NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Palau dels Reis de Mallorca (Sineu)

El Palau Reial de Sineu és un palau que serví de residència dels reis de Mallorca a la vila de Sineu. Fou establert a començament del segle xiv, possiblement sobre un antic alcàsser musulmà, pel rei Jaume II l'any 1309. Cap al segle xv anà perdent la seva funció de residència reial, i el 1583 el rei Felip I el cedí a les monges concepcionistes, que el convertiren en el Convent de la Concepció. L'edifici funcionà com a convent fins al 2016, quan l'abandonaren les darreres monges i es clausurà. Entre els anys 1318 i 1523 fou la residència del Veguer de Fora, que exercia les seves competències sobre tots els municipis de la part forana de Mallorca, cosa que conferí a Sineu un cert estatus de capitalitat sobre els municipis rurals de l'illa. El rei Sanç I de Mallorca hi residí almenys en una ocasió. Una vegada acabada la dinastia privativa, l'edifici caigué en desús, i la nova propietat, els reis del casal de Barcelona, llogaren el que havia estat residència reial. L'any 1583, el rei Felip I de Mallorca (II de Castella) el cedí a les monges concepcionistes, que el convertiren en un convent. La creació de la comunitat vengué de la mà de la senyora Francesca de Puigdorfila i Fuster, que cedí terres pròpies i convencé la casa reial per cedir el palau per establir-hi l'espai conventual. Després de comprar la part de darrere del convent, les monges obtengueren tota la illeta de cases que actualment conforma l'edifici conventual. Les primeres monges que s'establiren al convent procedien del Convent de Santa Margalida de Palma, de la comunitat agustina, però després del trasllat es passaren a l'Orde de la Immaculada Concepció, una de les més austeres. Les monges residiren al convent durant 400 anys en estricta clausura. La comunitat anà adaptant l'edifici a la vida conventual i transformant-lo intensament al llarg dels segles. Les restes més identificables de l'antic palau són el primer i segon tram de la torre mestra, reformada el 1987; els arcs de les parets de l'església, el portal forà i les restes de permòdols a la paret del jardí, a més de certs elements gòtics com arcs apuntats i voltes de creureia. L'església és barroca, i alberga una talla de la Immaculada de 1590, obra de Gaspar Gener. El 2016, quan la comunitat ja era molt reduïda, s'acordà el tancament del convent. L'edifici passà a ser propietat del Bisbat de Mallorca, que actualment l'obre cada mes per fer-hi visites culturals. A més, s'ha establert un pla de conservació i documentació amb un equip multidisciplinari format per arqueòlegs, historiadors de l'art, arquitectes tècnics i restauradors i conservadors per avaluar-ne l'estat i elaborar-ne estudis, a més d'inventariar-ne els béns mobles. Actualment és Bé d'Interès Cultural. Referències Enllaços externs El convent al web de l'Ajuntament de Sineu Arxivat 2012-11-17 a Wayback Machine.
Can Catlar

Can Catlar és una casa senyorial situada al núm. 7 del carrer del Sol de Palma. El casal pertangué als Lloscos, barons de Bunyolí, fins a 1486, quan fou venut a Pere Descatlar i de Santa Coloma, senyor de la Bossa d'Or. Del segle xviii ençà els seus descendents reben el títol de marquesos del Palmer. A mitjan segle xvi es va construir la façana, renaixentista, organitzada en tres trams. L'interior té l'ingrés asimètric adovellat amb arc de mig punt i finestres en els seus extrems. Les finestres del pis noble són rectangulars, creuades per un medalló amb una iconografia al·legòrica de les virtuts d'un guerrer: Fortalesa, Prudència, Pietat, Caritat i Temprança. En la porxada s'utilitza l'arc conopial. El pati interior és de traçat irregular, amb un vestíbul cobert amb arcs rebaixats i cassetonat de fusta, i dos portals que condueixen als estudis decorats amb grotescs i garlandes, segons el gust renaixentista. Els segles xviii i xix els llenyams foren decorats a l'estil rococó, es construí la nova escala principal, que deformà el pati, i s'instal·laren xemeneies a les sales. Albergava una gran biblioteca amb un arxiu valuós, del qual destacava una lletra autògrafa del rei Alfons el Magnànim a un membre de la família Descatlar. També contenia tapissos, mobles i antiguitats i pintures de Guillem Mesquida i Vicent López. El 1973 fou declarat Monument Històrico-Artístic. El 1990 n'era propietària Pilar Descatlar Machimbarrena, marquesa del Palmer. Notes Referències
Illa de ses Rates

