NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Can Ordines d'Almadrà

Can Ordines d'Almadrà és una casa senyorial de Palma situada al carrer d'en Morei, davant Can Olesa. Remunta els seus orígens al segle xvi, quan Berenguer Vivot, casat amb Joana de Santjoan, senyora de la cavalleria d'Ariany, el manà construir. Per mitjà d'aquest matrimoni, la cavalleria d'Ariany passà a la família Vivot, i durant molts d'anys la cúria de la cavalleria es localitzà en aquest edifici. Durant el segle xvii, el casal canvià de propietari en diverses ocasions, fins que, a començament del segle xix passà als Ordines d'Almadrà, família de pagesos terratinents d'Alaró, per mitjà del seu matrimoni amb Àngela Proenç. Actualment, l'alçat del casal presenta quatre plantes, producte d'una reforma atès que la tipologia de cases senyorials a Palma és de tres plantes. A la planta baixa hi ha dues finestres: a l'esquerra, una de tradició gòtica, amb un relleu renaixentista en la sobrellinda, que representa un escut llorejat per dos salvatges; i a la dreta, una reproducció col·locada durant la reforma de 1941-1943. A la planta noble hi ha una finestra gòtica situada entre els balcons. El porxo és de finestres conopials i hi ha una volada amb mènsules motlurades al capdamunt. A l'interior, el portal de l'esquerra del vestíbul és renaixentista; el de la dreta és tardogòtic, i en destaquen dues figures femenines amb el dit índex sobre el llavi, envoltades per sengles filacteris que emmarquen l'escut dels Vivot de Santjoan, que porta la inscripció Tu nube atque tace: donant arcana cylindros ('Casa’t i calla: el silenci et proporcionarà joies'). Al segle XX s'hi fa una reforma que afegeix la llotja i una escala. Al fons del pati, davall l'escala, hi ha una làpida funerària romana anomenada Ara Manlia: és una de les restes de la necròpoli romana trobada entre els actuals carrers de l'Almudaina, de Sant Pere Nolasc i d'en Morei. La troballa es produí durant la reforma dels anys 1940. Referències
Can Bordils

Can Bordils és una casa senyorial de Palma situat a la part més antiga del centre històric, al carrer de l'Almudaina (núm. 9). Actualment, pertany a l'Ajuntament de Palma i acull l'Arxiu Municipal de la ciutat. Can Bordils és un casal amb una llarga història, que remunta els orígens a una casa gòtica construïda sobre fonaments de l'època musulmana. Consta que el 1282 pertanyia al jueu Maimó Biniferaix, i el 1450 l'adquirí Salvador Sureda i Safont. L'any 1554 fou profundament reformat pels Sureda Sanglada, i molts dels elements més antics que es conserven, com ara les finestres renaixentistes de la façana, corresponen a aquesta obra, com també els escuts de la sobrellinda de les famílies Sureda, Sanglada i Moià. El 1647, la casa passà per matrimoni a la família Bordils, i romangué en aquesta família fins a 1808, en què, de la mateixa manera, passà als Villalonga Escalada. Ja al segle xx, el 1936 fou adquirida per la família Unzué, i el 1982 esdevengué propietat de l'Ajuntament de Palma, que hi va dur a terme una reforma important amb la finalitat d'acollir els fons de l'Arxiu Municipal. La casa és, doncs, producte de les múltiples reformes que ha patit al llarg de la història. Mentre que les finestres renaixentistes de la façana són del segle xvi, els balcons daten d'una reforma del segle xix, com també l'escut dels Villalonga i el portal renaixentista del primer replà, procedents d'una casa derruïda. L'aspecte actual del pati, de planta quadrangular amb arcs sostenguts per pilars hexagonals, és producte d'una reforma de l'arquitecte Guillem Forteza de 1941, que en volgué recuperar l'aspecte original. D'altra banda, a l'interior es conserva un enteixinat del segle xvi. Referències
Teatre de Mar i Terra

