Manacor

Manacor (pronunciat /mənə'kɔ/ Manacò) és un municipi de Mallorca, a l'est de l'illa. Confronta amb Felanitx, Vilafranca, Petra i Sant Llorenç des Cardassar. Forma part de la comarca de Llevant i n'és el centre administratiu i comercial, com a cap de partit del partit judicial del mateix nom. Amb una extensió de 260,22 km², és el segon terme municipal més gran de Mallorca. Tenia 47.880 habitants empadronats a 1 de gener de 2024, cosa que el situa com el quart municipi més poblat de les Illes Balears, per darrere de Palma, Eivissa i Calvià. Posseeix el títol de ciutat des de 1912. A més del nucli urbà de Manacor, el terme comprèn Porto Cristo, s'Illot, Cales de Mallorca, Son Macià i altres nuclis costaners, amb un litoral d'uns 27 km de longitud. Els primers indicis d'ocupació humana es remunten a l'època pretalaiòtica (2000-1400 aC). El 1300, Jaume II de Mallorca li concedí l'estatut de vila. Tradicionalment agrícola, al llarg del segle XX Manacor es va diversificar econòmicament amb la indústria del moble, la fabricació de perles artificials —amb la marca Majorica com a referent— i el turisme, impulsat especialment per les Coves del Drac de Porto Cristo. Geografia Manacor és a la zona oriental de l'illa de Mallorca a uns cinquanta quilòmetres de Palma. És el segon terme municipal més gran de l'illa i ocupa una superfície de 260,22 km². A migjorn limita amb Felanitx, a ponent amb Vilafranca de Bonany, a mestral amb Petra i a gregal amb Sant Llorenç des Cardassar. Al llevant, el litoral té uns 27 km de longitud. Les principals poblacions del terme municipal són la ciutat de Manacor, Porto Cristo, s'Illot, Cales de Mallorca, Cala Anguila, Cala Mendia, Son Macià i Cala Murada. Al municipi també hi pertanyen algunes cales com: Cala Varques, Cala Domingos, Cala Antena, Cala Bota, Cala Virgili, Cala Pilota, Cala Magraner, Cala Sequer i Cala Morlanda. Relleu El relleu és poc acusat. L'altitud mitjana és d'uns 125 m. Comprèn tres àrees ben diferenciades: La zona d'Es Pla, a l'interior del terme, es caracteritza per la planor, només interrompuda a l'extrem nord-oriental per la vall de la Nou, barranc excavat pel torrent de na Borges. La ciutat de Manacor s'hi aixeca a 83 m sobre el nivell de la mar, a la zona de contacte del Pla i de les serres de Llevant. Predomina un tipus de sòl bru-vermellós calcari i l'àrea està travessada pel Torrent de sa Vall. La fertilitat de les terres i les inversions tèrmiques hi han afavorit els cultius de cereals i de vinya. El sector de les Serres de Llevant, de formació mesozoica, es caracteritza pel relleu suau. Està format per tres blocs: el massís de Calicant, que inclou l'elevació màxima del terme; un altiplà intermedi d'uns 9 km de llargària que culmina en el puig de Santacirga (220 m); i els serrats de Llodrà i de la mola des Fangar. L'alineació de Llodrà, compresa entre el puig de Santa Llúcia (212 m) i el puig Negre (266 m), inclou el puig de Llodrà (301 m), es Cor de Jesús (325 m) i la muntanya de sa Vall (350 m). A la vall situada entre les dues alineacions meridionals s'hi localitza Son Macià. El paisatge hi alterna la vegetació natural —garriga d'ullastre i de garballó i pinar als cims— amb els conreus de secà als comellars i costers. La Marina s'estén des de la costa fins a la cota aproximada dels 100 m d'alçària. Formada per molasses blanques, constitueix una plataforma d'uns quatre quilòmetres d'amplària inclinada cap a la mar. El litoral, d'uns 27 km de longitud, és espadat i poc articulat, amb una costa d'entre 15 i 35 m d'altitud entre ses Partions Noves i cala Petita, i de penya-segat baix, d'entre 3 i 5 m, entre aquest entrant i cala Moreia. Els terrenys calcaris han afavorit l'aparició de nombroses formes d'erosió càrstica. Les cavitats naturals inventariades (1979) són quaranta-set, amb un predomini de les coves sobre els avencs. Destaquen les Coves del Drac —la de major recorregut de Mallorca—, les Coves dels Hams i el conjunt de les coves des Pirata. Clima El clima és típicament mediterrani, temperat i amb estacionament tèrmic. La temperatura anual mitjana és de 16–17 °C a l'interior i de 17–18 °C al litoral. L'oscil·lació tèrmica augmenta progressivament des dels 14–14,5 °C registrats a la costa fins a superar els 15,5 °C al pla, ja que les temperatures són més suaus a la marina per l'efecte temperador de la mar, mentre que a l'àrea interior es donen valors més extrems, amb gelades i inversions tèrmiques durant l'hivern. Pel que fa a la humitat, la zona muntanyenca i l'interior són seques subhumides, mentre que la marina és semiàrida. Les precipitacions mitjanes s'incrementen amb l'altitud: oscil·len entre 500 i 600 mm anuals a les zones del litoral i del pla, i entre 600 i 700 mm a l'àrea muntanyenca. Els vents predominants són el llevant, el xaloc i el gregal. Vegetació La superfície forestal representa el 21,9% del total municipal. La garriga d'ullastre i garballó (72,6% de la superfície forestal) ocupa gran part del serrat de Llodrà i del massís de Calicant i s'estén per la marina, amb espècies com l'estepa llimonenca, la mata, el fenàs, el romaní i el ciprell. El pinar (26,9%) es desenvolupa a l'àrea muntanyenca, sobretot a les alineacions meridionals. L'alzinar (0,3%) és molt poc significatiu i es redueix a alguns exemplars aïllats. Al litoral, a les zones rocoses, creixen les associacions de Limonietum caprariense i Launaecetum cervicornis, representades pel fonoll marí i el gatovell. A les platges, la vegetació natural ha estat gairebé arrasada i solament resten redols de card marí. Als sectors humits, es troben el tamarell i el canyet a s'Estany d'en Mas, i la bova a la part del curs del torrent de na Borges que és inundada permanentment. La zona conrada comprèn el 74% de la superfície. Els cultius de secà (70,5% del total cultivat) són representats per l'ametler (32% del secà), els cereals (29%), la figuera, el garrover i la vinya. El conreu d'hortalisses se centra en el meló, la tomàtiga, el pebre i la lletuga. Demografia Població El terme municipal de Manacor presenta a gener de 2020 una població de 44.527 habitants (22.213 dones i 22.314 homes) en una superfície de 260,2 km², el que suposa el 3,8% del total de la població de les Illes Balears. Segons les dades del Cens Anual de Població de l'INE, a 1 de gener de 2024 la població empadronada era de 47.880 habitants, cosa que consolida Manacor com el quart municipi de les Illes Balears en nombre de població per darrere de Palma, Eivissa i Calvià. La xifra provisional del padró a 1 de gener de 2025 és de 49.033 habitants, i es preveu que Manacor assoleixi properament la barrera dels 50.000, fet que tindria implicacions administratives, com