NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Torre des Forat

La Torre del Forat (popularment Torre des Forat) és una torre de defensa del terme d'Escorca (Mallorca) situada a uns 100 msnm sobre el Morro del Forat, que protegia el port de Cala Tuent. Malgrat que està declarada Bé d'Interès Cultural, està en estat de ruïna. Formava part d'un extens sistema de vigilància i senyalització de tota la costa mallorquina per combatre la pirateria, i va ser construïda per guardar el port de Cala Tuent. No era, per tant, una torre de senyals, sinó una torre de defensa, més ampla, per poder encabir l'artilleria. Sembla que va ser construïda a començament del segle xvii. Descripció Construïda amb pedra i morter, presenta dos cossos ben diferenciats: l'inferior, troncocònic, massís i lleugerament atalussat; i el superior, cilíndric i buit, amb una cambra coberta per volta de mitja esfera. El portal d'entrada condueix en aquesta cambra, i es troba a uns quatre metres d'alçada. La cambra, mig enrunada, posseïa una xemeneia i una escala de caragol escalonada. Al terrat, el parapet ha desaparegut, com també el porxo, però encara romanen restes del matacà. A l'entorn hi ha les restes de les barraques dels torrers i de tanques que utilitzaven pel bestiar. També hi ha un forat que serví de secret per contrabanistes. Tot i que no era una torre de senyals, de dalt de la torre hi ha visibilitat sobre la Torre de Can Palou i sobre la Torre de na Seca. Història Tot i les indicacions del virrei Lluís Vic de construir-hi una torre el 1585, sembla que el 1597 la construcció encara no era una realitat. En una denúncia de 1609, els vilatans de Tuent afirmen que feia tres anys que s'havia construït una torre per orde del Gran i General Consell. Sorprenentment, en un document de 1610 els jurats ordenen la construcció d'una torre per protegir Cala Tuent, la qual es feu efectiva el 1611. Tot i el misteri, sembla clar que va ser construïda en qualque moment entre 1606 i 1611. Per poder defensar la cala, la torre posseïa un canó que anava a càrrec de dos torrers. Ja el 1657 es va haver d'adobar, i el 1793 tornava a requerir reparacions. A final del segle xviii i començament del segle xix, la pirateria barbaresca va minorar considerablement, particularment gràcies a la campanya d'Alger de 1784, comandada pel Capità Toni, i definitivament amb la Conquesta Francesa d'Alger de 1833. Això propicià que la importància de la torre decaigués, i bona part dels materials dels torrers no estava en condicions. Malgrat això, el darrer torrer, Antoni Reiners, artiller llicenciat, va mantenir la plaça fins a 1859. El 1867, l'Estat la va traspassar. Referències Notes Bibliografia complementària González de Chaves Alemany, Juan. Fortificaciones costeras de Mallorca (en castellà). Palma: Colegio Oficial de Arquitectos de Baleares, 1986. ISBN 84-600-4342-8.
Torre des Bosc

La Torre del Bosc (popularment Torre des Bosc) o Torre de la Calobra (popularment Torre de sa Calobra) és una torre de guaita del terme d'Escorca (Mallorca) situada sobre un penyal de 200 metres d'alt al port de la Calobra, a la possessió del Bosc. Està declarada Bé d'Interès Cultural, tot i que es troba en estat ruïnós. Formava part d'un extens sistema de vigilància i senyalització de tota la costa mallorquina per combatre la pirateria, i va ser construïda a començament del segle xvii per guardar el port de la Calobra. Nom És una torre que té una gran varietat de noms. Habitualment és coneguda com a Torre del Bosc, per mor de la possessió del Bosc, o Torre de la Calobra, perquè està situada a la Calobra. A més, també rep els noms de Torre de la Roca Roja o Torre del Penyal Roig, en referència al penyal damunt el qual es troba; Torre del Torrent de Pareis, en referència al fet que es troba vora la desembocadura del torrent de Pareis; i Torre de la Vaca, en referència al pròxim Morro de la Vaca. A més, és coneguda amb diverses combinacions i variants, com ara Torre del Port de la Calobra, Torre de la Penya Roja del Bosc, Torre del Bosc de la Calobra, etc. Descripció És una torre de forma cilíndrica amb la base troncocònica: el cos inferior és massís, i el cos superior conté la cambra de la torre, a uns 4 m d'alçada, coberta per volta de punta d'aglà. Una escala de caragol encastada al parament permet l'accés al terrat, que disposava d'un porxo i un matacà. Devora la torre hi ha les restes de les barraques dels torrers, i més enllà un aljub cobert de la vegetació. La torre amenaça ruïna, i està esbaldregada per la part superior, però conserva tota la base íntegra. Història Tot i les indicacions del virrei Lluís Vic de construir-hi una torre el 1585, no va ser fins a 1605 que Joan Colom, de malnom Calobra, propietari de la possessió del Bosc, proposà al Gran i General Consell de construir una torre a les seves terres. Dos anys més tard, el 1607, es nomenà el primer alcaid, i el 1609 la torre ja disposava d'artilleria (una bombarda). El 1640 consta que estava en mal estat, i uns anys més tard va ser adobada. El 1793 tornava a necessitar una reparació, cosa que comportà la renúncia del torrer Joan Rinoi el 1799. Anys més tard, el 1833 el torrer Joan Vicenç fou empresonat, i el seu company Joan Colom també fou denunciat, però se'n desconeix el motiu. El 1867, ja desaparegut el perill dels pirates, fou subhastada i venuda. Referències
Torre dels Enagistes