El Teatre de Mar i Terra és un teatre de Palma situat al barri de Santa Catalina, al carrer de Sant Magí. Sorgit com un teatre d'una societat recreativa i de socors mutus, actualment és propietat de l'Ajuntament de Palma. Va ser construït l'any 1898 per encàrrec de la Societat de Mar i Terra, una societat recreativa, segons projecte de l'arquitecte Josep Segura. Posteriorment, la Societat esdevendria també una entitat de socors mutus per als seus associats, els treballadors de la mar i de les fàbriques, activitats molt presents a la barriada. Una vegada construït el teatre, es van proposar de crear-hi una biblioteca i escoles, i així, a partir de 1906 la comunitat de les Germanes Franciscanes de Santa Catalina va donar servei a la Casa Bressol del Jonquet, que estigué als baixos del teatre fins a 1916. Posteriorment, esdevendria escola nacional per a infants, a partir de 1935 col·legi públic Jaume I. Al 1943 encara s'hi formaria una agrupació de ball de bot i instruments populars. L'Ajuntament de Palma va adquirir l'edifici el 2004, el va rehabilitar el 2010 i l'ha dedicat principalment a la formació en arts escèniques i a la promoció de les activitats de cultura popular, a més de la representació de funcions. La sala teatral té un aforament per a 152 persones, sobre estructura retràctil. Les aules de l'espai de cultura Mar i Terra es destinen a activitats diverses: conferències, tallers, reunions, presentacions de llibres... El conjunt escènic va ser reinaugurat el 19 de novembre de 2010. Pel que fa a l'arquitectura de l'edifici, la façana és d'estil neoclàssic, i presenta elements decoratius neoàrabs. Referències
Mercat de l'Olivar

El mercat de l'Olivar està ubicat a la plaça de l'Olivar, a Palma. L'edifici fou construït l'any 1951, però abans al mateix lloc hi havia ubicat el mercat municipal d'abasts. Per qüestions de gestió de l'espai i higiene, es va proposar el disseny de l'actual Mercat de l'Olivar. Va ser dissenyat inicialment el 1914 per l'arquitecte Gaspar Bennàssar, però fou acabat el disseny el 1941, per Vicent Valls Gadea. El 1947 Gabriel Alomar i Enric Juncosa van finalitzar-lo, unificant el mercat en un únic pavelló en forma de L, de cara a la seva inauguració el 1951. L'estructura de les façanes correspon a la tipologia de l'arquitectura regional, adaptada a les necessitats de l'edifici, com ascensors i muntacàrregues. Consta de dues plantes i soterrani destinat a la funció d'emmagatzematge, a més d'un aparcament per a 380 places. Referències
Ermita de Santa Magdalena d'Inca

L'ermita de Santa Magdalena és una ermita del terme d'Inca (Mallorca) situada al Puig de Santa Magdalena, a 290 m. Concebuda originàriament com a ermita, posteriorment va acollir un monestir de monges clarisses i més tard una escola de gramàtica, per tornar finalment a la seva funció inicial. Data del segle xiii i respon a la tipologia de les esglésies de repoblament. Història Apareix testimoniada per primera vegada l'any 1284, de manera que es pot situar la seva construcció cap a mitjans del segle xiii. Com que la vila d'Inca es va consolidar ràpidament com a nucli urbà, cal pensar que Santa Magdalena fou concebuda no pas com a església rural sinó ja com a ermita, i, de fet, no figura a la butla d'Innocenci IV del 1248, que establia la creació de les parròquies. Tot i així, tipològicament segueix el model de les esglésies de repobladors: petites, austeres, de transició del romànic al gòtic. La llegenda atribueix la fundació a viuda d'un cavaller català arribat amb el Rei en Jaume, la qual establí una comunitat d'ermitanes. En qualsevol cas, hi ha constància de la presència d'eremites de 1395 ençà. El 1491 s'establí una comunitat de monges clarisses, que el 1530 foren substituïdes per jerònimes procedents de Santa Elisabet de Palma, però que ràpidament abandonaren el convent i es traslladaren al Convent de Sant Bartomeu d'Inca, el 1534. Posteriorment, el 1566 el pare Bartomeu Far obrí una escola de gramàtica, subvencionada pels jurats d'Inca, que funcionà fins al segle xviii i tancà definitivament el 1809. Romangué abandonada durant bona part del segle xix, fins que el 1882 el bisbat creà una comissió de restauració, de la qual feien part Àlvar Campaner i Bartomeu Ferrà, per restaurar-la. L'obra fou inaugurada pel bisbe Campins l'any 1900, segons projecte de Bartomeu Ferrà. El 1931 s'hi establiren ermitans de la Congregació de Sant Pau i Sant Antoni, que hi residiren fins a 1985. El 1993 fou restaurada per la comissió diocesana de patrimoni artístic per retornar-li l'estil de repoblament original, i fou reinaugurada el 1994. Descripció Tot i que manté la tipologia de les esglésies de repoblament, s'ha conservat amb molts d'afegits posteriors. La façana és simple, amb un portal de mig punt amb dovelles i brancals de marès. A l'interior és de planta rectangular, amb el presbiteri pla i una sola nau, segmentada en quatre per tres arcs diafragmàtics que sostenen un enteixinat de fusta, que és modern perquè l'original desaparegué el 1885. D'altra banda, sembla que l'edifici original no tenia tres arcs diafragmàtics, ans solament un. A l'interior hi ha un retaule neogòtic de 1900, amb pintures de Salvador Torres de Sant No i Sant Ne, presidit per una imatge de Santa Maria Magdalena que és una còpia de 1994 d'una escultura gòtica de Sant Pere de Montluçonfrancès. També es conserva el Crist de Santa Magdalena, una talla del segle xvii. Referències
Ermita de Santa Magdalena (Inca)

