NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ca na Costa

Der erst 1974 entdeckte Dolmen von Ca na Costa auf Formentera gehört zu den spektakulären Megalithanlagen der Balearen in Spanien. Ca na Costa liegt im Norden von Formentera, zwischen dem See „Estany Pudent“ und dem Ort Es Pujols. Es stammt vom Anfang der Bronzezeit und wurde zwischen 2000 und 1600 v. Chr. genutzt. Die Bauteile von Ca na Costa sind in erstaunlicher Geometrie angeordnet. Ein zentraler runder Raum ist von großen vertikalen Steinplatten eingefasst, die von drei gepflasterten konzentrischen Kreisen und 22 Radialsteinen umgeben sind. Ein Gang führt in die Mitte der Anlage. Die Entdeckung leistete einen bedeutenden Beitrag zur Geschichte Formenteras, denn bis dahin glaubte man, dass die älteste menschliche Präsenz auf die punische Zeit (ab dem 4. Jahrhundert v. Chr.) zurückgeht. Bei den Ausgrabungen wurden Überreste mehrerer Menschen zusammen mit kleinformatiger Keramik gefunden. Ca na Costa zeugt von kulturellen Kontakten nach Mallorca (Dolmen von Son Bauló de Dalt). Für Historiker bleibt angesichts des Fehlens dieser Art von Megalithanlagen auf der viel größeren und eng benachbarten Insel Ibiza ein interessantes Rätsel. Weitere steinzeitliche Funde auf Formentera stammen aus der Höhle Cova des Fum. Weitere Megalithanlagen auf Formentera sind am Cap de Barbaria zu finden. Weblinks Ca na Costa, L’Enciclopèdia d’Eivissa i Formentera nur auf Katalanisch Einzelnachweise
Son Marranet

Son Marranet és una possessió del terme de Llucmajor, Mallorca, situada a la zona del llevant del municipi. Son Marranet està situada entre les possessions de Son Marrano, Son Ballester, Cortada i ses Sitjoles (aquesta ja en el terme de Campos). El segle xvii fou adquirida per la família Mut. Té cases i molí de sang. Es dedicava al conreu de cereals i a la ramaderia ovina. Referències
Son Mesquida Vell

Son Mesquida Vell és una possessió situada al municipi d'Algaida, a Mallorca. Antigament, era coneguda amb el nom de Formiguera i a partir dels inicis del segle xix canvià a la denominació actual. La família Mesquida de Formiguera, de la noblesa general del regne, fou propietària de les terres de Son Mesquida Vell des del segle xv fins a les acaballes del segle xviii. Etimològicament, el llinatge Mesquida prové de l'arab mäsgit, que vol dir "mesquita". Confrontava abans de l'any 1920, quan començà la seva decadència, amb les possessions de Son Reus Vell i Son Mesquida Nou a tramuntana; la carretera de Sant Joan la separava de la possessió de Cabrera a llevant i migjorn, i a ponent, amb altres establits. Després de la segregació de Son Mesquida Nou, al voltant de l'any 1800, la possessió quedà reduïda a poc més de 130 quarterades d'extensió. Construccions Les cases han sofert diverses modificacions i han perdut part del seu antic caràcter. Allà on abans hi havia un trespol interior empedrat, ara hi ha una capa de ciment, així com a la clastra que dona a la façana posterior. Amb les reformes ha desaparegut una finestra a la part de ponent que, juntament amb l'escut d'armes dels Mesquida al portal forà, que eren els detalls més valuosos de les cases. El cup és grandiós. Té uns esvelts arcs ogivals que aguanten el sostre de la coberta. Encara hi resten dues bótes de grans proporcions, emprades avui per emmagatzemar-hi el gra, testimonis d'un temps millor quan Son Mesquida, devers, l'any 20, encara tenia trenta quarterades de vinya, que foren casualment les primeres que es varen vendre. En unes dependències que donen a la clastra posterior hi ha l'antic forn de coure pa i, en unes altres, les restes d'un molí de sang. Son Mesquida era terra bona dedicada al conreu del blat i la vinya. Al costat mateix de la carretera de Sant Joan i un poc més avall de les cases hi ha unes ruïnes de l'antiga sínia de Son Mesquida que servia per regar l'hortet casolà de la possessió. Referències
Son Mesquida Nou