Torre dels Enagistes, eller Torre d'en Ribera, är en tidigare befäst gård, som ligger omedelbart söder om Manacor på Mallorca i den autonoma regionen Balearerna i Spanien. Den inrymmer sedan 1991 Museu d'Història de Manacor. Torre dels Enagistes är som befäst gård av det slag som herrgårdar på Mallorca från 1300-talet såg ut. Byggnaden består av en serie rektangulära byggnadskroppar arrangerade runt ett centralt öppet utrymme ("clastra"). Den dominerande delen är den gotiska tornbyggnaden i två våningar och med ett krenelerat bröstvärn. Det fanns enbart en port mot utsidan. Den har en långsträckt rektangulär planlösning med en bottenvåning och en övre våning. På bottenvåningen finns en passage från utsidan till "clastra". Utbyggnaden till vänster motsvarade det gamla kapellet. Ovanför den nu igenbommade portalen till kapellet finns ätten Nunis de Santjoans vapen. Övre våningen har två rum med två stora kronfönster. I slutet av 1400-talet eller början av 1500-talet utökades tornbyggnaden och ytterligare en sektion tillkom. Byggnaden är ett byggnadsminne. Historik Gården har sitt ursprung i den moriska lantgården Ancrad. Efter den kristna erövringen 1229 övergick den till riddaren Nuno Sançs. Denne överlät gården till familjen Nuniç, som anses vara den som lät uppföra byggnaden. Familjen Nuniç slogs av brist på manliga ättlingar samman med familjen Santjoan i slutet av 1400-talet, och de nya ägarna etablerade släktlinjen Nuniç de Santjoan, vars vapensköld finns vid ingången till kapellet. I slutet av 1500-talet, och av liknande skäl, övergick arvet till ätten Nuniç de Berard. När den sista ättlingen i denna anslöt sig till Jesuitorden, donerade han egendomen till detta ordenssällskap, och därför fick tornet namnet Torre dels Enagistes, en förvrängning av namnet Ignatius (av Loyola). Efter det att jesuitorden utvisats från Spanien, beslagtogs byggnaden av kronan 1767 och förvärvades senare av en medlem av familjen Ribera på en auktion. Manacors stad förvärvade byggnaden 1985. Den renoverades grundligt och öppnades som museum 1991. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från katalanskspråkiga Wikipedia, MMuseu d'Història de Manacor, 25 september 2024. Torre dels Enagistes. Museu d’Història de Manacor på www.visitmanacor.com, läst den 22 januari 2026 Noter Externa länkar Museets webbplats
Torre d'en Beu