l'augment del nombre de regidors de 21 a 25 segons la Llei Orgànica del Règim Electoral General. Evolució demogràfica El creixement demogràfic del municipi, al llarg de la història, es pot considerar prou equilibrat en relació al conjunt de l'illa. Al segle xvi la població es calcula entorn dels 5.000 habitants i augmenta fins als 7.000 al segle xviii. L'expansió demogràfica s'inicia al segle xix, amb una població propera als 13.000 a principi del segle xx. A partir de 1920 es produí un fort increment fins a 1940 (19.000), en què hi hagué un estancament. Als anys 1960 tornà a créixer, amb períodes de major alentiment, fins a les dades actuals. En general, l'augment d'aquest últim cicle s'ha caracteritzat per l'onada immigratòria provocada per l'expansió econòmica paral·lela al desenvolupament del sector turístic. Evolució demogràfica del terme municipal entre 1993 i 2021: Distribució territorial La població del municipi es distribueix en diferents nuclis. El 67,5% es concentra a la ciutat de Manacor, mentre que Porto Cristo n'acull el 19,3%, amb un increment molt notable els últims anys, seguit de s'Illot-Cala Morlanda amb un 4,9%. La resta es reparteix entre Cales de Mallorca, Son Macià, Cala Murada, Cala Anguila i Cala Mendia entre altres nuclis. Finalment, una part important de la població resta disseminada en l'àmbit rural. Segons dades del padró municipal de 2022 publicades per l'INE, el 49,81% dels habitants empadronats a Manacor hi han nascut, el 10,27% procedeixen d'altres municipis de les Illes Balears, el 15,83% d'altres comunitats autònomes i el 24,09% han nascut a l'estranger. Entre la població d'origen estranger, els col·lectius més nombrosos procedeixen d'Amèrica Llatina i del nord d'Àfrica. Composició lingüística Segons l'estudi Societat, llengua i comunicació a Manacor: el paper dels joves (2003), guardonat amb la Beca Antoni M. Alcover d'Estudi de la Llengua, a Manacor predomina una població catalanoparlant amalgamada amb una població castellanoparlant i una de magrebina; darrerament també hi ha un nombre creixent d'origen equatorià. En el moment de l'estudi, la llengua d'ús habitual entre els manacorins era el català (en un 73,63% dels joves, un 62,42% de les al·lotes, en un 68,45% dels pares i un 66,21% de les mares). Història Prehistòria Els primers indicis d'ocupació humana dels territoris que avui en dia ocupa el terme municipal de Manacor, es remunten a l'època pretalaiòtica (2000-1400 aC), malgrat que l'arribada de l'home a Mallorca és entorn del cinquè mil·lenni. D'aquest període destaquen les coves artificials com a lloc d'enterrament (cova de s'Homonet Vell, a Son Ribot, el Mitjà de les Beies, etc.) i les navetes, aïllades o agrupades en poblats, que són les construccions d'habitació (sa Marineta, s'Hospitalet Vell, etc.). També correspon a aquesta època pre talaiòtica el jaciment recentment investigat de sa Ferradura. Devers el segle xiv aC ja sigui per l'evolució interna de la societat pretalaiòtica o per l'arribada de noves poblacions originàries de la Mediterrània Oriental, s'esdevé un canvi estructural en la prehistòria mallorquina i neix la cultura talaiòtica, caracteritzada per la seva arquitectura, els talaiots, torres construïdes a base de pedres de grans dimensions. Els poblats talaiòtics més destacats de Manacor són el de s'Hospitalet Vell, el des Boc i el de Bellver; també les construccions de Bendrís, Son Sureda i Sa Gruta, entre d'altres. Antiguitat La presència grega a la Mediterrània Occidental i la fundació d'Ebusus el 654 aC com a colònia púnica, suposà nous canvis per a la població talaiòtica, immersa a partir d'ara dins l'anomenat «món de les colonitzacions». Els contactes amb les cultures clàssiques introduiran nous modes de vida i de creences. El 123 aC, Quint Cecili Metel Baleàric va conquerir Mallorca, que a partir d'ara estarà abocada dins un procés de romanització. A Manacor, les nombroses troballes submarines de materials romans a Porto Cristo, mostren un àmbit ben freqüentat en aquest període. Tanmateix, la major abundància de dades que trobam a Manacor corresponen al Baix imperi. Les basíliques de sa Carrotja i de Son Peretó evidencien l'existència de comunitats cristianes ben consolidades. L'islam Durant els segles viii i ix les Illes Balears semblen estar oblidades per les principals potències mediterrànies: l'Imperi Romà d'Orient, l'islam i l'Imperi Carolingi. Tanmateix, durant aquest temps hi ha expedicions islàmiques contra les illes que acabaran el 902 amb la conquesta per l'Emirat de Còrdova. Les diferents etapes islàmiques es perllonguen fins al 1229, any de la conquesta catalana de Mallorca. El món islàmic a Manacor es plasma per les comunitats pageses del moment que es troben disperses en alqueries i rafals i ens han deixat tan sols com a restes materials fragments de ceràmica. També es conserven topònims que podrien tenir un origen àrab o amazic. L'origen de la ciutat de Manacor es remunta probablement a les èpoques anteriors a la dominació islàmica, com ho demostren les restes trobades als voltants de l'actual església parroquial. Edat mitjana Amb la conquesta de 1229, les terres de Manacor foren assignades a Nunó Sanç, comte de Rosselló i Cerdanya, segons consta en el Llibre del Repartiment (1232). En morir Nunó Sanç sense descendència el 1241, els seus béns passaren al rei Jaume I. L'any 1248, una butlla del papa Innocenci IV constituí canònicament la parròquia de Santa Maria de Manacor. El 1300, Jaume II de Mallorca atorgà carta de poblament a la vila, dins la seva política de formació de nuclis urbans a la Part Forana. Al principi del segle xiv es començà a bastir el palau reial, del qual resta la Torre del Palau, de planta quadrangular i coronament merletat. Altres fortificacions d'aquesta època són la Torre de ses Puntes i la Torre dels Enagistes, una de les edificacions més representatives de l'arquitectura senyorial rural gòtica de Mallorca, construïda als segles xiii o xiv. Al llarg del segle xiv, augmentà la concentració de la població en el nucli urbà i, al final de segle, la meitat dels habitants vivien a la vila. La població fou delmada per les pestes de 1331, 1348, 1362, 1375 i 1383–84 i per les epidèmies infantils de 1388 i 1396. Durant aquest període residí a la vila una comunitat jueva dedicada principalment al comerç i al préstec. La Revolta Forana La crisi acumulada al llarg dels segles xiv i xv —pestes, males collites, pressió fiscal i mala gestió dels fons públics per l'oligarquia ciutadana— va culminar amb la Revolta Forana (1450–53), una de les revoltes socials més importants de l'Europa occidental de la baixa edat mitjana. L'estiu de 1450, a Manacor els