Son Mesquida Nou és una possessió del terme municipal d'Algaida, a Mallorca, que correspon a un desmembrament de la primitiva Son Mesquida Vell. Està situada prop de la carretera d'Algaida a Sant Joan, i confronta a tramuntana amb la possessió de Son Miquelet i altres establits de sa Vinya de Son Mesquida; a migjorn, amb l'esmentada carretera de Sant Joan, i a ponent, amb Son Mesquida Vell i altres establits de la vella possessió mare. Antigament, aquesta possessió fou coneguda també amb el nom de Formiguera. La família Mesquida de Formiguera, de la noblesa general del regne, fou propietària de les terres de Son Mesquida Vell des del segle xv fins a les acaballes del segle xviii, quan tingué lloc la segregació que originà Son Mesquida Nou. Etimològicament, el cognom Mesquida prové de l'àrab mäsgit, és a dir "mesquita", que és el lloc on practiquen els musulmans la seva religió. Les 75 quarterades que resten a Son Mequida nou poden subdividir-se en 35 de conradís i la resta de garriga o pinar. Darrere els sestadors hi ha la tanca des Figueral, on encara queden unes 80 figueres, 25 albercoquers i uns 40 garrovers, i la tanca de sa Vinya, que fa anys que fou arrabassada. Construccions Les cases de Son Mesquida Nou estan situades damunt un turó que domina una àmplia panoràmica de la contrada. Durant els anys 1953-54, varen sofrir una gran transformació que els en feu perdre el primitiu aspecte. Tant és així que només en queda el testimoni exterior, el portal forà de les cases, de mig punt, amb data gravada damunt la clau de 1771. La teulada a doble vessant fou canviada per un forjat pla amb terrasses a la planta superior, que envolta les dependències dels senyors, de nova construcció i amb accés independent. A la planta baixa, amb habitatge per als amos, també s'ampliaren les finestres del frontis principal, s'hi posaren persianes i es modificà la cuina, també s'hi construí una cambra de bany situada al fons de la portassa. Vore les cases i a la part de mestral, hi ha els sestadors de les ovelles, que avui utilitzen com a soll de porcs. Unes altres solls estan situades a la part posterior de les cases, que només utilitzen els porcells acabats de néixer. A l'altre lateral de les cases i separades d'aquestes per una esplanada, hi ha el paller, de dos aiguavessos, amb arcades interiors que el parteixen per la meitat. Adossat al paller hi ha una dependència que crida l'atenció per la inusual grandària que assoleix tenint en compte el seu ús primitiu, que no és altre que un colomer. Restes arqueològiques Dins les terres recentment establides que eren de l'hort de Son Mesquida, hi ha una cova prehistòrica situada al coster posterior del xalet nou. Un poc més amunt, just a la paret que confronta amb Son Miquelet, hi ha les restes d'un antic talaiot. Referències
Son Torrella (Santa Maria)

Son Torrella és una possessió del terme de Santa Maria del Camí, amb les cases situades a l'entrada de la vall de Coanegra. Història L'indret està lligat des a la família dels Torrella a partir de la primera meitat del segle XIV. El 1458, Joanot de Torrella, tenia una alqueria "apel·lada de mossèn Nonó, en la vall de Coanegra de la parròquia de Santa Maria del Camí". Però, en el segle xvi, Jaume Arnau de Torrella, donzell de Mallorca, en un enigmàtic testament del 1585, llegà la seva propietat als pobres de l'Hospital General. Després d'un llarg litigi, la seva filla Violant aconseguí recuperar la propietat. El 1670 va ser adquirida per Francesc Cotoner i d'Olesa, germà de Nicolau Cotoner i d'Olesa, gran mestre de Malta, i de Bernat, arquebisbe d'Oristany i bisbe de Mallorca. Els nous propietaris també adquiriren l'aigua de la font de Coanegra. Els Cotoner ampliaren la seva propietat incorporant diverses propietats properes. Varen ser els Cotoner, marquesos d'Ariany, els que donaren la forma actual a aquesta gran casa de possessió. A Francesc Cotoner, el succeí Marc Antoni Cotoner i Sureda, hereu també de la cavalleria d'Ariany i primer marquès d'Ariany. Marc Antoni Cotoner afegí Son Palou a Son Torrella. A partir del segon marquès d'Ariany, Francesc Gaietà Cotoner, entre 1670 i 1773, Son Torrella absorbí Son Boadella, amb cases i molí d'aigua i de vent, part de S'Arboçar, Son Mates, Son Oliver, Son Far i altres propietats. El 1817 tenia 373 quarterades i estava valorada amb 43,700 lliures. A principis del segle xix va ser arrendada per Amador Calafat, inaugurant una llarga època en què la possessió va ser gestionada per conradors d'aquesta família. La tafona va funcionar fins a començament dels anys trenta del segle xx. A principis de 1930, va ser establida per Pere Balaguer i les cases i unes 19 hectàrees varen ser comprades pel capità anglès retirat Alan Hillgarth que havia pres part a la Primera Guerra Mundial i que, més tard, fou cònsol britànic a Mallorca i agregat naval a Madrid durant la Segona Guerra Mundial. Referències
Son Siurana