La Torre d'en Beu o Torre de Cala Figuera és una torre de guaita del terme de Santanyí (Mallorca) situada sobre uns penya-segats de Cala Figuera. Data del segle xvi, i està declarada Bé d'Interès Cultural. Es tracta d'una torre de guaita que es comunicava amb la Torre de Portocolom i la Torre de na Gosta del Cap de les Salines com a part del sistema de vigilància i senyalització de la costa mallorquina per combatre la pirateria, i creuava focs amb la Torre de la Roca Fesa de Cala Santanyí. De tota manera, el terrat tenia espai per dues peces d'artilleria, de manera que també feia la funció de torre de defensa. Descripció És a l'entrada est de la cala, i a 30 msnm. És un edifici circular de paredat ciclopi amb quatre nervis de marès, amb un diàmetre de 7 m i una altura de 12 m. Té forma cilíndrica, llevat de la part més baixa, de forma troncocònica. El portal d'accés és a cinc metres d'alçada, accessible per una escala de braó, i dona entrada a la cambra principal, de manera que el primer nivell de la torre és massís. L'habitació principal té la volta de lloses de marès recolzades en quatre arcs de paredat que parteixen d'unes pilastres coincidents amb els quatre nervis. A un costat hi ha una escaleta que condueix al terrat, que era enllosat i cobert per un porxo de fusta que protegia la sortida i permetia defensar el portal d'entrada per mitjà un matacà. L'esplanada tenia espai per dos canons, però no consta que mai n'hi hagués més d'un. Devora la torre hi ha les restes d'un aljub, un forn i de l'antiga barraca dels torrers. Història La construcció s'evidencià necessària després del saqueig a Santanyí el 1531, en el qual l'estol corsari agafà els vilatans desprevenguts. Tot i així, la construcció es va allargar, i encara no era conclosa en el saqueig de 1546. Sembla que la construcció començà el 1565, i conclogué el 1569. Deu el nom a la família Burguera, de malnom «de Can Beu», perquè en foren torrers durant dos segles. Durant un atac l'any 1617, la torre va resultar molt malmesa, i el Gran i General Consell va invertir 300 lliures en la seva restauració. No gaire més tard, el 1654, hagué de ser gairebé del tot reconstruïda: la nova torre tenia la mateixa alçada i una nova escala de caragol que conduïa al terrat, amb tres troneres al parapet i tres verdesques. També s'adobà l'aljub. El 1867 fou traspassada a Hisenda i venuda a un particular. El 1953 s'instal·là una balisa al costat de la torre, anomenat Far de la Torre d'en Beu. La torre fou restaurada a finals de la dècada dels 70 del segle xx. Referències Bibliografia complementària González de Chaves Alemany, Juan. Fortificaciones costeras de Mallorca. Colegio Oficial de Arquitectos de Baleares, 1986.
Torre d’en Beu

Der Torre d’en Beu, auch Torre de Cala Figuera, ist ein denkmalgeschützter Wachturm an der Küste der spanischen Mittelmeerinsel Mallorca. Lage Er befindet sich östlich von Cala Figuera im Gebiet der Gemeinde Santanyí im südöstlichen Teil der Insel. Der Turm steht auf einer 32 Meter hohen Klippe direkt an der Küste. Östlich des Torre d’en Beu wurde der Leuchtturm Far Torre d’en Beu gebaut. Architektur und Geschichte Der zwölf Meter hohe Turm wurde im Jahr 1569 errichtet und nach einer Zerstörung dann im Jahr 1617 wieder aufgebaut. Er diente als Wach- und Signalturm und war Teil eines Systems, das vor Piratenangriffen warnen sollte. Die Türme waren jeweils von einem Turmwächter besetzt. Im Falle, dass er feindliche Schiffe erkannte, wurde ein Signalfeuer entzündet; am Tage frisches Holz, um ein Rauchsignal zu geben, nachts trockenes Holz, um deutlich sichtbare Flammen zu erzeugen. Auf diese Weise wurden die benachbarten, jeweils in Sichtweite errichteten Türme und das Hinterland alarmiert. Im Hinterland wurden durch Glocken dann Männer zur Verteidigung zusammengerufen. Die übrige Bevölkerung suchte Schutz in weiteren Verteidigungsbauwerken. Im örtlichen Denkmalverzeichnis ist der Turm unter der Nummer RI-51-0008501 eingetragen. Weblinks Informationen zum Turm auf www.mallorca-torres.de Einzelnachweise
Torre de Sant Felipet

