúráját. Az alsóváros ettől kezdve lakatlan maradt és a dombon is csak kis létszámú, inkább félnomád és igen szerény materiális kultúrával rendelkező izraeli népesség lakott. Csak Salamon király idejében épült újjá a város, ettől kezdve megint jelentős hely lett. (Az Ószövetség említi, hogy Salamon megerősítette Megiddó, Gézer és Hacor városát.) A várost kazamáta-falrendszer vette körül; a nyugati részen egy erős fellegvár épült, amely századokon át megmaradt. Hácór az Izraeli Királyság északi határának közelében lévén, ki volt téve az arámok, majd az asszírok támadásainak. II. Jeroboám király idején egy erős földrengés okozott súlyos károkat. (Talán az, amire az ószövetségi Ámós 1,1 és Zak. 14,5 emlékezik.) III. Tiglat-Pileszer asszír uralkodó Kr. e. 733-ban elfoglalta Hácórt és elpusztította erődítményeit. Ezzel a város jelentősége megszűnt, lakossága erősen lecsökkent. Kisebb izraelita település volt ugyan az assír, majd a perzsa és a hellenisztikus korban is egy citadella körül. Kr. e. 150 körül azonban végleg elnéptelenedett. Galéria Jegyzetek Források Dr. Tóth Kálmán: A régészet és a biblia Klaus Vogt: Stuttgarti Biblia kislexikon, 1974. Kroll Gerhard: Jézus nyomában