Son Siurana és una zona del terme d'Alcúdia situada a la carretera de Palma, km: 42,8, i està formada per dues possessions: Son Siurana de Dalt i Son Siurana de Baix. Les dues possessions eren antigament una sola propietat que amb el pas del temps es va dividir en dues parts, xapades per la meitat per la carretera antigament coneguda com a camí reial de Mallorca. Son Siurana fou creada el 1784, amb 100 hectàrees d'ametlers i figueres i altres zones dedicades al conreu i la ramaderia. L'any 1863 era propietat d'Isabel Poquet i llavors tenia 240 quarterades. En 1950 només comptava amb 135 quarterades, principalment de garriga. Al segle xx romangué xapada per la meitat, i així Son Siurana de Dalt quedà amb la possessió i les cases i Son Siurana de Baix, de 84 quarterades, té unes cases menors i que actualment són propietat de Cristòfol Pizà Bunyola. Els dos terrenys tenen restes de jaciments prehistòrics. Actualment Son Siurana de Dalt té l'hotel d'agroturisme Son Siurana. Actualment ambdues es dediquen també a la ramaderia (més de 200 ovelles) i a l'agricultura. Referències Guia de Pobles de Mallorca. Alcúdia. pàg.88-89- Edit. Consell Insular de Mallorca i Diari Última Hora. Enllaços externs http://www.sonsiurana.com/ca/ (Pàgina Principal) (català) http://www.todoesp.es/sonsiurana/index.php Arxivat 2010-04-06 a Wayback Machine. (Antiga pàgina principal) (castellà) http://www.escapadarural.com/casa-rural/islas-baleares/son-siurana Arxivat 2009-04-20 a Wayback Machine. (castellà)
Son Vell

La Platja de Son vell està situada al lloc de Son vell, entre la Platja de Son Xoriguer i Cala en Turqueta. Es troba al lloc (masia) de Son vell i només s'hi pot accedir pel camí de cavalls. És una platja de petites dimensions, gairebé sempre coberta de posidònia, per tant de molt poca ocupació. Com a curiositat, algunes vegades es pot arribar a veure la serralada de tramuntana de Mallorca. No té cap mena de serveis pel seu voltant. Referències Enllaços externs canalmar.com
Tagamanent (Mallorca)