La Torre de Sant Felipet, o Torre de Felipet, és una torre de guaita, del tipus torre Martello, situada a l'illa de Llatzeret, dins del port de Maó (Menorca). Història Va ser construïda el 1798, durant la dominació britànica de l'illa de Menorca, per al control de les embarcacions que entraven al port. L'enginyer director de l'obra va ser el capità d'enginyers D'Arcy, sota el comanament del general Stuart, gobernador de Menorca. Es construí sobre les ruïnes d'un fortí homònim, que Carles III ordenà demolir el 1782. Descripció La torre té tres plantes, com totes les torres Martello: la inferior, per a magatzems de pólvora, queviures i recanvis; la intermèdia, per a l'habitació de la guarnició i amb la porta d'accés a la torre, que es comunica amb la terrassa per una escala de caragol i amb la planta baixa, per una trapa al terra. La terrassa era circular envoltada pel parapet, on hi havia un matacà amb espitlleres des d'on es disparava per a la defensa de la porta d'accés. Al costat de la torre es van construir a finals del segle xix dos edificis, amb sostres amb volta de canó, que van servir per guardar el material de les defenses submarines del port de Maó. Referències
Torre de la Princesa

La Torre de la Princesa, o Torre des Freus, inicialment anomenada Torre Erskine, és una torre de guaita del tipus torre Martello, situada a la península de la Mola del Port de Maó (Menorca). El seu objectiu era defensar una retirada sobre la península de la Mola i, al mateix temps, protegir els desembarcaments a la zona des Freus, des de fora del port de Maó. Història Es va construir el 1799, durant l'ocupació britànica de l'illa de Menorca, en temps del governador James Saint Claire-Erskine, de qui va prendre el seu nom inicial. Segurament va ser construïda pel capità D’Arcy, cap dels enginyers britànics. A mitjans del segle xix es va variar la seva estructura interior quan va quedar inclosa en el front de la Princesa de la fortalesa de la Mola. La torre està mig enrunada a causa de la caiguda d'un llamp, que va fer deflagrar el magatzem de pólvora situat a la torre. Això va fer desaparèixer el matacà i la porta d'accés, però va deixar a la vista l'estructura de la torre. Descripció De planta circular, era similar a la Torre de cala Teulera. Tenia planta baixa, intermèdia i terrassa per a una peça giratòria. La seva entrada era al nivell intermedi i la planta baixa s'emprava per a magatzem de pólvora, recanvis i queviures. A la planta intermèdia s'hi allotjava la guarnició i des de la terrassa es disparava el canó i es defensava l'accés a la torre. A mitjans del segle xix es va superposar sobre la terrassa d'artilleria una altra estructura, que al mateix temps que en reforçava la volta, adaptava el seu perfil al mur de la fortalesa. En el costat orientat cap as Freus, es va obrir una canonera per a un canó. Referències
Torre de Cala Teulera

La Torre de Cala Teulera o Torre de la Mola, i inicialment Torre Saint Claire, és una torre de guaita del tipus torre Martello, situada sobre la Cala Teulera, a la península de la Mola, del Port de Maó (Menorca). Servia per a defensar una retirada sobre la península de la Mola i, al mateix temps, protegir l'ancoratge de la cala d'un possible desembarcament de tropes enemigues. Història Es va construir el 1799, durant l'ocupació britànica de l'illa de Menorca, en temps del governador James Saint Claire-Erskine, de qui va prendre el nom inicial. El 1801 el capità Robert d'Arcy va comunicar al general Fox l'armat d'aquesta torre amb un canó de flanqueig, així com de la torre de la Princesa. Descripció L'estructura és de pedra i morter recoberta a l'exterior per carreus de pedra calcària. El parapet està limitat, a dalt i a baix, a l'exterior, per dos cordons de perfil rectangular. Com totes les torres Martello, consta de tres plantes. El pis inferior servia per guardar queviures, l'armament i la pólvora. La planta intermèdia era l'habitació dels soldats. La terrassa al pis superior servia per al combat i hi havia lloc per a un o diversos canons. La porta original era a la planta intermèdia, que es defensava des del matacà de dalt. Presenta una canonera a mitjana altura, apuntant cap als Freus, que és posterior a la construcció, quan es construïa la fortalesa de la Mola, a la segona meitat del segle xix. Ho és també la porta a nivell del terra. El 2010 es va fer una reforma integral de la torre, reconstruint el matacà sobre la porta d'entrada i les divisions interiors. Referències
Torre de Punta Prima (Formentera)

