NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Platja del Port

La platja del Port o platja des port és una platja de sorra mallorquina, del terme municipal de Ses Salines, situada a l'important centre turístic de sa Colònia de Sant Jordi. Està encaixonada entre el port (d'aquí ve el seu nom) i es Turó. És una platja molt concorreguda per banyistes, sobretot turistes. Antigament era molt més llarga però va reduir en llargària degut a l'ampliació del port. S'hi accedeix des del carrer Gabriel Roca i té unes dimensions de 155 metres de llargària per 35 d'amplada. Referències
Platja des Cavallet

La platja des Cavallet, o platja des Solseró, és una platja del sud-est d'Eivissa al municipi de Sant Josep de sa Talaia i dins del Parc natural de ses Salines. És una de les platges nudistes pioneres. La platja es troba a 9,5 km d'Eivissa i a 24,5 de Sant Josep de sa Talaia. És una platja oberta i llarga amb gran presència de vegetació i sorra. La sorra és molt fina i blanca d'origen natural. A l'extrem sud hi ha roques amb piscines naturals i la Torre de ses Portes a la punta septentrional dels Freus. El fons és de sorra amb algunes zones de roca i amb vegetació submarina a certa profunditat. L'orientació a llevant fa que els vents siguin moderats de mar a terra. Es troba al costat dels estanys de les salines amb presència d'aus aquàtiques. Hi ha una varietat de corriols entre els pins i la vegetació típica de l'illa.
Platja des Codolar

La platja des Codolar és una platja del sud de l'Eivissa, del municipi de Sant Josep de sa Talaia a la parròquia de Sant Francesc de s'Estany. Limita amb els estanys des Codolar de les salines i amb l'aeroport d'Eivissa (també conegut com a aeroport des Codolar). Es trona integrada en el Parc natural de ses Salines La platja es troba a 9,5 km d'Eivissa i a 24,5 de Sant Josep de sa Talaia. Limita amb els estanys des Codolar de les salines i amb l'aeroport des Codolar o aeroport d'Eivissa. És una platja oberta i llarga formada de còdols. El fons és primer de còdols i després de sorra amb vegetació submarina. La profunditat és d'1 m a 25 m de la riba i d'1,7 m a 50 m. L'orientació és a ponent fent que els vents no siguin forts a l'estiu. La platja es divideix en dues parts: s'Arrentador de ses Bótes a la part occidental on antigament es rentaven les bótes de vi, i Sanvertesc a la part oriental. En un dels extrems es troben els penya-segats de Cap des Falcó. Una de les grans atraccions d'aquesta platja són les seves vistes a les salines, una antiga explotació de sal, amb una panoràmica espectacular. Altra bella vista procedeix dels penya-segats de Cap d'Es Falcó, en l'extrem més allunyat de la platja.
Platja del Toro

La Platja de les Penyes Roges (popularment de ses Penyes Rotges), dita també Platja del Toro o Racó de la Fragata (popularment de sa Fragata) és una platja del terme de Calvià, als peus de la urbanització del Toro, aferrada al Port del Toro. Està situada entre la Punta Prima i la Punta del Carregador, a una cala dita Cala de les Penyes Roges, i és d'arena fina i color daurat. Es tracta d'una platja artificial, sense passeig marítim ni vegetació ni espais protegits. A la seva part posterior s'aixeca un penya-segat natural vertical, de color vermellós producte de l'alt contingut de rovell de ferro en el substrat del sòl, que rep el nom de les Penyes Roges, que donen nom a la cala i la platja. Dalt del penya-segat s'alcen xalets, la qual cosa explica l'afluència massiva de gent. Serveis L'accés per carretera és senzill seguint la senyalització viària; el vehicle particular es pot estacionar de franc pels voltants. També es pot optar pel transport públic: l'autobús s'atura per la rodalia d'aquesta platja. Per altra banda, la platja compta amb accés per a minusvàlids i amb zona de fondeig. No es pot fer acampada, no hi ha serveis de socors, restaurants, papereres ni aparcaments, però sí que compta amb dutxes, quioscs, banys i telèfons. Referències Enllaços externs La platja a Platgesdebalears.com Arxivat 2014-04-07 a Wayback Machine.
Sa Torre (Santa Maria del Camí)