Tagamanent o Can Socies de Tagamanent és una possessió de Mallorca situada al terme de Montuïri entre els nuclis de Montuïri i Sant Joan. Sembla que el 1343 era propietat de Galceran de Togores i s'ha documentat que l'any 1512 pertanyia a Miquel Miralles de Tagamanent. A partir de 1523 els Miralles entronquen amb la família Socies de Torretxí i la nova línia propietària passa a ser Socies de Tagamanent. Els Socies eren una família de blanquers enriquits que s'establiren amb casa pairal a Montuïri. A les darreries del segle xix s'acabà la línia masculina de la família i pel matrimoni entre Joana Aina Socies de Tagamanent Miralles amb Joan Bibiloni Llabrés canvià de mans. A partir de llavors i fins a l'actualitat la possessió és propietat de la família Bibiloni de Tagamanent. Actualment s'ha reconvertit la possessió com a lloc d'esdeveniments diversos. La seva posada es troba al número 7 del carrer Major de Montuïri. Tradicions Una tradició popular prova d'explicar el perquè Tagamanent forma part del terme de Montuïri i no del de Sant Joan si la distància entre les dues viles és semblant. Segons una llegenda un propietari de la possessió a punt de morir o greument malalt manà anar a buscar un metge (altres versions conten un capellà) als dos pobles. El que partí de Montuïri arribà primer a les cases i per això el propietari volgué que les seves terres fessin part d'aquell terme municipal. Referències Dolç i Dolç, Miquel (coord.). Gran Enciclopèdia de Mallorca. Volum 17. Palma: Promomallorca, p. 94. ISBN 84-8661702-2. Onofre Arbona Miralles (1997). "Socies de Tagamanent (família). Una de les famílies de més transcendental nissaga dins la història de Montuïri (1523-1997)", Bona Pau, Gener, Montuïri. Catalina Verger Ferrer (2001). Montuïri. Passatges d'història. S.XII-XIX, Ajuntament de Montuïri. Enllaços externs Web de la possessió (castellà)
Talaia de s'Enclusa

La Talaia de s'Enclusa és una talaia construïda durant la segona meitat del segle xviii situada a 275 msnm, dalt la muntanya de S'Esclusa o S'Enclusa, en el terme municipal de Ferreries. Juntament amb la talaia de Binissarmenya, és una de les darreres edificacions d'aquest tipus que s'aixecaren a Menorca. La història de Menorca en el segle xvi va estar marcada per les destruccions de Maó (1535) i Ciutadella (1558), la primera obra d'un atac corsari comandat per Barba-rossa i la segona d'una flota otomana comandada per Piali Baixà. Com a conseqüència d'aquestes desfetes es va iniciar la construcció del fort de Sant Felip al port de Maó i es van erigir un conjunt de torres de vigilància a diversos llocs estratègics al llarg de la costa de Menorca. Les primeres torres d'aquest tipus foren construïdes a principi del segle xvii, i tenien la missió de vigilar l'arribada de possibles incursions corsàries per donar avís a les poblacions perquè prenguessin les mesures de defensa oportunes abans que l'atac fos una realitat. També en èpoques de pesta i altres epidèmies servien per controlar que cap vaixell no pogués desembarcar les mercaderies o les persones per un altre lloc que no fos el port de Maó o el de Ciutadella, on els oficials de la sanitat havien d'autoritzar o prohibir, segons els casos, aquestes operacions. Segons alguns documents, a principi del segle xviii existien cinc talaies fixes, que en temps de guerra o de perill sanitari, és a dir, epidèmies que afectessin terres de la Mediterrània, es podien ampliar a deu. Fins als nostres dies han arribat set talaies –en un estat més o menys satisfactori segons els casos–, dues de les quals no formen part del grup anterior, sinó que van ser construïdes durant la segona meitat del segle xviii i són de planta rectangular: la de s'Enclusa i la de Binissarmenya. Hi ha bons plànols fets per l'arxiduc Lluís Salvador d'Àustria i per Joan C. de Nicolàs. Està descrita per l'arxiduc (Die Insel Menorca, Leipzig, 1892, ed. cast. 1980, p. 293 i 414), F. Fornals (Torres, 1989, p. 103) i Joan C. de Nicolàs (Talaies, 1994, p. 53). Actualment està molt deteriorada. A principis del segle XXI s'utilitza com lloc de vigia contra-incendis de l'Institut Balear de la Naturalesa del Consell Insular de Menorca. Situació Sortint de Ferreries cap a Ciutadella, giram a la dreta després del cementiri. Està situada al costat d'uns antics radars americans. Referències
Teatre del Mar