capbrevadors reials foren rebuts a pedrades, i el 26 de juliol uns 5.000 o 6.000 pagesos es concentraren a Inca per assetjar la Ciutat de Mallorca. El capitost més destacat de l'aixecament fou el manacorí Simó Ballester, anomenat «lo Tort», seguit per Jaume Nicolau, d'Inca, i Bartomeu Moner, de Campos. Des de Manacor, Ballester organitzà l'exèrcit forà i assetjà Palma en tres ocasions. El fracàs de les negociacions portà a una intervenció militar ordenada pel rei Alfons el Magnànim, que envià un exèrcit mercenari dirigit per Francesc d'Erill, el qual derrotà els forans a la batalla del Rafal Garcés el 1452. La repressió fou duríssima, amb execucions i sancions econòmiques que agreujaren la misèria. Simó Ballester aconseguí fugir cap a Menorca, però fou extradit a Mallorca i executat el gener de 1457. La Part Forana fou condemnada a una multa col·lectiva de 150.000 lliures. Edat Moderna Les Germanies Manacor participà activament en la revolta de les Germanies (1521–23), un conflicte social i institucional que enfrontà les classes populars —petits i mitjans propietaris agraris i menestrals— amb l'oligarquia privilegiada. Segons les informacions judicials, els agermanats manacorins foren 368, amb una mitjana de riquesa de 80,5 lliures, i l'instador local fou Mateu Armengol, conegut com «Sarrià», que tenia 200 homes armats a les seves ordres. La repressió posterior va ser molt dura: diversos manacorins foren executats, a d'altres els confiscaren tots els béns, i 189 persones hagueren de pagar una indemnització total de 3.890 lliures. Segles XVII i XVIII El segle xvii es caracteritzà per l'escassetat i la penúria. Les males anyades foren freqüents —especialment el 1613, 1618, 1628, 1636 i 1689— i les sequeres persistents. El 1652, la pesta afectà la població. Al litoral, les incursions de corsaris i pirates continuaven representant un perill constant; les úniques defenses costaneres del terme eren les torres de la punta de n'Amer i del port de Manacor. Durant la Guerra de Successió Espanyola (1702–15), Manacor donà suport a la causa de l'arxiduc Carles d'Àustria. L'abril de 1715 hi hagué un desembarcament a la costa manacorina, que fou rebutjat, i la vila va ser finalment sotmesa a l'autoritat de Felip V després de la presa d'Alcúdia per les tropes borbòniques. Arran del Decret de Nova Planta (1715), es reduïren les competències de les autoritats municipals. L'Ajuntament quedà constituït (1718) per un batle i quatre regidors nomenats pel capità general i la Reial Audiència, en substitució de l'antic sistema de jurats i consellers. Al llarg del segle xviii, el torrent que travessava el nucli urbà ocasionà nombroses inundacions i era un focus de malalties. Les sequeres foren molt dures en els anys 1732, 1739, 1749 i 1755. Segle XIX Durant el segle xix, Manacor experimentà una profunda transformació. En l'àmbit polític, la Constitució de 1812 fou proclamada a la vila el 22 de març d'aquell any, amb un ofici solemne a la parròquia. El 1834, en el marc de la reorganització provincial, es constituí el Partit judicial de Manacor, que comprenia denou nuclis de població corresponents a dotze municipis, cosa que consolidà Manacor com a centre comarcal en els àmbits polític, administratiu i judicial. La segona meitat del segle va estar marcada per l'alternança entre sequeres i torrentades, que causaren greus pèrdues a l'agricultura. En l'àmbit social, el moviment obrer s'hi començà a organitzar: l'octubre de 1892 es constituí una agrupació socialista, amb un nombre d'afiliats superior al d'altres agrupacions de Mallorca. Les comunicacions milloraren notablement: el 1843 s'establí un carruatge públic per a la línia Manacor–Palma i el 1879 s'inaugurà la línia de ferrocarril d'Inca a Manacor. El 1888, Porto Cristo fou habilitat com a port i duana de segona classe. L'expansió demogràfica fou notable al llarg del segle: la població passà de 6.618 habitants (1797) a 19.635 (1887). El 1897, però, es reduí a 11.579 a causa de la segregació de Sant Llorenç des Cardassar (1892) i dels efectes de la crisi agrícola —especialment l'arribada de la fil·loxera el 1891, que obligà a arrabassar la vinya i substituir-la per l'ametler—, amb la consegüent emigració, principalment a Cuba i a l'Argentina. Segle XX Al principi del segle xx, Manacor patí una forta emigració. Entre 1916 i 1920, 801 manacorins emigraren, dirigint-se sobretot a l'Argentina, Cuba i Puerto Rico. La política local es caracteritzava per l'alternança en el poder entre conservadors i liberals, pròpia del sistema de la Restauració. Paral·lelament, el moviment obrer s'hi organitzà amb una certa precocitat: el febrer de 1903 es produí la primera vaga de les treballadores de la fàbrica de perles d'Heusch, i el 1905 s'hi celebrà per primera vegada el Primer de Maig. El 1912, l'Ajuntament rebé la concessió del títol de ciutat. Amb la proclamació de la Segona República (1931), Antoni Amer Llodrà va ser nomenat batle per la candidatura del Front Únic Antimonàrquic. La vida política local es va polaritzar notablement durant els anys republicans, amb tensions constants entre les forces d'esquerra i de dreta. Guerra Civil i repressió Arran de l'aixecament militar del 18 de juliol de 1936, els republicans, els socialistes i els carrabiners organitzaren una breu resistència a l'Ajuntament, que va ser sufocada el 21 de juliol amb l'arribada d'una companyia d'infanteria. A partir d'aleshores, s'inicià una intensa repressió contra els opositors al nou règim. Entre el 16 d'agost i el 4 de setembre de 1936, la costa de Porto Cristo va ser l'escenari del Desembarcament de Mallorca, l'única operació militar d'envergadura a l'illa durant la guerra. L'expedició republicana, comandada pel capità Alberto Bayo i formada per milicians procedents majoritàriament de Barcelona, desembarcà entre la Punta de n'Amer i Porto Cristo i avançà cap a l'interior, però la intervenció de l'aviació italiana va resultar decisiva per al fracàs de l'operació, i les tropes republicanes hagueren de reembarcar la nit del 3 al 4 de setembre. Durant i després del desembarcament, la repressió s'intensificà. El cementiri de Son Coletes, creat el 1820 com a cementiri de les víctimes de la pesta, va ser utilitzat per a execucions indiscriminades de dissidents i presoners. Segons l'historiador Antoni Tugores, a partir del 17 d'agost de 1936 els organismes franquistes iniciaren una repressió sistemàtica, primer al cementiri del Pla de Son Mas i, a partir del 24 d'agost, a Son Coletes. No es coneix amb exactitud el nombre total de víctimes. Entre els represaliats hi havia el batle republicà Antoni Amer Llodrà, detingut el 29 de desembre de 1936 i afusellat posteriorment. Des de