Sa Torre és una possessió de Santa Maria del Camí, situada al límit del terme amb Pòrtol, al raiguer del Puig de Son Seguí, confrontant amb Cas Sastre, s'Olleria d'en Seguí, sa Garriga de Son Borràs, Son Seguí, Can Moranta i Son Collet. L'any 1863 tenia 53 quarterades i era propietat d'Andreu Canyelles i Ramis. Referències
Comarca de la Sierra de Tramontana

La Sierra de Tramontana (en catalán Serra de Tramuntana) es una comarca española situada en la parte noroccidental de la isla de Mallorca, en la comunidad autónoma de las Islas Baleares.​ Este territorio engloba la totalidad de la Sierra de Tramontana y se encuentra a las orillas del mar Mediterráneo, que configura su espacio al sur, oeste y norte. Limita con Palma al sureste y el Raiguer al este. Está formada por trece municipios,​ de los cuales el más poblado es Calviá, y el más extenso Pollensa; por el contrario, el municipio con menor número de habitantes es Escorca, y el de menor superficie Estellenchs. Su capital tradicional e histórica es la villa de Sóller. Como el resto de las comarcas baleares, sólo está reconocida a nivel geográfico, pero no a nivel político. Desde 1987 existe una entidad llamada Mancomunidad de la Sierra de Tramontana que agrupa a la mayoría de municipios de la comarca —todos menos Andrach, Calviá, Fornaluch y Pollensa—. Fue creada para hacer posible la implantación de algunos servicios públicos que de manera individual no podían asumirse. Municipios La comarca está conformada por los siguientes municipios: Véase también Sierra de Tramontana Comarcas de las Islas Baleares Sierra de Tramontana-Costa Norte Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Comarca de la Sierra de Tramontana.
Sierra de Tramontana (comarca)

Sierra de Tramontana è una comarca di Maiorca, nelle Isole Baleari, di 109.870 abitanti, che ha come capoluogo Calvià. Geografia Millenni di agricoltura in un ambiente povero di risorse ha trasformato il paesaggio in un sistema articolato per poter sfruttare la scarse risorse idriche, come terrazzamenti risalenti al periodo feudale o sfruttamento in comune dei pozzi d'acqua. Appartiene alla Sierra de Tramontana la famosa spiaggia di La Calobra. Nel 2011 il paesaggio culturale della Sierra de Tramontana è stato inserito nella lista dei Patrimoni dell'umanità dell'UNESCO. Comuni Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Serra de Tramuntana
Сьерра-де-Трамонтана (район)

Сьерра-де-Трамонтана, также Серра-де-Трамунтана (исп. Sierra de Tramontana, кат. Serra de Tramuntana) — район (комарка) автономного сообщества Балеарские острова Испании. Расположен на северо-западе острова Мальорка, занимает бо́льшую часть горной цепи Сьерра-де-Трамонтана. Муниципалитеты Андрайч Баньяльбуфар Буньола Кальвия Дейя Эскорка Эспорлас Эстельенкс Форналуч Польенса Пучпуньент Сольер Вальдемоса
Ses Estaques

Ses estaques és una platja molt petita situada al costat del port de Santa Eulària des Riu. Característiques Té una longitud de 50 m i una amplada de 3 m. No té massa arena i també està formada per grava i petites pedres. A la zona hi ha hotels, bons aparcaments i hamaques i parasols. A més a més hi ha un restaurant a partir del qual es pot seguir una senda per pujar al mirador, on es poden observar bones vistes del municipi. Com arribar-hi? Per la carretera d'Eivissa a Santa Eulària des Riu, una vegada passada la localitat agafar el desviament cap a Es canar i es veu el senyal indicatiu cap a Ses Estaques. A 200 m trobarem la platja i el Palau de Congressos d'Eivissa.
Sol d'en Serra

La platja de Sol d'en Serra es troba al sud de la localitat de Santa Eulària a continuació de cala Llonga. Característiques És una platja tranquil·la té 70 metres de llarg i 10 metres d'amplada, l'arena de la platja és gruixuda, i amb aigües cristal·lines. Com arribar-hi Per carretera asfaltada, bé des de Santa Eulària agafant la indicació situada entre el km. 11 i 12 de la carretera d'Eivissa a Santa Eulària, o bé des d'Eivissa, en aquest cas passant prèviament per Jesús. Zona residencial turística. Una vegada en cala Llonga, agafar l'indicador cap a sòl d'en serra, aquest camí no està asfaltat i té un recorregut de 3 km fins a la platja.
Son Barca