L'Illa de ses Rates és un illot situat al terme municipal d'Eivissa, a uns 375 metres de la Punta de sa Mata. La seva longitud és de 204 metres i l'amplada màxima d'uns 122 metres. Aquest topònim és documentat des de 1543, quan en els Llibres d'Entreveniments enregistren un combat contra uns sarraïns, les galeres dels quals es trobaven a resguard de l'Illa de ses Rates. Segons Nito Verdera, Cristòfor Colom batejà una illa del Carib amb el mateix nom. Fou aplanada i dragada durant el segle XX per tal de facilitar la navegació. Vegeu també Toponímia de Cristòfor Colom
Cala Mondragó

Die Cala Mondragó ist eine Bucht im Osten der Baleareninsel Mallorca. Sie gehört zum Gebiet der Gemeinde Santanyí. Feine Sandstrände und ausgewiesene Wanderwege machen die Bucht zu einem viel frequentierten Ausflugsziel. Lage und Beschreibung Die Cala Mondragó befindet sich von der Gemeinde Santanyí südöstlich etwa 5 km entfernt und von dem Ort Portopetro westlich etwa 2 km entfernt. Sie gehört zum Parc natural de Mondragó. Die Bucht hat eine Breite von etwa 200 Metern und eine Länge von etwa 200 Metern. Durch eine Engstelle mit der lichten Weite von etwa 120 Metern entsteht der Eindruck, es handele sich um zwei Buchten. Die Cala Mondragó hat zwei Strände ses Fonts de n’Alís, Sandstrand s'Amarador, Sandstrand Im äußeren, erweiterten Teil der Bucht liegen zwei kleinere Einschnitte Caló des Borgit, Sandstrand Caló d’en Perdiu Durch das Gebiet führen vier ausgewiesene kurze Wanderwege. Literatur Bartomeu Amengual Gomila: Mallorcas Küsten aus der Luft. Ausführlicher und praktischer Reiseführer mit Luftaufnahmen von Mallorcas Küsten. 6. Auflage. Editorial GeoPlaneta, Barcelona 2000, ISBN 84-08-01821-3, Mondragó, S. 52 (spanisch, Originaltitel: Aeroguía del litoral de Mallorca. Übersetzt von Gabriele Grauwinkel und Susanne Pospiech). Miguel Ángel Álvarez Alperi: Die ganzen Strände von Mallorca. 1. Auflage. Laluzenpapel, Gijón 2012, ISBN 978-84-938783-1-3, Strand von Caló des Borgit, S. 129 (spanisch, Originaltitel: Todas las playas de Mallorca. Übersetzt von Meike Schirmeister). Belén Menéndez Solar: Guía de Playas de Mallorca. 1. Auflage. Ediciones El Cohete, Gijón 2008, ISBN 978-84-87933-11-0, Caló des Borgit, S. 49 (spanisch). Einzelnachweise Weblinks
Can Casasayas