l'any 2020, el Govern de les Illes Balears i la Generalitat de Catalunya han dut a terme diverses campanyes d'exhumació a Son Coletes, recuperant les restes de desenes de víctimes, algunes de les quals han estat identificades mitjançant anàlisis d'ADN. Franquisme i transició democràtica Durant el franquisme, Manacor va viure la desaparició del dinamisme polític i cultural del període republicà. El 1938 aparegué el setmanari Arriba, que fou l'instrument doctrinal del règim a l'àmbit local. La transformació econòmica, impulsada pel desenvolupament turístic a partir dels anys seixanta, va modificar profundament la societat manacorina. Amb la restauració de la democràcia, a les eleccions generals de 1977 la dreta obtingué una clara majoria. A les primeres eleccions municipals democràtiques de 1979, Llorenç Mas Sunyer (Candidatura Democràtica Independent) va ser elegit batle, iniciant-se una etapa de pluralisme polític que ha caracteritzat la vida municipal des d'aleshores. Patrimoni El terme de Manacor conserva un ric patrimoni arqueològic, amb 101 jaciments inventariats. Del període pretalaiòtic (2000–1400 aC) destaquen les coves artificials d'enterrament, com la de s'Homonet Vell (Son Ribot) i el Mitjà de les Beies, i les navetes d'habitació de sa Marineta i s'Hospitalet Vell. De l'època talaiòtica, els poblats més rellevants són el de s'Hospitalet Vell, el des Boc i el de Bellver, a més de construccions aïllades a Bendrís, Son Sureda i Sa Gruta. De l'època romana, el port construït al torrent de na Llabrona i les basíliques paleocristianes de sa Carrotja i de Son Peretó —aquesta darrera amb un notable conjunt de mosaics— són testimoni de comunitats cristianes consolidades. El nucli primitiu de la ciutat, originat probablement abans de la dominació islàmica, es localitzà als voltants de l'actual església parroquial. De l'edat mitjana es conserven la Torre del Palau Reial, de planta quadrangular i coronament merletat, construïda al principi del segle xiv per ordre de Jaume II de Mallorca, i la fortificació d'algunes cases rurals, com la Torre de ses Puntes —declarada monument el 1925— i la Torre dels Enagistes. Aquesta darrera, vinculada a Pelai Uniç, a qui Nunó Sanç va cedir propietats al terme de Manacor al segle xiii, és un dels exemples més representatius de l'arquitectura senyorial rural gòtica de Mallorca, amb el seu clos defensiu organitzat entorn d'un pati central i la torre de dues plantes amb sagiteres i coronament merletat. Al segle xvii el propietari va donar l'edifici a la Companyia de Jesús, d'on prové el nom actual (Enagistes, derivat d'Ignacistes). Després de l'expulsió dels jesuïtes (1767) passà a mans reials i, el 1985, l'Ajuntament l'adquirí i hi instal·là el Museu d'Història de Manacor. Al segle xiv, Jaume II planificà l'urbanisme de la vila, amb l'àrea quadrangular de traçat ortogonal coneguda com ses Dames, compresa entre els carrers d'Olesa, del Rei i Major. L'expansió continuà cap a l'oest durant els segles xv i xvi, i fou marcada per la fundació (1576) del Convent de Sant Vicenç Ferrer, autoritzada per Felip II i primera casa de l'orde de predicadors a la Part Forana de Mallorca. L'església conventual, acabada el 1627, presenta un interior barroc de nau única amb capelles laterals; en destaca la capella del Roser (1692–97), amb coberta cupular, i un retaule d'estil xorigueresc. El claustre, de traçat rectangular amb doble galeria porticada d'arcs rebaixats sobre pilars octogonals, es començà a construir el 1617 i es va concloure probablement el 1744. Arran de la desamortització de Mendizábal (1835), les dependències passaren a ser propietat municipal i han estat habilitades com a Ajuntament. El 1919 el claustre fou declarat monument nacional, cosa que el salvà de l'esbucament. Al segle xvii, es consolidà la barriada de Fartàritx i la illeta triangular delimitada pel camí de Palma, el de Conies i el carrer Llaurador. Al segle xviii, l'activitat constructiva es concentrà en els espais interiors del nucli, sense gaire expansió. L'il·lustrat Jeroni de Berard i de Solà, que el 1789 descriví la vila, en destacà el traçat rectilini dels carrers i la vistositat d'algunes cases que pertanyien a senyors de Palma. El segle xix transformà profundament la fisonomia de la ciutat. La construcció de l'estació del ferrocarril (1879) a la zona nord-oest impulsà el creixement cap a aquella direcció, amb la projecció de l'avinguda del passeig del Ferrocarril. Es consolidaren les barriades d'es Barracar i la zona compresa entre el carrer de la Verònica i el camí de Conies, i s'edificaren les primeres cases als voltants del carrer d'Artà. D'aquesta època daten alguns dels casals més notables dels carrers Nou, Major, Pius XII i Bosch, i una sèrie de tres molins fariners restaurats: el d'en Polit, el d'en Beió —restaurat i funcional— i el d'en Fraret, que és la seu de la secció etnogràfica del Museu d'Història. L'element arquitectònic més emblemàtic de Manacor és l'església parroquial de Nostra Senyora dels Dolors, d'estil neogòtic, bastida a partir de 1890 al mateix emplaçament de les esglésies anteriors —la més antiga documentada el 1248, possiblement construïda sobre una mesquita àrab, de la qual es va trobar una inscripció sepulcral del 967—. El temple, promogut pel rector Rafel Ignasi Rubí Pocoví, fou projectat per l'enginyer naval Josep Barceló Runggaldier; el mestre d'obres Miquel Fons i l'escolà major Antoni Pocoví portaren la responsabilitat de les obres. L'interior, de planta de creu llatina amb nau i capelles laterals, presenta una coberta de creueria i una cúpula al creuer dedicada a la Santíssima Trinitat. El campanar, de 75 m d'alçària i denominat torre Rubí, fou traçat per l'arquitecte Gaspar Bennàssar; la primera pedra es va beneir el 5 de desembre de 1905, les obres es van interrompre entre 1915 i 1922, i es van acabar el 1923. És el campanar més alt de les Illes Balears. La façana principal resta inacabada. Al primer quart del segle xx sorgí la urbanització de na Camel·la. El 1921, la prolongació del ramal ferroviari Manacor–Artà provocà un obstacle urbanístic que propicià, a l'oest, l'eixample de sa Torre. El 1944, Josep Oleza traçà un projecte de reforma interior i regulació de l'eixample, amb la finalitat de regular el creixement urbà mitjançant nous eixamples, vies d'accés al centre i rotondes. A partir del decenni dels cinquanta, l'expansió urbanística ha estat significativa a tot el voltant de la ciutat, amb les noves àrees dels centres escolars, l'eixample dels passeigs del Port i de Fartàritx i la carretera Palma–Artà. Govern i administració Organització administrativa És el cap de partit del Partit judicial del mateix nom. Compta