Son Barca és una possessió de Santa Maria del Camí situada al costat de Terrades, en el camí de Muro, ocupant terrenys de l'alqueria islàmica d'Albiar. Va formar part de Terrades. Pren el nom d'una branca dels Canyelles de Terrades, propietaris d'aquesta possessió en el s. XVI, que eren de malnom Barca. L'any 1623 es documenta un Gabriel Canyelles Barca que era propietari d'aquesta possessió, confrontant amb Terrades de Ramon Descós. L'any 1685 es valorava en 4700 lliures. En el s. XIX va anar a parar a la família Pons de Binissalem Comptava amb 47 quarterades de conradís, vinya, figueral, garroveral i oliverar. Les cases Les cases s'articulen entorn d'una clastra central oberta per dos costats. A la part principal s'hi troben les cases dels senyors i les cases dels amos, i s'hi accedeix mitjançant una miranda empedrada. Aquest buc queda rematat per una torre situada a la part central, de planta quadrangular i coberta a quatre aigües. A la planta baixa hi ha tres portals; un d'accés a la casa dels senyors, un altre d'accés a la casa dels amos i un tercer que és el portal de la capella. Damunt aquest darrer portal hi ha una creu i la data de 1781. Als dos costats dels portals d'accés a les cases hi ha dues finestres rectangulars amb els brancals i llinda de marès. Sota una de les finestres hi ha un cavalcador de pedra. Voltant la clastra es troben les dependències agropecuàries. Referències
Son Bieló (Santa Maria del Camí)

Son Bieló és una propietat rural de Santa Maria del Camí, a la zona de Passatemps, entre Sa Basseta, Son Borràs, Can Verderol i ses Cabanasses (Marratxí). Sembla que formava part de Son Collet. L'any 1863 era de Gabriel i Josep Mesquida "de Son Bieló" i tenia 29 quarterades, amb conreus d'ametler, secà, vinya i figueres. En els anys 1970 fou objecte d'una segregació parcial i un posterior procés d'urbanització il·legal. Referències
Son Collet

Son Collet és una possessió de Santa Maria del Camí (Mallorca), situada a Passatemps, entre el camí de Sant Jordi (camí que va de Santa Maria del Camí a Pòrtol) i el camí de n'Olesa (que va a Son Seguí. El 1625 es documenta un rafal establit a Pere Canyelles per Antònia Coll viuda de Bartomeu Coll. Confronta, entre d'altres, amb Son Bieló, Can Verderol i Can Moranta. Referències
Son Credo

Son Credo és una possessió de Santa Maria del Camí, entre Son Torrella, S'Arboçar, Son Verdera i Son Pinet. S'hi accedeix pel Camí d'Alaró. Té l'origen en un establit de Son Verdera efectuat en el segle xvii per Miquel Reiners Credo. El 1696, Francesc Reiners n'era el propietari. La possessió ha estat dedicada als cereals i fruits secs (ametlers i garrovers). Referències
Son Dolç

Son Dolç és una antiga possessió de Santa Maria del Camí situada al costat de la carretera d'Inca, en el punt on contacta amb el Camí de Coanegra (Pont de Son Dolç). Avui sols en romanen les cases, molt modificades. Son Dolç ja es documenta el 1656 quan Joana Fiol ven dues quarterades plantades de vinya a Bartomeu Dolç, menestral de Sineu. La finca va anar augmentant d'extensió i fins al segle xx ha pertangut a la mateix família, de llinatge Dolç. Referències
Son Llaüt

Son Llaüt és una possessió de Santa Maria del Camí situada entre Can Cerdó, Son Penjoi i Son Barca. En l'actualitat els terrenys de la possessió han estat ocupats per un polígon industrial, en romanen les cases i algunes dependències annexes. Es va formar a finals del segle xvi a partir de diferents peces de terra que havien format part de Terrades. Es va conèixer com ses Cases Noves. Així, el 1659, la seva propietària era Francina Canyelles i deia tenir dues peces de terra anomenades el Camp Empedrat i la Tanca d'en Moià, que posteriorment varen formar Son Llaüt. El 1685 apareix com a propietari en Jeroni Canyelles i estava valorada en 1000 lliures, i el 1818 era de Francina Anna Amengual ocupava una superfície de 18 quarterades i estava valorada en 2887 lliures. Per enllaç matrimonial va passar a la família Simonet. Així, el 1863 era de Bartomeu Simonet i ocupava una superfície de 14 quarterades. Actualment gran part dels terrenys s'han convertit en un polígon industrial i les cases són de propietat municipal i són seu de la Factoria de So. Referències
Son Montserrat (Santa Maria del Camí)