La ermita de Santa Magdalena es un templo de origen gótico, situada en la ciudad española de Inca en la isla de Mallorca, se alza sobre el Puig de Santa Magdalena (Pico de Santa Magdalena) a 287 metros sobre el nivel del mar. Historia No se conoce exactamente el año de construcción, aunque aparece ya documentada en el año 1240 en unas escrituras hechas por el notario Guillem de Formiguera. Los historiadores Carmen Colom Arenas y Santiago Cortes Forteza afirman que con toda probabilidad coincidió con la construcción de la Iglesia de Santa María la mayor y el Monasterio de Sant Bartomeu. Se tiene datos de una intensa ocupación de vida eclesiástica a lo largo de su historia. En 1389 se halla registrado el ermitaño Jaume Correjer. A principios del siglo XVI existen unas monjas ereméticas. En 1492 a petición del pueblo de Inca llegan a la ermita una pequeña congregación de monjas Clarisas procedentes de Tarragona quienes abandonan la ermita para trasladarse a Esporlas en 1526. En 1530 se alojan en la ermita un grupo de monjas Jerónimas procedentes de la Iglesia de Santa Elisabet de Palma hasta el año 1534 que se trasladan al Monasterio de Sant Bartomeu. Tras la salida de las monjas Jeronimas hasta 1700 se convierte en una escuela de gramática y una capellanía, por lo que según los estamentos clericales está obligado a dar misa una vez por semana. A partir de 1700 hasta 1878 aparecen registrados una gran cantidad de ermitaños que viven durante cortos espacios de tiempo. En 1878 se establecen una pequeña comunidad de Franciscanos hasta el año 1883 que se trasladan a Pollensa. En 1931 se establecen unos ermitaños de la congregación mallorquina de Sant Pau y Sant Antoni hasta el año 1985. Características La iglesia presenta una planta rectangular de una sola nave dividida en cuatro tramos mediante tres arcos diafragmas ojivales que aguantan un artesonado de madera. No tiene capillas laterales, a pesar de que en el tercer tramo de la derecha se abre otro arco ojival cegado. Exteriormente destaca la fachada, que tiene un menaje liso con un portal de arco de medio punto con un rosetón situado encima y está coronada por una espadaña que presenta un arco de medio punto donde se sitúa la campana. El edificio actual sigue el modelo arquitectónico de la arquitectura de la repoblación, modelo similar a otros templos que hoy en día se conservan como los de San Pedro de Escorca, San Miguel de Campanet o Nuestra Señora de la Paz de Castellitx. Bibliografía COLOM, Carmen / CORTES, Santiago - “El patrimoni moble de l’eslésia de Santa Magdalena” - XI Jornadas de Estudios Locales de Inca (2011) - ed. Ajuntament d´Inca TUGORES TRUYOL, Francesca. “Restauració de l’oratori de Santa Magdalena (1885-1934)” - IX Jornadas de Estudios Locales de Inca (2009) - ed. Ajuntament d´Inca FIOL TORNILA, Pere. - Puig de Santa Magdalena. Inca: 1991. (Col·lecció “Ximbellí”; 10).
Hospital de sant Pere i sant Bernat