amb sis jutjats de primera instància i instrucció, oficina d'Hisenda, delegació de la Seguretat Social, ITV, Registre de la propietat i diverses notaries. Hi ha un parc de bombers, una caserna de la Guàrdia Civil, una comissaria de la Policia Nacional i té un cos de Policia Local. Composició de la Corporació Municipal Política i govern municipal Manacor ha estat un municipi amb una política local marcada per la pluralitat i els canvis en les majories municipals. A partir de les eleccions municipals de 2011, el consistori va estar dominat per la figura d'Antoni Pastor i Cabrer, que va trencar amb la direcció del Partit Popular de les Illes Balears (PP) el 2012, creant el grup Coalició per Manacor. Posteriorment, aquest grup es va integrar al partit Proposta per les Illes (El Pi), a la vegada que la política local es va veure marcada per una major diversitat d'opcions polítiques. A les eleccions municipals de 2015, Més per Mallorca va obtenir el major nombre de regidors, amb 5, però va perdre la batlia a causa d'una moció de censura registrada el novembre de 2015. A la moció van donar-hi suport 12 regidors: el PP, El Pi Manacor i AIPC. El 29 de juliol de 2015, Miquel Oliver (MÉS-ER) va ser elegit batle per primer cop, però a partir de llavors es va produir una successió de batlies a causa de la moció fins a final de legislatura al 2019. Aquest període va ser marcat per una major estabilitat política amb els pactes de coalició entre diferents forces. No obstant això, la fragmentació política a Manacor ha continuat reflectint-se en la necessitat de coalicions i pactes per garantir una majoria estable Economia Agricultura Malgrat que a partir de la segona meitat del segle xx l'agricultura ha perdut importància dins el conjunt del PIB, a Manacor queda un sector actiu i molt diversificat, amb hivernacles, on es fa cultiu hidropònic i en terra, horticultura a l'aire lliure, vinyes, fruiters, ametllers i cereals. Les antigues possessions ja no tenen el pes d'abans; encara n'hi ha algunes que mantenen l'esplendor d'antany com Santacirga o Es Fangar, la més gran del terme. Històricament, l'economia manacorina va ser eminentment agrícola fins ben entrat el segle xx. El blat i altres cereals foren els cultius predominants durant segles, amb una rotació que incloïa l'ordi, la civada i les faves. La vinya va viure la seva època daurada entre 1875 i 1891, quan la fil·loxera atacà les vinyes franceses i es disparà la demanda de vins mallorquins; però el 1891 la malaltia arribà a Manacor i obligà a arrabassar les vinyes, que foren substituïdes per l'ametler i, en menor grau, pel garrover. La ramaderia ovina, que havia estat un pilar de l'economia medieval, reculà progressivament a partir del segle xix. Indústria Manacor és conegut per la seva indústria de perles artificials. La primera fàbrica va ser fundada el 1902, per l'industrial alemany Eduard Friederich Hugo Heusch. El 1951 aquesta mateixa fàbrica va introduir un nou tipus de perla anomenada Majorica, d'una qualitat molt superior a la resta en aquells moments. Actualment cada dia centenars de turistes visiten els tallers de fabricació d'aquestes perles. Durant les dècades de 1980 i 1990, la fàbrica i la botiga de Majorica van rebre més de mig milió de visitants anuals, i l'empresa va donar feina a moltes dones manacorines com a «perleres», creant un fort vincle entre la marca i la ciutat. Majorica va romandre en mans de la família Heusch durant tres generacions, fins que l'any 2004 va ser adquirida pel grup francès SAGA, i posteriorment, el 2021, pel seu propietari actual. En l'actualitat, l'empresa compta amb prop de 300 treballadors i més de 1.500 punts de venda arreu del món. Segons dades de l'Ajuntament de Manacor, la fàbrica produeix unes 2.400 joies diàries i la plantilla ha augmentat de 165 a 225 treballadors en els darrers anys. L'altra gran indústria històrica de Manacor és la del moble. La mecanització dels tallers s'inicià al darrer terç del segle xix, amb la introducció de serres mogudes per vapor. A partir de 1912, la indústria del moble adquirí prestigi per tota l'illa i Manacor va ser coneguda com la ciutat del moble. El 1944 hi havia 225 tallers de fusters, que el 1977 havien crescut fins a 551, amb 1.754 treballadors. La producció s'orientava bàsicament cap al mercat insular, encara que també s'exportava a Barcelona i altres indrets. A partir del final del decenni dels vuitanta, el sector entrà en crisi per la recessió econòmica balear i la competència del moble peninsular, i la deslocalització posterior ha provocat el tancament progressiu d'establiments. Turisme El turisme constitueix un dels principals motors econòmics del municipi des dels anys 1960. Les Coves del Drac, situades a Porto Cristo, són una de les principals atraccions turístiques de Mallorca. Conegudes des de l'edat mitjana, foren explorades el 1880 per M. F. Will i el 1896 per l'espeleòleg francès Édouard-Alfred Martel, que hi descobrí el llac subterrani que porta el seu nom. El 1922, Joan Servera Camps comprà la cova i l'adequà per a les visites, i el 1935 l'enginyer català Carles Buïgas —l'artífex de les fonts de Montjuïc— culminà el projecte d'il·luminació interior. Des d'aleshores, cada dia s'hi ofereixen concerts de música clàssica sobre el llac Martel. Les Coves dels Hams, descobertes el 1905 per Pere Caldentey Santandreu, foren les primeres coves d'Espanya obertes al públic (1910) i ja disposaven d'instal·lació elèctrica el 1912. L'any 2016 es va inaugurar al terme de Manacor la Rafa Nadal Academy, un complex esportiu d'alt rendiment que inclou el Rafa Nadal Museum Xperience, un espai de 1.500 m² dedicat a la trajectòria del tenista manacorí Rafael Nadal, amb exposicions interactives i trofeus de la seva carrera. L'Ajuntament de Manacor ha impulsat en els darrers anys un model de turisme sostenible, amb projectes com «Porto Cristo, la mar, la nostra cultura», presentat a la Fira Internacional de Turisme (FITUR) de 2026, i el programa «Platges Residu Zero». Mitjans de comunicació Manacor ha estat històricament el municipi de Mallorca amb un major nombre de capçaleres de premsa local. La primera publicació periòdica de la ciutat va ser El Manacorense, que va aparèixer el 3 d'agost de 1889. El Manacor Comarcal, setmanari independent d'informació general, és la publicació en paper més antiga encara en actiu. La seva trajectòria es remunta al setmanari Manacor, fundat el maig de 1921, que va viure diverses èpoques, incloent-hi el període franquista sota la capçalera Arriba (1938–1967). Amb el nom actual de Manacor Comarcal publica des del 4 de gener de 1980, sota la direcció inicial d'Antoni Tugores Manresa (1980–1985) i