Son Montserrat és una possessió de Santa Maria del Camí, situada al costat de la carretera de Bunyola (antic camí de Sóller). Història Es va formar en el segle xvii després dels establits produïts a la possessió de la Cavalleria de Santa Maria del Camí en aquella època. Antoni Jaume Montserrat n'era el propietari l'any 1661. L'origen del nom de la propietat cal cercar-ho en aquest malnom de la família Jaume que en fou propietària durant els segles xvii i XVIII. En el segle xviii va passar per compra a la família Aguiló. A l'Apeo de 1818 apareix com a propietari Tomàs Aguiló. Hi havia les cases, amb 36 quarterades de terreny (vinyes i conreu) i estava valorada en 6255 lliures mallorquines. L'amillarament del 1863 assenyala que Son Montserrat era propietat de Francesc Fortesa. Aleshores ocupava una superfície de 27 quarterades i les seves terres estaven destinades al conreu de l'ametler i la vinya. Les cases Les cases tenen dos bucs, un de dues altàries i l'altre d'una sola planta, corresponent als antics sestadors i pallissa. El buc principal de dues plantes i dos aiguavessos alberga l'habitatge i un celler que ha estat rehabilitat com a dependències de l'habitatge. El portal està emmarcat de pedra viva amb una incisió a la llinda. A l'esquerra hi ha dos portals més, un allindanat, corresponent a l'antiga capella, i un altre de mig punt amb brancals de pedra viva i dovelles de marès, així com un voladís de teules i un colcador adossat a la dreta. En el primer pis s'obrin diverses obertures disposades de forma asimètrica, de les quals destaquen tres finestres conopials amb ampit de marès motllurat. El parament està decorat amb pedretes negres incrustades i la coberta, de teula àrab, té una cornisa lobulada. A l'interior destaca un arc amb dovelles de marès i una capelleta que encara conserva un petit altar. En aquesta estança apareixen dos portals amb emmarcament de marès decorat. Respecte a les instal·lacions hidràuliques, la casa compta amb una cisterna de pedra interior amb el coll octogonal i un aljub amb coll i pica situats dins una espècie de capella amb un arc trilobulat. Notes
Son Torrelleta

Son Torrelleta és una possessió de Santa Maria del Camí situada entre el camí de Ca na Cili, s'Arboçar, el camí del Rafal dels Polls i establits procedents de S'Arboçar i sa Cavalleria. En temps antic va ser Son Boadella. La possessió actual neix d'un establit de Son Torrella, efectuat als darrers anys del segle xix. Poc després es varen aixecar les cases, possiblement de nova planta. La data de 1896 situada a la façana principal així ho demostra. Durant el segle XX es varen fer diferents modificacions i ampliacions. La propietat s'ha dedicat el darrers decennis a l'ametlerar i garroverar. En l'actualitat la casa està dividida en diferents propietats i la possessió molt segregada. Dins la possessió hi ha la bassa de regulació de l'aigua procedent de la síquia de Coanegra. Referències
Torre del Verger