El Teatre del Mar és un espai escènic situat a la zona d'El Molinar (Palma), carrer del Capità Ramonell Boix i gestinat per la Fundació Teatre del Mar. Anteriorment, l'espai havia estat una sala parroquial on es representaven obres de teatre. Després es convertí en la Sala Rex on es projectava també cinema. En la dècada dels anys 80 del segle XX tancà les portes. L'any 1990, el grup Iguana Teatre el convertí en el Teatre del Mar i el 1992 es creà la Fundació del Teatre del Mar. El Teatre, finançat pel Govern de les Illes Balears, el Consell Insular de Mallorca, l'Ajuntament, i per socis privats, va haver de reduir la seva activitat el 2010, quan a causa de la crisi econòmica general, el seu pressupost anual es va reduir un 22,5%. Bibliografia Mas i Vives, Joan. Diccionari del teatre a les Illes Balears, Volum 1. L'Abadia de Montserrat, 2003. ISBN 8484154777, 9788484154778. Referències Enllaços externs Teatre del Mar - Lloc web oficial http://www.diariodemallorca.es/sociedad-cultura/2013/01/10/decadas-llevando-delantera/819313.html
Torre d'en Valls

La Torre d'en Valls (o torre de Campanitx) és una torre de defensa artillera al municipi de Santa Eulària des Riu, a l'illa d'Eivissa. Des de la seva terrassa es domina el sector de costa comprès entre Punta Grossa i el Cap Roig, a més de Tagomago. Es troba protegida arran de la Declaració genèrica del Decret de 22 d'abril de 1949, i la Llei 16/1985 sobre el Patrimoni Històric Espanyol. De cos rodó s'aixeca sobre la base que s'adapta a les irregularitats del terreny. Originalment l'aparell de la torre estava format per pedres de mitjana grandària reforçades amb morter. El seu interior es distribuïx en planta baixa, primer pis i terrassa. La planta baixa es divideix en dues meitats, una massissa i l'altra subdividida en dues parts: el polvorí, que compta amb dos respiradors, i el dipòsit de queviures, en el qual es troba l'escala que dona accés a la planta principal. La planta principal està formada per una única sala volta. S'hi troben l'entrada, una tronera en l'extrem oposat i l'escala d'accés a la terrassa, a més de l'escala d'accés des de la planta baixa. En la terrassa hi ha dues espitlleres que dominen el camí d'accés a la torre i l'estreta escala de caragol que comunica amb la primera planta. En l'exterior de la caseta, la terrassa disposa d'un parapet corregut. Història Fou construïda durant la segona meitat del segle xviii (el plànol original duu data de 1763), com a part d'un pla de defensa global de les illes gestat en el segle xviii. La seva funció va ser principalment defensiva contra els pirates i els saquejadors (que intentaven robar riqueses de l'illa d'Eivissa). També tenien funció de protecció, quan venien els pirates la gent es tancava en la torre per a no ser atacats. Referències Enllaços externs Patrimoni històric de Santa Eulària des Riu Arxivat 2009-05-29 a Wayback Machine.
Torre de s'Estelella

La torre de s'Estelella és una torre de vigilància i defensa a la costa del terme municipal de Llucmajor, Mallorca. La torre de s'Estelella s'alça al lloc anomenat Serral des Corral a la possessió de s'Estelella, a 6 m sobre el nivell del mar, prop de la Punta Plana, al sud de Mallorca. La construcció d'aquesta torre fou el fet que el 1543 els turcs otomans s'aliaren amb els barbarescs, convertint-se en una constant amenaça per a tota Mallorca. Per a defensar la vila de Llucmajor es pensà a construir a la costa les torres del Cap Blanc, la torre de Cala Pi i la torre de s'Estelella. La torre fou construïda el 1577 pel mestre d'obres Simó Carrió. La seva forma la d'un conus truncat a la part inferior per després continuar de forma cilíndrica fins al terrat. La seva altària és d'uns 9 metres, amb un diàmetre d'uns 7,5 metres a la base i d'uns 6,5 a la part cilíndrica. Es bastí amb carreus de marès de peces de mida irregular. Tenia una cambra principal amb volta de maçoneria i terrat. En el parapet hi havia dues troneres per treure-hi els canons de les armes de foc i un matacà damunt la porta per protegir-la. També hi havia un rafal per a armes. Amb els anys es tancaren les troneres i es modificà el parapet construint-hi una plataforma circular en voladís damunt mènsules. Referències
Torre de s'Estelella