L'hospital de sant Pere i sant Bernat té l'origen en dues cases donades a l'església. La primera pel prevere A. Lana, l'any 1475 com a hospital per a capellans pobres, que va començar a funcionar el 1490. La segona, pel canonge Joan Borràs, el 1501, que va ser destinada a la Confraria de Sant Pere i Sant Bernant. Al segle xviii, les dues cases es varen ajuntar per construir el nou hospital conegut popularment com L'hospitalet. La façana presenta tres portals barrocs de gran dinamisme i ornaments que d'estil rococó. El portal principal de l'edifici presenta uns brancals en forma de pilastres amb una columna embeguda en el centre. Al terç superior de les pilastres hi ha decoració de rocalla i sobre l'entaulament s'aixequen sengles volutes vorejades amb uns motius de rocalla que emmarquen un nínxol cobert amb una coberta de copinyes que per dedins conté la imatge de la Mare de Déu i una inscripció commemorativa de la fundació de l'hospital. El portal lateral esquerre condueix a les antigues dependències de l'hospital i acull la figura de sant Pere dins d'un nínxol emmarcat per decoració de rocalla. I el dret és idèntic i és l'accés a la capella/oratori de la institució. I hi trobam la imatge de sant Bernat. El pati presenta arcs rebaixats sobre columnes jòniques i una escala de tres rams que condueix a una barrera de fusta calada. I la capella conté un retaule barroc i una pintura de sant Bernat i uns altres de sant Pere i sant Pau als laterals, com un llenç de sant josep a l'àtic. Referències
Can Corbella

Can Corbella és un edifici plurifamiliar del segle XIX d'estil noemudéjar situat a Palma, a la plaça de Cort. Projectat per l'arquitecte Nicolau Lliteres per un encàrrec de la família Corbella. Té una alçada de cinc plantes. A la planta baixa,destinada al comerç, hi destaquen els vitralls de colors, emmarcats per arcs de ferradura. També, els elements docoratius, plafons amb temàtica referida a les arts plàstiques, s'aproximen a l'estil modernista. Les tres plantes superiors tenen decoració ovalada amb columnes de fusta. Per acabar, la planta superior està coronada per una torre octagonal. Referències
Església de Monti Sion

Església de Monti Sion (spanska: Iglesia de Montesión) är en kyrkobyggnad i Palma de Mallorca på Mallorca i den autonoma regionen Balearerna i Spanien. Den ligger vid Carrer Montision i Palma de Mallorcas innerstad. Kyrkan byggdes på 1500-talet av Jesuitorden i barockstil ovanpå den tidigare judiska huvudsynagogan i Palma de Mallorca. Endast rester av moskéns stengrund finns kvar i muren. Jesuiterna hade kommit till Mallorca 1561, och byggandet av kyrkan påbörjades 1571. På huvudfasadens tympanon inramar ett stort vapen, buret av två änglar, vilket är vapenskölden tillhörande kyrkans grundare Ramon de Verí. På vardera sidan av tympanon finns statyer av de första jesuithelgonen: Sankt Ignatius av Loyola till vänster och Francisco Xavier till höger. Portalen kröns av en bild av den obefläckade avlelsen. Över halvmånen är en avbildning av djävulen i form av ett odjur, och högre upp finns Sankt Ignatius vapensköld. I den övre delen av fasaden sitter ett rosettfönster med släta lister och en triangulär fronton. Kyrkans har ett enda skepp, med sex sidokapell på varje sida. Skeppets tak är ett tunnvalv med lunetter, uppburet av räfflade pilastrar. Huvudaltaret skapades av Camilo Silvestre Perino och påbörjades 1607. Jesuiterna utvisades ur Spanien första gången 1767, och fick inte återkomma förrän 1815. Bildgalleri Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från spanskspråkiga Wikipedia, Colegio Nuestra Señora de Montesión, 8 januari 2026. Església de Monti Sion på www.accesmallorca.com Church Monti-Sion på www.illesbalears.travel
Cala Binidalí