La Torre o Talaia del Verger (popularment des Verger), dita també Torre (o Talaia) de les Ànimes (popularment de ses Ànimes), és una torre de defensa del terme de Banyalbufar (Mallorca), situada damunt els penya-segats de la carretera entre Estellencs i Banyalbufar. Està declarada Bé d'Interès Cultural, i és la torre més coneguda i visitada de Mallorca. Formava part d'un extens sistema de vigilància i senyalització de tota la costa mallorquina per combatre la pirateria, i tenia la funció de rebre i enviar senyals amb la Torre de na Pòpia i la Torre de Valldemossa. Va ser construïda a final del segle xvi. Nom La Torre o Talaia del Verger apareix en la documentació històrica sota els noms de Torre de Banyalbufar, Torre del Coll del Verger i Talaia del Port de la Pedra de l'Ase. A Banyalbufar és anomenada popularment sa Torreta. No obstant això, la torre és coneguda principalment pel nom de Torre (o Talaia) de les Ànimes. Aquest nom està relacionat amb una llegenda del temps de l'Arxiduc Lluís Salvador. Quan l'Arxiduc va comprar la torre a l'Estat, la venda incloïa exclusivament l'entorn immediat de la torre, i no tot el terreny del voltant. L'Arxiduc volgué comprar el terreny, el propietari no li'l volgué vendre. Més tard, el propietari morí estimbat per les penyes, i el fill, convençut que es tractava d'una maledicció de l'Arxiduc, la hi vengué sense pensar-ho. Convertida en llegenda, la contarella deia que, segons com bufava el vent, es podien sentir els gemecs de l'ànima del pagès estimbat, cosa que donà lloc al nom de Torre de les Ànimes. Descripció Construïda amb pedra i morter, està conformada per un cos cilíndric d'uns quatre metres d'alçada. La part inferior és massissa, i la superior és buida, amb una cambra amb volta de mitja esfera. El portal d'entrada, defensat per un matacà, es troba a uns dos metres, i a l'interior, una escala al buit de la volta condueix al terrat, on hi havia un porxo. No disposava d'artilleria i, per tant, no té parapet, ans simplement una sèrie d'espilleres. Es tracta de la torre més petita de Mallorca, motiu pel qual els torrers no hi podien viure, i tenien una barraca a uns cent metres de la torre. Història Després que els pirates saquejassin Banyalbufar el 1542 i el 1546, el Gran i General Consell resolgué, el 1579, la construcció d'una torre en el seu terme. Per manca de finançament, la construcció no fou immediata, però consta que el 1597 ja existia. Era una torre pensada per la vigilància de la costa, i no va tenir mai artilleria (cosa que no vol dir que els torrers no anassin armats amb armes de foc). El 1715, la Torre del Verger va ser la primera a albirar l'estol filipista del General d'Asfeld. El 1875 fou traspassada a Hisenda, i la comprà Francesc Manuel de los Herreros en nom de l'Arxiduc Lluís Salvador, que l'apreciava per les seves vistes excel·lents. Va ser restaurada el 2020 pel Consell de Mallorca. Referències
Torre des Verger

Der Torre des Verger (standard-katalanisch Torre del Verger; auch Torre de ses Ànimes‚ Turm der Seelen) ist ein alter Wachturm in der Gemeinde Banyalbufar auf Mallorca. Lage Der Turm steht an der Nordwest-Küste der spanischen Insel Mallorca. Er befindet sich auf einem hohen Felsvorsprung der Serra de Tramuntana, die an dieser Stelle steil zum Mittelmeer hin abfällt. Er steht etwa 50 Meter von der Straße MA-10 entfernt, die Banyalbufar und Estellencs verbindet. Nutzung Der Turm wurde 1579 als Wachturm errichtet, um diesen Küstenabschnitt zu überwachen und gegen Angriffe von Piraten zu verteidigen. Heute dient er als Aussichtsturm. Er ist über einen Weg (vom nahegelegenen Aussichtspunkt aus) zugänglich und kann über eine innen liegende Treppe bestiegen werden. Von seiner Plattform gewährt er einen Überblick über den Küstenabschnitt. Aufbau Der Turm ist rund acht Meter hoch, hat einen Durchmesser von zirka vier Metern und wurde aus dem an seinem Standort vorkommenden gelben Kalkstein errichtet. Oberhalb des Eingangs zum Turm befindet sich ein Erker, über den der Eingang mittels Wurfgeschossen etc. verteidigt werden konnte. Der Turm hat eine nach oben hin offene Plattform, die durch eine Luke zugänglich ist. Zur Meerseite ist die Brüstung nur halbhoch, während zur Landseite die Außenwand hoch gemauert ist und Schießscharten aufweist. Besitzer 1875 wurde der Turm von Ludwig Salvator von Österreich-Toskana gekauft und 1997 renoviert. Heute steht er unter Denkmalschutz (Bien de Interés Cultural). Quellen Schild am Turm Gedenkstein am Turm (in Erinnerung an Ludwig Salvator von Österreich-Toskana und dem 125. Jahrestag seiner Ankunft auf Mallorca) Weblinks Torre del Verger (Torre de ses Animes) (Memento vom 27. April 2012 im Internet Archive)
Tolleric (possessió)

Tolleric és una possessió del terme de Llucmajor, Mallorca, situada a la marina. Es troba documentada el 1360. Segon Joan Coromines hi ha una comunitat d'origen amb el nom del poble de Toloriu, a l'Alt Urgell, genitiu en -rici d'un antropònim germànic. Sembla que el topònim d'aquesta possessió és el mateix nom de persona en nominatiu. El 1969 s'urbanitzà la costa i la urbanització rebé el nom de El Dorado, que fou canviat posteriorment per Tolleric. Referències
Torre de Cala Mesquida