Torre de s'Estelella är ett vakttorn, som ligger på den södra kusten av Mallorca i kommunen Llucmajor. Det ligger på klippan Serral des Corral, sex meter över havet, nära Punta Plana. Anläggandet Torre de s'Estelella berodde på att de osmanska turkarna 1543 allierade sig med berberpiraterna. Tillsammans utgjorde de ett ständigt hot mot hela Mallorca. För att försvara staden Llucmajor byggdes över tiden fyra torn vid kusten: Torre del Cap Enderrocat, Torre del Cap Blanc, Torre de s'Estelella och Torre de Cala Pi. Sammanlagt byggdes omkring 85 vakttorn längs Mallorcas kuster fram till och med 1700-talet. Torre d'Estelella kommunicerade med de närliggande vakttornen Torre de Son Durí, Torre de Vallgonera och Torre de Cala Pi med hjälp av röksignaler och flaggor. Tornet byggdes 1577. Dess form är en stympad kon i botten och fortsätter sedan cylindriskt upp till taket. Dess höjd är cirka 9 meter, med en diameter på cirka 7,5 meter vid basen och cirka 6,5 meter i den cylindriska delen. Den byggdes med oregelbunden storlek av sandsten. Den hade en huvudkammare med ett murat valv och ett tak. I bröstvärnet fanns två hål för pipor på skjutvapen. Det fanns också och en lucka ovanför dörren för att skydda den. Under årens lopp stängdes skotthålen och bröstvärnet modifierades genom att bygga en cirkulär plattform på utskjutande konsoler. Torre de s'Estelella är ett byggnadsminne (Bien de Interés Cultural). Se även Torre de Cala Pi Torre del Cap Blanc Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från katalanskspråkiga Wikipedia, Torre de s'Estelella, 3 oktober 2025. Torre de s'Estelella på www.accesmallorca.com Noter
Torre del Serral dels Falcons

La Torre del Serral dels Falcons, dita també Torre del Port de Manacor, és una torre de guaita del terme de Manacor (Mallorca) situada damunt els penyals a l'entrada de Portocristo. Està declarada Bé d'Interès Cultural. Formava part d'un extens sistema de vigilància i senyalització de tota la costa mallorquina per combatre la pirateria, i connectava les torres del Cap Vermell i de Portocolom. Va ser construïda a final del segle xvi, i és la torre més alta de Mallorca. Descripció Construïda amb pedra i morter i amb el parament reforçat amb mitjans de marès encadenats de dalt a baix, presenta dos cossos diferenciats: l'inferior, troncocònic, massís i lleugerament atalussat; i el superior, cilíndric i buit, amb una cambra coberta per volta de mitja esfera. El portal d'entrada original era situat a sis metres d'alçada, i s'hi accedia per mitjà d'una escala de mà. La cambra posseeix dues fornícules i una xemeneia, a més d'una escala de caragol per accedir al nivell superior. El terrat és una plataforma feta de bell nou amb la reconstrucció de 1960: envoltat d'un parapet a barbeta rematat per un fals cordó; s'han perdut elements originals com ara el matacà. Actualment hi ha un monòlit que servia de suport a un vèrtex geodèsic. Història Es decidí la construcció de la torre el 1577, i l'any següent estava acabada. Consta, d'altra banda, que va patir reparacions puntuals el 1597, el 1655 i el 1680. A despit que la seva funció era la de donar continuïtat al sistema de senyals de la costa de Llevant, a mitjan segle xvii s'hi portà una peça d'artilleria per disparar en cas que s'acostàs un vaixell enemic o sospitós; el 1733, la peça se substituí per una d'un calibre més gran. Durant la Guerra de Successió ocorregué un fet lamentable: el torrer disparà contra una nau enemiga per fer-la fora, però la peça esclatà i el torrer morí a l'acte. Al segle xix, quan l'amenaça corsària havia desaparegut, la torre perdé importància. Finalment, el 1867 va ser traspassada. El 1936, durant el desembarcament del Capità Bayo, s'hi muntà una metralladora; cercant neutralitzar l'enemic, els dispars impactaren contra la torre, que s'esbaldregà i romangué molt malmesa. No obstant això, el 1960, els propietaris la reconstruïren, i li donaren el seu aspecte actual. Referències Bibliografia complementària Àngel Aparicio Pasqual. Torre de Cala Manacor ( PDF). Manacor: Ajuntament de Manacor, 2006, p. 145–157 [Consulta: 16 gener 2017]. Arxivat 2013-06-11 a Wayback Machine.