posteriorment de Gabriel Veny Matamalas (des de 1986). La revista Perlas y Cuevas, fundada el desembre de 1960 per mossèn Baltasar Pinya amb la col·laboració de l'escriptor i historiador Rafel Ferrer Massanet, va ser durant 63 anys i 1.429 números un referent del periodisme de proximitat a Manacor. Inicialment quinzenal, va passar a ser mensual a partir del 2012. El darrer número va aparèixer el 22 de desembre de 2023, sota la direcció d'Antoni Ferrer Vallespir, fill del fundador, qui va cedir l'arxiu de la revista a l'Ajuntament de Manacor. El setmanari Cent per Cent, fundat el 13 de desembre de 2002 i dirigit per Antoni Riera Vives, va publicar el seu darrer número en paper l'agost de 2024 després de 1.051 edicions, si bé la publicació continua en format digital a centpercent.cat. En l'àmbit audiovisual, va comptar amb Televisió Manacor (TV Manacor), un dels canals locals més antics de les Illes Balears. Va néixer el 1987 com una iniciativa informal de Mateu Llull i un grup d'amics que gravaven i emetien imatges relacionades amb Manacor. El 1992 el canal es va professionalitzar amb la creació de la societat Produccions Llevant S.A. TV Manacor va emetre en analògic pel canal 56 UHF fins a l'apagada analògica del gener de 2010, i posteriorment es va adaptar a la TDT pel canal 41 de Mallorca. La cadena va cessar definitivament les emissions el 20 de desembre de 2012. En l'àmbit digital, Manacor compta amb diversos portals d'informació local, entre els quals destaquen la Revista 07500, Digital Manacor i manacormanacor.com. Pel que fa a la publicació periòdica Porto Cristo, de periodicitat mensual, se centra en la informació del nucli costaner homònim. Transports i comunicacions Xarxa viària La principal via de comunicació per carretera del municipi és la Ma-15 (antiga C-715), la carretera més transitada de Mallorca, que travessa l'illa des de la badia de Palma fins a Cala Rajada, passant per Algaida, Montuïri, Vilafranca, Manacor, Sant Llorenç des Cardassar i Artà. Dels seus 83 quilòmetres de recorregut, els 47 compresos entre la sortida de Palma i Manacor es troben desdoblats. El Consell de Mallorca ha proposat la creació d'una via de circumval·lació que connecti la Ma-14 (carretera de Felanitx) amb la Ma-15 per la zona oest del nucli urbà, amb l'objectiu de descongestionar el trànsit dins la ciutat. Altres carreteres que vertebren el terme municipal són la Ma-4020, que connecta Manacor amb Porto Cristo (12 km); la Ma-4023, cap a Son Servera; la Ma-4024, cap a Son Carrió; i la Ma-14, en direcció a Felanitx. Les carreteres locals donen accés als diversos nuclis costaners del terme, com Cales de Mallorca, Cala Murada, s'Illot i Cala Anguila. Ferrocarril L'estació de Manacor és la terminal de la línia T3 dels Serveis Ferroviaris de Mallorca (SFM), que connecta la ciutat amb Palma a través d'Inca i del ramal que parteix de l'estació d'Enllaç. El recorregut total és d'uns 60 quilòmetres i el trajecte dura aproximadament una hora. La línia va ser inaugurada el 1879, quan els Ferrocarrils de Mallorca van estendre el servei des d'Inca, passant per Sineu i Petra. El 1921 la línia es va prolongar fins a Artà. El tram Enllaç–Artà (incloent-hi Manacor) va ser clausurat el 1977, en un context de declivi generalitzat de la xarxa ferroviària illenca davant la competència del transport per carretera. Després del traspàs de competències ferroviàries al Govern de les Illes Balears el 1994 i la creació de SFM, es van emprendre les obres de rehabilitació de la línia, i el servei fins a Manacor es va reinaugurar el 2003. L'any 2009, el Govern de les Illes Balears inicià les obres per reobrir el tram Manacor–Artà amb un projecte de tren-tramvia, però les obres es van aturar a causa de la crisi econòmica i la polèmica sobre el pas del tramvia pel centre de Manacor. L'antic traçat ferroviari Manacor–Artà ha estat reconvertit en la Via Verda Manacor-Artà, un camí de 29 quilòmetres per a vianants i ciclistes, que passa per Sant Llorenç des Cardassar, Son Carrió, Son Servera i Artà, amb diverses àrees de descans i antigues estacions restaurades al llarg del recorregut. Educació Des de 1992 el municipi té el segell «Ciutat Educadora». Compta amb multitud d'escoles infantils de 0-3 anys com la de Nins i Nines i de 3-6 anys com Sa Graduada i Sa Torre, així com de primària com les d'Es Canyar, Simó Ballester, Jaume Vidal, Molí d'en Xema, La Salle, Sant Vicenç de Paül, Sant Francesc d'Assís, Puresa de Maria, Ses Comes, Mitjà de Mar entre d'altres. També té tres centres de secundària: l'IES Porto Cristo, l'IES Mossèn Alcover i l'IES Manacor. Altres centres educatius del municipi són el Centre d'Educació de Persones Adultes Llevant (de titularitat compartida entre els governs municipal i autonòmic), l'Escola Municipal de Música i Dansa, l'Escola Municipal de Mallorquí i el Centre Universitari de Manacor. El 2018 UNICEF va atorgar la distinció de Ciutat Amiga de la Infància perquè l'Ajuntament respecta i aplica en les seves polítiques, normes i programes els drets de la infància. Cultura Símbols L'escut de Manacor té blasonament amb escut ibèric d'argent, una mà destra carnada amb una màniga d'atzur sostenint un cor de gules. L'escut representa la mà d'una persona sostenint amb el puny tancat un cor fent referència al nom del municipi. En realitat, el nom de Manacor prové d'una família amaziga que antigament va dominar aquesta la zona, els Manquri, i que també va donar nom a la població de Mancor. Danses i balls tradicionals El ball tradicional de Manacor, com a la resta de les Gimnèsies, és el Ball de bot. Tot i així, els diferents balls que el componen (jota, mateixes...) presenten una sèrie de particularitats pròpies. Actualment s'imparteixen cursos de ball de bot a l'Escola Municipal de Mallorquí. A Manacor existeixen cinc danses rituals: els Cossiers, els Moretons, els Indis, els Nanets i les Dames. Antigament n'hi havia d'altres, com els Negrets, documentats des de 1881 i desapareguts definitivament el 1926.Els Cossiers són una dansa ritual composta per sis homes, una dona (la dama) i un dimonió. Els cossiers estan documentats per primera vegada a Mallorca el 1554. Es recuperaren l'any 1981 a partir d'un treball universitari a càrrec d'Aina Sansó, Coloma Gelabert i Maria Galmés. Executen cinc danses: es peuet, la balanguera (versió llarga i curta), es broquers —únic ball de bastons a Mallorca— i sa processó. S'exhibeixen entre maig i juny durant les Fires i Festes de Primavera. Els Moretons, que foren introduïts al segle xviii pel dominic Pere Bennàssar, són considerats una dansa morisca, la indumentària dels quals recorda els pirates barbarescs. Sis dansaires baten unes macetes rodones