La Torre de Cala Mesquida, o Torre de sa Mesquida, és una torre de guaita del tipus torre Martello, que està situada sobre una roca al mig de la badia de la Cala Mesquida a Menorca. Va ser construïda entre 1799 i 1802 pels anglesos. Per dins encara es conserva l'escala de caragol, encastada en el mur de la torre. Des de 1980 la torre i el recinte són de propietat particular. Presenta un matacà molt ampliat i reforçat, que sobrepassa l'altura del parapet de la terrassa, per tal de protegir-la d'un atac pel costat terrestre, cosa que la distingeix de les altres torres Martello. El 2021 el Consell Insular de Menorca va concedir una subvenció de 10.000 € a la propietat de la torre per a la seva restauració. Referències
Torre de Cala Pi

La torre de Cala Pi és una torre de vigilància i defensa situada a la costa del migjorn del terme municipal de Llucmajor, Mallorca. La torre de Cala Pi està situada damunt una petita península a l'entrada de Cala Pi, al sud de Mallorca, a uns 19,5 m per damunt del nivell del mar. El motiu per què es va bastir aquesta torre fou l'amenaça que comportaven els atacs de pirates i corsaris otomans. Per a defensar la vila de Llucmajor es pensà a construir a la costa les torres del Cap Enderrocat, la torre del Cap Blanc, la torre de Cala Pi i la torre de s'Estelella. Cala Pi, pel fet d'estar entre penya-segats era de difícil desembarcament i accessible només amb una escala de corda. Per això la torre de Cala Pi seria la darrera a fer-se a la marina de Llucmajor. El mestre d'obres fou Joan Pons, i fou acabada el 1663. La torre és cilíndrica en la meitat superior i tronco-cònica en la inferior. L'alçària és de 10,2 m, però li manca el parapet. Té un diàmetre a la terrassa de 8 m i de 10 m al peu. La construcció és de pedres lligades amb argamassa. Tot el primer cos de l'edifici és compacte i la cambra es troba al pis, arribant al portal per una escala de corda. El portal és un bell arc de marès de mig punt -molt poc freqüent a les torres marítimes. La terrassa és circular, amb un diàmetre de 8 m. Manca el parapet, que per les restes, no tendria més de 0,6 m de gruixa, i aproximadament uns 2 m d'alçària. Cap a l'any 1970, la torre fou restaurada pels seus propietaris d'acord amb el projecte redactat el 1967 per l'arquitecte Antoni Alomar. Referències
Torre de Cala Pi

Der Torre de Cala Pi ist ein alter Wachturm in der Gemeinde Llucmajor auf Mallorca. Lage Der Turm steht an der Südwest-Küste der spanischen Insel Mallorca – an der Einfahrt zur (namensgebenden) Cala Pi. Er steht auf einem Plateau nahe der Kante einer Steilküste ca. 20 m über dem Mittelmeer – an der Punta de Cala Pi genannten Südspitze einer Landzunge. Nutzung Der (heutige) Turm wurde 1659 als Wach- und Wehrturm errichtet, um diesen Küstenabschnitt (und die Zufahrt zur Cala Pi) zu überwachen, um Angriffe von Piraten zu melden, die Bewohner zu warnen und eine Verteidigung zu ermöglichen. Der Turm wurde zuletzt 1970 renoviert und steht heute unter Denkmalschutz. Aufbau Der Turm hat einen Durchmesser von zirka zehn Metern, der untere Bereich ist bis etwa zur halben Höhe leicht schräg (kegelstumpfförmig), ab dort senkrecht gemauert. Der Turm ist ca. 11 m hoch – auf etwa halber Höhe befindet sich (auf der geschützten nordöstlichen Landseite) der als Rundbogen gemauerte Eingang. Im oberen Bereich befindet sich eine Plattform mit (nur noch in Teilen erhaltener) Brustwehr. Der Turm wurde aus an seinem Standort vorkommenden gelben Kalkstein errichtet. Auf Bodenhöhe befindet sich ein Schaden in der Außenmauer. Quellen Torre de Cala Pi auf der privaten Website „Mallorca Torres“ Baedeker-Reiseführer – Mallorca, Ostfildern 2013 Weblinks