La cala Binidalí és una minúscula platja situada al costat de la urbanització de Binidalí, molt prop del poble de Sant Climent i a nou quilòmetres del municipi de Maó, Menorca, illes Balears. És una platja de sorra blanca i aigua transparent. És poc freqüentada per les seves reduïdes dimensions (només té vint metres de longitud), encara que a l'estiu acostuma a estar plena a causa del seu fàcil accés i la disponibilitat d'aparcament gratuït per a vehicles. Situada prop del poble de Sant Climent, es pot arribar a aquesta platja tant des de la ciutat de Maó com des de Ciutadella. Cal recórrer la carretera principal de l'illa cap a Cala En Porter i seguir els cartells indicatius cap a Sant Climent. La platja disposa d'aparcament gratuït. Referències Vegeu també Llista de platges de Menorca Enllaços externs Informació sobre la cala Binidalí
Cala Binidalí

La cala Binidalí es una minúscula playa situada junto a la urbanización de Binidalí, muy cerca del pueblo de San Clemente y dentro del municipio español de Mahón, en Menorca, Islas Baleares. Descripción Es una playa de arena blanca y el agua transparente. Es poco frecuentada por sus reducidas dimensiones, aunque en verano acostumbra a estar llena debido a su fácil acceso y la disponibilidad de aparcamiento gratuito para vehículos. Acceso Situada cerca del pueblo de Sant Climent, se puede llegar a esta playa tanto desde la ciudad de Mahón como desde Ciudadela. Hay que recorrer la carretera principal de la isla hacia Cala En Porter y seguir los carteles indicativos hacia Sant Climent. La playa dispone de aparcamiento gratuito. Véase también Playas de Menorca Enlaces externos Información sobre la cala Binidalí
S'Illot des Renclí

S'Illot des Renclí és una platja del nord-oest d'Eivissa. Rep el seu nom de l'illot homònim que és divisa des d'aquest racó costaner. El seu substrat és de sorra natural de gra gros i color torrat amb roques. El fons marí és de sorra i roques, la seva profunditat és reduïda en progressiu augment. La seva localització és a 5,5 km de Sant Joan de Labritja. Aquesta platja gaudeix d'un ric ecosistema submarí i és un lloc excel·lent per practicar submarinisme. La platja té un petit grup de típiques casetes de varador en un extrem. Aquesta petita cala, està envoltada de suaus penya-segats. Aquest litoral es caracteritza per estar més obert a la cala i per tenir unes dimensions petites. El seu talús es compon de daurada sorra de gra mitjà, envoltat de penya-segats rocosos, coronats amb muntanya baixa, i presenta un pendent escassa
S'Illot d'En Renclí

La playa S'Illot d'En Renclí está situada en San Juan Bautista, en la parte norte de la isla de Ibiza, en la comunidad autónoma de las Islas Baleares, España. Es una playa rústica rodeada de grandes piedras. Estas piedras son idóneas para la práctica de la pesca y el buceo. Referencias Ministerio de Medio Ambiente-playas de San Juan Bautista
Es Malgrats

Es Malgrats är en ö i Spanien. Den ligger i regionen Balearerna, i den östra delen av landet, 500tm huvudstaden Madrid. Arean är 0,14 kvadratkilometer. Terrängen på Es Malgrats är platt. Den sträcker sig 0,7 kilometer i nord-sydlig riktning, och 0,6 kilometer i öst-västlig riktning. Kommentarer Källor
Estació de Polígon de Marratxí

L'estació de Polígon de Marratxí és un baixador de tren de Serveis Ferroviaris de Mallorca. Serveix al polígon homònim. Consta de dues andanes laterals interconnectades per un pas per a vianants a nivell. L'estació va ser inaugurada en març de 2001 com a baixador de la línia Palma - sa Pobla. El 24 de febrer de 2012 es van concloure les obres electrificació entre Palma i l'estació d'Enllaç, donant pas a unitats elèctriques de la sèrie 81 de SFM per cobrir aquest trajecte, realitzant-se a Enllaç els transbords a unitats dièsel fins a l'estació de sa Pobla i l'Estació de Manacor, fins que es va completar la total electrificació de la xarxa el 8 de gener de 2019. Entre 2013 i 2022 va formar part de l'extinta línia M2 del Metro de Palma, encara que durant els dissabtes, diumenges i festius les línies T2 i T3 de Serveis Ferroviaris de Mallorca hi paraven en no haver servei de metro, i va tornar a formar part únicament del servei de rodalies en tancar la línia. Referències
Polígono de Marrachí (metropolitana di Palma di Maiorca)