contra altres macetes col·locades als genolls i a la panxa. Van acompanyats dels gegants de Sant Domingo i de s'Alicorn i s'exhibeixen per les festes de Sant Domingo, la setmana anterior a les Fires i Festes de Primavera. Els Indis de Crist Rei són una dansa pròpia de les festes de Sant Roc de l'església de Crist Rei. Foren introduïts devers 1890 pels germans de la Caritat. Vuit al·lots vestits d'indis ballen al voltant d'un pal amb cintes sostingut per una dama, trenant i destrenant les cintes de colors en tres danses diferents. Els Nanets de Fartàritx semblen lligats a la capella del Sant Crist de la Fe (1882). Devers el 1895 deixaren d'actuar per pressions i befes i es recuperaren a les darreries dels anys 80 del segle xx, tot i que segueixen gaudint de poca popularitat. Les Dames de Sor Tomasseta són una dansa de nova creació, estrenada el 6 de novembre de 1999 sota l'empara de la barriada de Santa Catalina i els Creuers. Nou nines d'entre deu i dotze anys executen un ball formant figures geomètriques. Figures festives A Manacor hi ha diverses figures tradicionals que acompanyen les danses o apareixen en determinades festivitats. Els Gegants de Sant Domingo, que representen un moro (Vicenç) i una pagesa (Catalina), surten per les festes de Sant Domingo i participen des del 2001 en la Trobada de Gegants dins el marc de les Fires i Festes. Se'ls han afegit els gegantons Domingo (2005), Picarolet, Antoni M. Alcover, la Filla des Carbonaret (Catalineta) i Sant Vicenç Ferrer, aquests darrers representant rondalles d'en Jordi des Racó. S'Alicorn és una figura documentada des de 1384, quan Andreu Sescala regalà al convent de Sant Domingo un faristol per sostenir els papers del cant pla. Amb el temps fou vestit amb capa curta i capell tricorni i passejat pels carrers com a objecte de burla popular. Es creu que representa l'heretgia ridiculitzada i vençuda per Sant Domingo. Els Dracs de Crist Rei són dues figures en forma de drac que acompanyen els Indis durant la dansa ritual. Foren restaurats amb nova vestimenta el 2010. Música La tradició musical de Manacor es remunta al segle xix. El 1862, l'Ajuntament acordà formar un conjunt musical i nomenà Sebastià Ribot Galmés com a professor, donant origen a la banda d'en Punxes, de caràcter conservador. El 1865, en sorgí una altra, la d'en Costreres, de tendència liberal, dirigida per Miquel Morell. La Banda Municipal de Manacor es constituí formalment el 1933 i, des dels anys cinquanta, ha estat dirigida per Rafel Nadal i Nadal. L'Escola Municipal de Música va ser fundada el 1973 per iniciativa de l'Ajuntament i de Rafel Nadal i Nadal. Manacor compta també amb un conservatori professional de música. Entre les formacions musicals històriques destaquen la Capella de Manacor, apareguda el 1897 coincidint amb l'Exposició Agrícola Balear; la delegació de les Joventuts Musicals (1959–63), fundada per Rafel Nadal i Nadal amb la col·laboració de Rafel Ferrer Massanet; i la Camerata-Orquestra de Llevant, creada el 1990 per iniciativa de Rafel Nadal i Serafí Nebot amb l'objectiu de promoure els instrumentistes joves de la comarca. En l'àmbit de la música moderna, a la ciutat hi ha diversos grups, com Jorra i Gomorra, Roig! i Roger Pistola. Teatre i cinema El primer local escènic estable de Manacor va ser el teatre Femenies, documentat per primera vegada el 1873, situat a la plaça del Palau. El 1907 s'inaugurà el teatre Centre Varietat, on s'hi projectava cinema de forma fixa. El teatre Principal (1922–69), bastit pels senyors Fuster i Roca, va ser un dels espais culturals més destacats de la ciutat. Posteriorment obriren el cine Goya (1957) i la sala Imperial. El Teatre Municipal de Manacor, inaugurat el 1985 amb una capacitat de 453 localitats, és regit per la Fundació Pública del Teatre Municipal i acull cinema, representacions musicals i teatrals. El Teatre dels Capsigranys, fundat el 1980, hi organitza des de 1986 la Mostra de Teatre Escolar, en la qual participen els centres d'ensenyament del municipi. Museus i patrimoni cultural El Museu de Manacor va ser creat el 1926 per l'Ajuntament. Inicialment ubicat a la Torre de ses Puntes, posteriorment es va traslladar a la Torre dels Enagistes, una de les edificacions més representatives de l'arquitectura senyorial rural gòtica del municipi. La Torre de ses Puntes, declarada monument històric el 1925, ha allotjat des de 1984 el Patronat d'Arts Plàstiques, que fomenta activitats culturals relacionades amb la pintura i l'escultura. Pel que fa als premis literaris, Manacor ha acollit el premi Mossèn Alcover (1960–62), de poesia i teatre, convocat per la delegació de les Joventuts Musicals; el premi Ciutat de Manacor (1965–77), de narrativa, poesia, periodisme i investigació; i el Blanquema (1969–70), de poesia i narrativa en català, patrocinat per la Indústria Espanyola de Perles d'Imitació. Esport Hípica L'afició a les carreres de trot enganxat és una de les tradicions esportives més arrelades de Manacor. Al principi del segle xx es duien a terme curses de carretons a es Fangar, l'hort d'en Ferrer i Santa Cirga. El 1929 es construí el primer hipòdrom, conegut com des Pla o des Moll, que va consolidar l'afició a la comarca. L'actual Hipòdrom Municipal de Manacor, inaugurat el 1960 a la via de Palma, ocupa una superfície de 50.000 m² i acull curses de trot cada cap de setmana, gestionat per l'Institut de l'Esport Hípic de Mallorca (IEHM), dependent del Consell de Mallorca. La prova més destacada és el Gran Premi de Manacor, que se celebra des de 1957. Futbol El futbol va arribar a Manacor el 1908 amb la fundació del Foot-Ballista Club Manacor, vinculat al sindicat agrícola. Després de la desaparició d'aquest i d'altres equips efímers, el 23 de juny de 1923 es fundà el Futbol Club Manacor al Teatre Principal, considerat el predecessor directe de l'actual CE Manacor. El club disputa els seus partits a l'estadi de Na Capellera, inaugurat el 1925, i ha militat en diverses ocasions a la Segona divisió B. La dècada dels vuitanta és considerada l'època daurada del club, coincidint amb la projecció de Miquel Àngel Nadal Homar, que passà al RCD Mallorca i al FC Barcelona. Altres clubs de futbol del municipi són l'Inter Manacor i la UE Barracar, fundada el 1977. D'altra banda, el Palma Futsal, club de futbol sala que milita a la Primera Divisió, va néixer a Manacor el 14 de juliol de 1998 amb el nom d'Associació Esportiva Manacor, abans de traslladar-se a Palma el 2010 per manca d'instal·lacions adequades. Altres esports Manacor té una llarga tradició ciclista. El 1893 s'hi construí el primer velòdrom, promogut pel procurador Galmés. Entre els ciclistes manacorins destaca Miquel Mas