Can Casasayas és un conjunt de dos edificis d'estil modernista (Can Casasayas i Pensió Menorquina) situats a la Plaça del Mercat de Palma. La projecció i construcció fou duta a terme entre els anys 1908 i 1911. L'empresari i propietari de la confiteria Frasquet, Josep Casasayas Casajuana, encarregà les tasques als arquitectes Francesc Roca Simó i Guillem Reynés Font. Inicialment, el projecte fou pensat per a destinar-hi una pensió, però finalment esdevingué un edifici plurifamiliar. Els dos edificis estan separats pel carrer Santacília i en el seu disseny inicial es plantejà unir-los mitjançant un pas voladís. L'ajuntament denegà la construcció del pas el 1909. Arquitectura Està cobert per un terrat i dues sostrades, una de piramidal damunt el xamfrà i l'altra sobre l'espai obert de les escales. L'espai interior es troba delimitat per parets mestres delimitant els diferents immobles. La distribució de les habitacions es repeteix en els tres pisos superiors i tan sols varia a la planta baixa i al soterrani. Trobam pilars a les façanes i als buits de les escales. Per a la construcció de la façana s'emprà gres, ferro i fusta per aconseguir la màxima ondulació que caracteritza els seus murs. Els elements decoratius són escassos, hi trobam falgueres, acants i papallones. Referències
Can Casasayas

Can Casasayas es un conjunto de edificios de estilo modernista (art nouveau) situados en la Plaza del Mercado, en el centro de la ciudad española de Palma de Mallorca.​​ Historia La construcción fue llevada a cabo entre los años 1908 y 1911. El empresario y propietario de la panadería Can Frasquet, Josep Casasayas Casajuana, encargó el diseño a los arquitectos Francesc Roca Simó y Guillem Reynés Font.​ Inicialmente, el proyecto fue pensado para destinar una pensión, pero finalmente se convirtió en un edificio residencial. Los dos edificios están separados por la Calle Santacilia y en su diseño inicial se planteó unirlos mediante un paso en altura. El ayuntamiento denegó la construcción de esta unión en 1909. Diseño La distribución de las habitaciones se repite en los tres pisos superiores y tan sólo varía en la planta baja y el sótano. Encontramos pilares en las fachadas y en los huecos de las escaleras. Los elementos decorativos son escasos, encontramos helechos, acantos y mariposas. Véase también Gran Hotel Enlaces externos Referencias
Будинки Касасаяс

Кан-Касасаяс або Будинки Касасаяс (кат. Can Cassassayas) — комплекс з двох будівель (Кан-Касасаяс і Пенсьйон-Меноркіна) на Пласа-дель-Меркат у м. Пальма (Іспанія). З 2011 року має статус Об'єкта культурного інтересу (BIC). Будівлі зведені в 1908–1910 та 1909–1911 роках відповідно в стилі каталонського модерну. Замовником став Жузем Касасаяс Казажуана, підприємець та власник кондитерської Can Frasquet. Проект створив архітектор Франсеск Рока-і-Сімо (1874–1940), який розпочав будівництво і керував ним на перших етапах. Будівництво завершене під керівництвом архітектора Гільєма Рейнес-і-Фонта (1877–1918). Обидві споруди розділені провулком Калле-де-Сантасілія. Структурні елементи на першому поверхах виконані у вигляді металевих колон. Верхні поверхи мають хвилясті конструкції та сповнені динамізму і пластичності. Це підкреслюють металеві балкони і дерев'яні вікна у формі параболічних арок. Декоративних елементів не дуже багато, однак зустрічаються вставки у вигляді папороті, аканта і метеликів на металевих деталях балконів. Література «Майорка». — Editorial Escudo de Oro, 2005. — 95 с. — («Туризм. Испания») — ISBN 978-84-378-2709-4. (рос.) Посилання Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Кан-Касасаяс Інформація на Palma Vitual [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.] (англ.)
Naveta des Tudons