Polígono de Marrachí, indicata anche con il nome di Polígono de Marratxí, è una fermata della linea 2 della Metropolitana di Palma di Maiorca. È in servizio dal 2013. La stazione si trova all'interno del comune di Marratxí. Storia Il servizio della linea 2 iniziò il 13 marzo 2013 a seguito dei lavori di adeguamento delle linee già esistenti. I lavori di adeguamento iniziarono nel gennaio 2013 e durarono 2 mesi. Servizi La stazione dispone di: Biglietteria automatica Interscambi Fermata autobus urbani Linea ferroviaria T2 Linea ferroviaria T3 Note Voci correlate Linea 1 Linea 2 Palma di Maiorca Spagna Trasporti in Spagna Metropolitane del mondo Stazioni della metropolitana di Palma di Maiorca Collegamenti esterni (ES) Sito ufficiale del gestore, su trensfm.com. (EN) Informazioni sulla rete della metropolitana di Maiorca, su urbanrail.net.
Cementiri dels anglesos

El cementeri anglès de Menorca, localment també conegut com a cementiri dels anglesos, és un cementiri situat al port de Maó creat arran de l'activitat naval dels Estats Units, que data de principis del segle xix. Hi ha enterrats vint membres de la Marina dels Estats Units, la dona d'un dels mariners i altres persones desconegudes. Història A mesura que els Estats Units anaren avançant en el comerç i influència internacional després de la guerra de 1812, la seva marina desenvolupà una base natural d'operacions europea, a l'extrem oriental de la travessia transatlàntica a Gibraltar. Els sentiments trobats i persistents de la guerra, emperò, van dificultar la compartició del port maonès amb els britànics, fent que les operacions es traslladassin a Menorca l'any 1820. Així idò, si bé el nom del recinte duu el gentilici anglès, açò no deriva necessàriament de la nacionalitat d'aquells que hi foren enterrats, sinó pel caràcter no-catòlic de la seva religió. La creació d'instal·lacions mèdiques i cementiris eren pràctiques naturals en les bases d'entrenament en temps de pau a l'estranger. En el cas maonès s'hi enterraren principalment estatunidencs que havien mort a causa de malalties o ferides. Això no obstant, també s'hi donà sepultura a mariners no-catòlics d'altres nacionalitats. El darrer enterrament que se'n té constància és el del tinent Karl von Bunsen, de la família alemanya a associada a l'invenció del bec de Bunsen. El caràcter dels enterraments seria variat, tant pel que fa al manteniment de registres com la creació i manteniment de les làpides. El cementiri tindria una importància central durant la visita, el 1868, del primer almirall de la marina dels Estats Units i heroi naval durant la Guerra Civil nord-americana, David Farragut, el pare del qual fou nat a Ciutadella. Després de la seva visita, Menorca i el seu cementiri van perdre importància i van caure en l'abandó. El seu manteniment seria fruit de les visites ocasionals de mariners de qualsevol nacionalitat que anassin a parar a l'illa. El 1965, Jim Maps, historiador aficionat nord-americà i resident a Menorca, va publicar un article sobre el cementiri a la revista d'història naval American Neptune. El seu objectiu era que la marina dels Estats Units assumissin la responsabilitat del seu manteniment. Si bé açò mai no va ocórrer, alguns mariners d'un vaixell nord-americà que freqüentava l'illa van començar a mantenir el recinte. Finalment, el cementiri va quedar sota la cura extraoficial del Consell de Madrid de la Lliga de la Marina dels Estats Units. Cooperant amb el dit Consell, el Govern d'Espanya va dur a terme, el 2008, una important restauració, incloent un reforçament de les parets i la protecció de la mar. Els membres de la delegació madrilenya de la Lliga de la Marina solen visitar el cementiri de manera anual, coincidint amb la celebració del Dia dels Caiguts (o "Memorial Day") dels Estats Units. Referències Bibliografia Dickon, Chris. The Foreign Burial of American War Dead: A History (en anglès). McFarland, 2011. ISBN 978-0-7864-8501-7.