Gayà, medallista olímpic. En bàsquet, el Club Perles Manacor, fundat el 1945, és un dels clubs esportius històrics de la ciutat. Pel que fa al tennis, el Club Tennis Manacor (1974) disposa d'un complex esportiu propi. Manacor és el lloc de naixement del tenista Rafael Nadal Parera, guanyador de 22 títols de Grand Slam, i des de 2016 acull la Rafa Nadal Academy. La pesca submarina és un esport amb forta tradició al municipi. El manacorí Joan Gomis Vives es va proclamar campió del món el 1961 a Almeria. Des de 1967 se celebra a Porto Cristo el Trofeu Joan Gomis en el seu honor. Fires, festes i celebracions Durant l'any, a Manacor es duen a terme un ampli ventall de festes, ja sigui als diferents nuclis o barriades o per a festejar alguna data important. La tradició firal de la ciutat es remunta al desembre de 1794, quan un reial decret hi establí la celebració de fires durant els tres primers diumenges de setembre. Les festivitats principals del calendari manacorí són Sant Antoni (17 de gener), el Sant Crist (per la Cinquagesma), Sant Domingo (24 de maig), les Fires i Festes de Primavera (final de maig i principi de juny) i Sant Jaume (25 de juliol). Sant Antoni Abat La Festa de Sant Antoni Abat és considerada la festa popular per excel·lència de Manacor i una de les celebracions més arrelades de Mallorca. La celebració manacorina actual va ser revitalitzada a principis dels anys vuitanta per l'artanenc mossèn Mateu Galmès, que va ensenyar les cançons tradicionals als infants de les escoles. Se celebra els dies 16 i 17 de gener, tot i que una setmana abans ja s'encalenteix l'ambient amb l'assaig dels goigs a la plaça de la Concòrdia, la torrada popular i la primera ballada dels dimonis a la plaça de Ramon Llull. La revetlla del 16 de gener comença amb el cant de les completes i dels goigs de Sant Antoni a la parròquia de la Mare de Déu dels Dolors, amb les corals de Manacor i la Banda de Música. Tot seguit s'encén el primer fogueró davant la rectoria, i una tronada de coets anuncia que es poden encendre tots els altres foguerons de la ciutat. Els dimonis, acompanyats per la banda, van de fogueró en fogueró ballant i arreplegant la gent, que els segueix fins a la darrera foguera. L'endemà, dia 17, al matí se celebren les beneïdes, una desfilada d'animals, carrosses i carruatges que recorre els carrers principals. Les festes acaben el vespre amb el darrer ball dels dimonis a la plaça de sa Bassa i la missa solemne en honor de Sant Antoni. Fires i Festes de Primavera Les Fires i Festes de Primavera són el conjunt de celebracions més extens del calendari manacorí, dutes a terme durant la darrera setmana de maig i la primera de juny, coincidint amb la fira del darrer diumenge de maig. El programa és organitzat per l'Ajuntament amb la participació de nombroses entitats locals. L'acte inaugural és la sortida dels Cossiers, seguit del pregó al claustre de Sant Vicenç Ferrer. Al llarg de les dues setmanes es succeeixen actes de cultura popular —la trobada de gegants, l'actuació castellera dels Al·lots de Llevant, el ball dels Moretons i el ball de bot—, juntament amb concerts, exposicions, jornades esportives, actuacions teatrals, el tast de vins i el lliurament dels premis literaris Ciutat de Manacor. Sant Jaume Sant Jaume (25 de juliol) és el patró de Manacor. La festivitat inclou una fira, que antigament se celebrava el tercer diumenge de setembre juntament amb les altres fires establertes pel reial decret de 1794, i que actualment s'ha consolidat com una fira artesanal organitzada per l'associació de comerciants de Manacor. Des del 2012, un conjunt d'associacions culturals (Al·lots de Llevant, Dones de Llevant i Xítxeros amb Empenta) han recuperat tradicions de principi del segle xx com l'encamisada, el cercavila i els Jocs del Cós, juntament amb un sopar popular i una cursa nocturna. Calendari de festes del municipi de Manacor Calendari de festes dels barris de Manacor Mercats Manacor Dilluns, de 9 h a 13 h, a la plaça Ramon Llull (mercat setmanal). Dissabte, de 9 h a 13 h, a la plaça de sa Bassa. De dilluns a dissabte, de 9 h a 13 h, a la plaça Constitució (fruites i verdures). Porto Cristo Dimarts, a partir de les 17.30 h, a la plaça de l'Aljub (mercat artesanal). Els mesos d'estiu (juny-setembre). Diumenge, de 9 h a 13 h, al passeig de la Sirena (mercat setmanal). S'Illot Dissabte, de 9 h a 13 h, a l'av. dels Pins (mercat setmanal). El juliol i l'agost el mercat es fa de 18 h a 24 h al carrer Tamarell. Cala Murada Dijous, de 9 h a 13 h, al carrer Galícia (abril-octubre). La resta de mesos (novembre-març) al carrer Via Europa, 120 (davant del Parc Infantil) Personalitats Personatges històrics Simó Ballester (Lo Tort) Fills il·lustres Antoni Rosselló Nadal (1842-1916) (Nomenament 1906) Miquel Riera Sureda "Baix Riera" (1860-1939) (Nomenament 1911) Llorenç Caldentey Perelló (1824-1916) (Nomenament 1912) Llorenç Galmés Sansó (1835-1917) (Nomenament 1913) Miquel Amer Servera (1847-1910) (Nomenament 1946) Antoni Maria Alcover i Sureda (1862-1932) (Nomenament 1950) Andrés Fernández Truyols (1870-1961) (Nomenament 1952) Santiago Nicolás Duran (1905-1968) Pere Joan Bonnín Bonnín (1903-1955) (Nomenament 1960) Joan Mesquida Galmés (1898-1983) (Nomenament 1983) Joan Baptista Binimelis (1538-1616) (Nomenament 1988) Antoni Amer Llodrà "Garanya" (1882-1936) (Nomenament 2006) Guillem Fullana Hada d'Efak (1930-1995) (Nomenament 2018) Miquel Brunet Miquel (1919-2007) (Nomenament 2018) Catalina Riera Roig (Nomenament 2022) Joan Riera Ferrari (Nomenament 2022) Aina Maria Sansó Rosselló (Nomenament 2022) Lluïsa Fuster Cortés (Nomenament 2022) Fills predilectes Benito Tomàs Riera Mesquida (1871-1919) (Nomenament 1975) Rafel Nadal Parera (1986) (Nomenament 2010) Maria Antònia Oliver Cabrer (1946) (Nomenament 2018) Antoni Parera Fons (1943) (Nomenament 2018) Cristòfol Pastor Noguera, "Pífol" (Nomenament 2022) Maria Montserrat Ferrer Oliver (Nomenament 2022) Sebastià Sansó Barceló (Nomenament 2022) Margalida Cortès Fons (Nomenament 2022) Fills adoptius Pasqual Ribot Pellicer (Nomenament 1888) Valerià Weyler Nicolau (1838-1930) (Nomenament 1902) Josep Cotoner Allendesalazar (1848-1927) (Nomenament 1917) Alexandre Rosselló i Pastors (1853-1923) (Nomenament 1917) Jaime del Ojo Fiestas Baquedano (Nomenament 1917) Rafel Ignasi Rubí Pocoví (1842-1932) (Nomenament 1918) Antoni Alcover Maspons (Nomenament 1920) Joan Servera Camps (1888-1957) (Nomenament 1975) Referències Bibliografia Fuster Forteza, Gabriel. Història de Manacor. 1 ed. Palma: Lleonard Muntaner, 2006, p. 408. ISBN 8496242900. Enllaços externs Manacor - Lloc web oficial (castellà) Informació de l'Institut Balear d'Estadística