La Naveta des Tudons o Naveta dels Tudons és una naveta d'enterrament en forma de nau invertida construïda cap al 1000 aC i situada al terme municipal de Ciutadella de Menorca. Actualment, està restaurada i el jaciment està obert als visitants mitjançant pagament d'entrada d'abril a octubre. Està situada al lloc des Tudons, d'on rep el nom, i s'hi accedeix per la carretera Me-1 (Maó-Ciutadella) km 40. Aquest tipus de construcció és típica de l'edat del bronze final, que es correspon amb el final del període pretalaiòtic a Menorca i l'inici de la cultura talaiòtica. Aquests edificis es construïen utilitzant la tècnica ciclòpia. Les dimensions màximes són 13,50 per 6,40 m i la cambra fa 7,45 per 2,45 m. S'accedeix per un passadís adovellat obert a l'oest i presenta, al costat contrari, una capçalera absidal. El primer autor que es va ocupar d'aquest edifici va ser Joan Ramis i Ramis, a la seva obra Antigüedades célticas de la isla de Menorca, que és el primer llibre en castellà íntegrament dedicat a la prehistòria. Fou restaurada el 1959. Les excavacions descobriren gran quantitat de restes deixant al descobert que, en aquesta, es donaren enterraments durant tres o quatre etapes diferents, durant l'edat de bronze i ferro. L'interior és compost per una doble cambra, l'una superposada a l'altra; ambdues estan cobertes per lloses planes embotides en els murs. És un dels 32 jaciments prehistòrics menorquins que es presenten a la candidatura de la Menorca Talaiòtica com a patrimoni de la humanitat a la UNESCO. El 16 de març de 2018 es va trobar la naveta coberta de pintades, atemptat que afectava a 81 de les pedres del monument, i que va provocar que es tanqués a les visites fins no estar rehabilitada. Referències Enllaços externs La Naveta des Tudons al web de Descobreixmenorca.com
Naveta d'Es Tudons

La Naveta d'Es Tudons è la più grande e meglio conservata naveta funeraria di Minorca. È situata nella parte occidentale dell'isola a circa 3 km dal comune di Ciutadella de Menorca. Venne utilizzata come ossario collettivo tra il 1200 e il 750 a.C. ma la sua edificazione risale probabilmente ad un periodo precedente (pre-Talaiotico). Fu scavata tra il 1959 e il 1960 dall'archeologo Lluís Pericot García che rinvenne i resti di circa cento individui, tra cui un cranio trapanato. Il corredo funebre comprendeva bracciali in bronzo e in osso e bottoni in ceramica Ha la forma di una barca rovesciata (in minorchino naveta è la forma diminutiva di nau, ossia nave) e una facciata trapezoidale. La costruzione, alta circa 4.5 m, ha una lunghezza di circa 14.5 m e una larghezza di circa 6.5 m. Note Bibliografia Grinsell, Leslie V. (1975). Barrow, pyramid, and tomb: ancient burial customs in Egypt, the Mediterranean, and the British Isles. Boulder, Colorado: Westview Press. ISBN 0-89158-504-4. Voci correlate Civiltà talaiotica Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Naveta d'Es Tudons Collegamenti esterni (CA) Naveta d'Es Tudons, su Gran Enciclopèdia Catalana, Grup Enciclopèdia Catalana. (DE) Naveta d'Es Tudons, su Arachne.
Naveta des Tudons

Naveta des Tudons é um antigo túmulo, localizado nas proximidades de Ciutadella, Minorca. Era usada como uma espécie de arca funerária, com a particularidade de ter dois pisos, sendo datada provavelmente do ano 2000 a.C. Trata-se de um túmulo coletivo, onde foram encontrados restos de cem corpos e artefatos, como pulseiras de bronze, botões de osso e peças de cerâmica. Fontes e referências Ligações externas «Fotografias» (em espanhol)
Torre d’Alcalfar