La Torre de Punta Prima és una torre de guaita situada sobre els penya-segats de la costa est de Punta Prima, a 32 metres sobre el nivell del mar, a es Pujols, de la parròquia de Sant Ferran de ses Roques, a l'illa de Formentera. Va ser declarada Bé d'Interès Cultural el 1949. Construïda el 1762 per l'enginyer militar Joan Ballester i Zafra, és la més gran de les 4 torres de guaita que es van construir a l'illa al segle xviii per a defensar-se dels atacs pirates. De forma troncocònica, té 2 plantes, amb l'accés a la planta pis, protegit per un matacà. Feta amb maçoneria de pedra calcària i morter de calç, està reforçada en alguns llocs per carreus. Amb espitlleres a la planta baixa, i ventilació per al polvorí. Disposa de 2 cordons decoratius (bossells), un a l'alçada de la primera planta i l'altre a la part superior, en la unió del cos amb el parapet. Va ser restaurada el 2003, doncs presentava un important estat de ruïna a la part superior de la porta, l'escala de cargol, el matacà i el garitó superior. A més, els murs presentaven un avançat estat d'erosió a causa d'haver-se utilitzat aigua de mar per a fer el morter, com ja es va advertir en un informe de 1806. Referències
Torre de s'Espalmador

La Torre de s'Espalmador, o Torre de sa Guardiola, és una torre de guaita situada a la punta de sa Guardiola, a 27 m sobre el nivell del mar, a l'illa de s'Espalmador (Illes Pitiüses). Està declarada Bé d'Interès Cultural. Història Fou construïda el 1750, probablement per l'enginyer Joan Ballester, i va ser la primera de les 5 torres de defensa que es van construir a Formentera durant el segle xviii. Juntament amb la torre de ses Portes, a Eivissa, defensava el pas des Freus, entre les illes d'Eivissa i Formentera. Amb la creació del Cos de Torrers de les Balears, el 1852, fins al 1867, s'hi van destinar 2 torrers. Durant el segle XX sovint era utilitzada com a ritus d'iniciació a l'edat adulta dels joves eivissencs, que hi passaven la nit, tot i les històries de fantasmes de pirates armats. Molt anterior a aquesta torre hi havia una torre de guaita, ja desapareguda, al nord de l'illa, enfront de l'illa des Porcs. Anomenada sa Torreta, va donar nom a la zona: platja de la Torreta, illa de sa Torreta, mollet de sa Torreta. Descripció De planta circular i alçat troncocònic format per dos cossos, diferenciats per una petita represa. Murs construïts amb maçoneria carejada, amb dotze cadenes enqueixalades de carreuat de marès embegudes. La planta baixa, amb 3 cambres, estava destinada a polvorí i magatzem de queviures, i la planta primera, era l'estança dels torrers, amb l'únic accés a la torre, al que s'hi pujava amb una escala de corda o de ma, i que estava protegit per un matacà. L'accés a la terrassa era per una escala encaixada al mur, protegida per una garita coberta de volta apuntada. Quan va perdre les seves funcions defensives se li va obrir una porta d'accés a peu pla. El 1993 va ser restaurada pel Consell Insular d'Eivissa i Formentera, reconstruint tot el parament de la façana principal, i els permòdols del matacà, però no el matacà. Referències
Església de Santa Fe (Palma)