La Torre d'Alcalfar o Torre de Alcaufar és una torre defensiva en el Cap de la Punta del Morro d'Alcalfar, en el municipi de Sant Lluís, a l'illa Balear de Menorca. Juntament amb la Torre de Punta Prima, també construïda el 1787, va servir de model per a les onze torres d'estil Martello, construïdes entre 1798 i 1802, a la costa de l'illa. Descripció La torre va ser construïda, entre 1786 i 1787, segons els plans de l'enginyer militar Ramón Santander, amb l'objectiu de protegir la plana del litoral del sud-est de Menorca contra les incursions dels pirates algerians. La torre, rodona i robusta, és gairebé cilíndrica i lleugerament cònica en la part superior. És feta de pedra natural, el marès típic de les Illes Balears, i l'exterior està recobert amb grans blocs de pedra. La paret està reforçada en el costat de mar per resistir el bombardeig dels canons dels vaixells. La torre consta de tres nivells, que es poden observar des de l'exterior per les pedres que hi sobresurten. L'accés era originalment a través d'una porta que donava accés al nivell del mig, a què es podia accedir a través d'una escala retràctil. Va poder ser defensada en el parapet de la plataforma del sostre per mitjà de la lladronera. El passatge que duia a l'interior també va ser protegit a través d'un forat, que també s'utilitzava per al transport de municions cap a la plataforma superior. La planta baixa es va dividir en tres cambres, on s'emmagatzemaven la munició, la pólvora i les provisions. En la planta del mig hi havia l'allotjament dels soldats. Una escala de cargol comunica la planta del mig amb la plataforma superior, que és on es trobaven els canons. Els enginyosos principis de disseny de la torre van convèncer els britànics de construir més torres costaneres a l'illa. Les torres Martello es construirien també a Irlanda a partir de l'any 1804. La torre avui dia La torre va ser extensament restaurada l'any 1994, tot i que actualment no s'utilitza. Ara s'hi accedeix per la planta baixa. Des de l'any 1985, la Torre d'Alcalfar ha estat declarada monument històric. Està, a més, registrada amb el codi R-I-51-0008583 del Ministeri de Cultura d'Espanya. Referències
Torre d’Alcalfar

Der Torre d’Alcalfar oder Torre de Alcaufar ist ein Wehrturm am Kap Punta del Morro d’Alcalfar in der Gemeinde Sant Lluís auf der Baleareninsel Menorca. Gemeinsam mit dem ebenfalls 1787 fertiggestellten Torre de Son Ganxo diente er den Briten als Vorbild für die elf Martello-Türme, die sie von 1798 bis 1802 an den Küsten der Insel errichteten. Beschreibung Der Turm wurde von 1786 bis 1787 nach Plänen des Militäringenieurs Ramón Santander errichtet, um die flache Küste im Südosten Menorcas gegen Überfälle algerischer Piraten zu schützen. Der runde, robust gebaute Turm ist fast zylindrisch, verjüngt sich nach oben aber geringfügig. Er ist aus Naturstein, dem für die Balearen typischen Marès, gemauert und außen mit großen Steinblöcken verkleidet. Die Mauer ist seeseitig verstärkt, um dem Beschuss aus Schiffskanonen größeren Widerstand entgegenzusetzen. Der Turm besteht aus drei Ebenen, deren Böden auch von außen durch vorspringende Mauersteine gut zu erkennen sind. Der Zugang erfolgte ursprünglich nur durch eine landseitige Tür in der mittleren Ebene, die über eine einziehbare Leiter zu erreichen war. Er konnte durch darüber befindliche Maschikulis in der Brüstung der Dachplattform verteidigt werden. Der ins Innere führende Gang war außerdem durch ein Mordloch geschützt, das gleichzeitig für den Transport von Munition auf die obere Plattform genutzt wurde. Das Erdgeschoss war in drei Räume aufgeteilt, in denen Munition, Schießpulver und Proviant gelagert wurden. In der mittleren Ebene befand sich das Quartier der Besatzung. Über eine Wendeltreppe in der Mauer konnte die mit Kanonen bestückte Plattform auf dem Dach des Turms erreicht werden. Die ausgeklügelten Konstruktionsprinzipien des Turms überzeugten die Briten, sie für ihre eigenen Küstentürme auf der Insel zu übernehmen. Auch Martello-Türme in Irland wurden ab 1804 nach diesem Vorbild errichtet. Heutiger Zustand Der Turm wurde 1994 aufwendig restauriert, wird gegenwärtig aber nicht genutzt. Sein Eingang befindet sich heute zu ebener Erde. Schon seit 1985 steht der Torre d’Alcalfar unter Denkmalschutz. Er ist beim spanischen Kulturministerium unter der Nummer R-I-51-0008583 registriert. Siehe auch Liste der Martello-Türme auf Menorca Weblinks Einzelnachweise
Torre de Alcaufar

La Torre de Alcaufar o Torre de Alcalfar es una torre fortificada en el cabo de la Punta del Morro de Alcaufar, en el municipio español de San Luis, Baleares. Junto con la Torre de Punta Prima, también construida en 1787, sirvió como modelo por las once torres de estilo Martello, construidas entre 1798 y 1802, en la costa de la isla. Descripción La torre fue construida entre 1786 y 1787 según los planes del ingeniero militar Ramón Santander,​ con el objetivo de proteger la llanura del litoral del sudeste de Menorca contra las incursiones de los piratas argelinos.​ La torre, redonda y robusta, es casi cilíndrica y ligeramente cónica en la parte superior. Está hecha de piedra natural, el marés típico de las Islas Baleares, y el exterior está recubierto con grandes bloques de piedra. La pared está reforzada en el lado de mar para resistir el bombardeo de los cañones de los barcos. La torre consta de tres niveles, que se pueden observar desde el exterior por las piedras que sobresalen.​ El acceso era originalmente a través de una puerta que daba acceso al nivel del medio, al que se podía acceder a través de una escalera retráctil. Pudo ser defendida en el parapeto de la plataforma del techo por medio del mata5cán. El pasaje que llevaba en el interior también fue protegido a través de un agujero, que también se utilizaba por el transporte de municiones hacia la plataforma superior. La planta baja se dividió en tres cámaras, donde se almacenaba la munición, la pólvora y las provisiones respectivamente.​ En la planta del medio había el alojamiento de los soldados. Una escala de caracol comunica la planta del medio con la plataforma superior, que es donde se encontraban los cañones.​ Los ingeniosos principios de diseño de la torre convencieron a los británicos de construir más torres costeras en la isla. Las torres Martello se construirían también en Irlanda a partir del año 1804.​ La torre hoy La torre fue extensamente restaurada en 1994, a pesar de que actualmente no se utiliza.​ Ahora se accede por la planta baja. Desde el año 1985, la Torre de Alcaufar ha sido declarada monumento histórico. Está, además, registrada con el código R-Y-51-0008583 del Ministerio de Cultura de España.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Torre de Alcaufar.
Museo Municipal de Ciudadela

El Museo Municipal de Ciudadela es un museo sobre historia de la localidad española de Ciudadela y del resto de la isla de Menorca. Es entre otros el depositario del material arqueológico recuperado en el término municipal. De 1995 a octubre de 2018 se encontraba en el edificio del Bastión de sa Font. Desde noviembre de ese año integró una nueva sede en Can Saura Miret,​ donde se realizó una exposición temporal "Que la tierra te sea leve" en espera un nuevo proyecto museográfico.​ El antiguo museo que era principalmente arqueológico se abre ahora hacia la historia y los elementos etnológicos.​ Es un museo de carácter local, de titularidad y gestión municipal, y que depende del Ayuntamiento de Ciudadela. Desde el inicio del siglo XX la ciudadanía empezó a interesarse por la conservación del rico patrimonio de la ciudad. El 14 de abril de 1935 se inauguró el Museo Histórico-artístico en los bajos de la casa consistorial por iniciativa de un colectivo interesado en la recuperación del legado histórico de la ciudad, encabezado por Josep Cavaller Piris, que se convierte en el director técnico.​ Referencias Bibliografía León Moll, María José «La historia del Museu Municipal de Ciutadella de Menorca». Boletín del Museo Arqueológico Nacional, 35, 2017, pàg. 709–716. ISSN: 2341-3409. Enlaces externos