L'església de Santa Fe és una església gòtica de Palma (Mallorca). Està situada al barri de la Calatrava i data del segle xiv. Història Construcció Cal situar-ne l'origen en el context de la persecució contra la comunitat jueva de l'illa, que havia estat inculpada de voler convertir cristians: el 1314, el rei Sanç els imposà una gran multa que, en part, serví per finançar la construcció de la capella. Malgrat aquesta relació, cal aclarir que l'edifici no fou mai una sinagoga, com s'ha suggerit. Fou construïda, doncs, els anys després d'aquests fets, dins el primer quart del segle xiv, sota patronatge reial. L'obra fou confiada al picapedrer Llorenç Santacreu i al fuster Pere Joan. Desenvolupament L'any 1420, Alfons el Magnànim cedí la capella a les monges del Tercer Orde de Sant Francesc. Aquesta decisió provocà l'oposició tant del rector com del col·legi dels blanquers, que tenien la casa del col·legi al costat de l'església, hi celebraven la festa de santa Fe i tenien la capella com a pròpia. Posteriorment, però, acabà efectivament a mans del col·legi: el 1548 ja consta que els blanquers tenien cura de l'església. Descripció Es tracta d'una església gòtica de caràcter modest, lluny de les grans esglésies del gòtic català mallorquí. És de dimensions reduïdes i de planta rectangular, amb coberta amb embigat sostingut per arcs diafragmàtics. El portal és allindat amb un frontó semicircular que conté un relleu de la Mare de Déu amb l'Infant; per damunt, s'hi obre una finestra allargada i una espadanya. Les seves característiques més senzilles i rústiques fan que hom l'hagi relacionada amb l'anomenat estil dels repobladors: malgrat que no respongui a la tipologia d'església rural destinada a ser la seu d'una parròquia fundada de bell nou, sí que en recull les característiques arquitectòniques. L'edifici experimentà algunes intervencions al llarg del temps: el 1388 el mestre d'obres Jaume Mates reparà el campanar, i el 1441 s'hi realitzaren pintures al fresc. Referències
Santuari de Cura

El santuari de Cura és el conjunt religiós situat al cim del puig de Randa i que, segons la tradició, ocupa el lloc on es va retirar i va rebre la il·luminació Ramon Llull. A més, s'hi ret culte a la Mare de Déu de Cura. Història Una hipòtesi situa al cim del puig de Randa el Qastil Al'Uyun (castell de les Fonts). Seria el "hisn" o castell que sembla que hi havia d'haver a cada demarcació rural musulmana; en aquest cas, el juz' de Muntuy. La tradició afirma que l'origen del santuari és l'altar marià que Ramon Llull feu construir el 1275 i que donà la primera forma al santuari de la Mare de Déu de Randa (després anomenat de Cura). Sembla que, en una cel·la adjunta, el doctor il·luminat fundà el que després seria l'Escola de Randa. La primera referència segura de l'existència d'ermitans per aquestes contrades la trobem quan el bisbe Lluís de Prades i d'Arenós, el 1394, relata l'existència d'homes retirats en aquest lloc d'ençà d'algunes dècades. D'aquests moments s'han datat més d'una vintena de coves. El santuari prengué importància a partir del segle xvi i ja s'anomenà de Cura. La decadència arribà al segle xix i no fou restaurat fins a les actuacions del bisbe Campins i l'arribada dels franciscans el 1913 (s'hi instal·là el noviciat provincial dels terciaris regulars). El 1955, la imatge fou coronada pontificalment. Plafons ceràmics del santuari Vegeu també Santuari de Nostra Senyora de Gràcia Ermita de Sant Honorat Enllaços externs Web del santuari de Cura Arxivat 2011-12-03 a Wayback Machine.
Santuario de Cura

El santuario de Cura es un monasterio religioso situado en la cima del puig de Randa, en el municipio español de Algaida, isla de Mallorca, la mayor del archipiélago balear. Según cuenta la tradición, ocupa el lugar en el cual se retiró y recibió la iluminación el beato Ramon Llull. Además en este monasterio se da culto a la imagen de la Virgen de Cura. Historia La tradición afirma que el origen del santuario es el altar mariano que Ramon Llull hizo construir en 1275, que dio primera forma al santuario de la Virgen de Randa (después llamado de Cura). Parece que en una celda adjunta el doctor iluminado fundó lo que luego sería la Escuela de Randa. La primera referencia segura de la existencia de ermitaños por estos lugares trata de cuando el obispo Luis de Prades, en el año 1394, relató la existencia de hombres retirados en este lugar desde algunas décadas. De estos momentos se han datado más de una veintena de cuevas. El santuario tomó importancia a partir del siglo XVI llamándose ya de Cura. La decadencia llegó al siglo XIX y no fue restaurado hasta las actuaciones del obispo Campins y la llegada de los franciscanos en 1913 (se instaló el noviciado provincial de los terciarios regulares). En el año 1955 la imagen fue coronada pontificalmente. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Santuario de Cura. Web del santuario de Cura Archivado el 3 de diciembre de 2011 en Wayback Machine.