Priorat de Santa Maria de Bellpuig d'Artà

El priorat de Santa Maria de Bellpuig d'Artà fou un monestir premonstratès situat al terme d'Artà (Mallorca) fundat al segle xiii i dissolt al segle xv. Posteriorment, fou reconvertit en possessió residencial i agrícola de la família Dameto, anomenada Bellpuig, sobre la qual obtengueren, al segle xvii, l'honor del marquesat de Bellpuig. Es tracta d'un dels exemples més ben conservats de l'anomenada arquitectura de repoblament, i un dels pocs exemples d'arquitectura de reminiscències romàniques a Mallorca. Per aquests valors fou declarat Bé d'Interés Cultural en la categoria de monument. Història El priorat L'origen del priorat de Bellpuig es remunta a l'any 1230, quan el Rei en Jaume donà vuit alqueries artanenques a l'abadia de Santa Maria de Bellpuig de les Avellanes, de l'Orde Premonstratès. Els canonges hi establiren un priorat per explotar aquestes terres, i feren diverses cessions agràries entorn de les quals es desenvolupà, als segles xiii-xiv, el nucli urbà de l'Almudaina d'Artà. Els habitants depenien senyorialment del priorat i hi pagaven els imposts corresponents. La possessió El priorat tengué una existència limitada: s'extingí el 1425, quan els premonstratesos permutaren les propietats mallorquines amb el cavaller Joan de Vivot a canvi dels seus béns a Os de Balaguer; posteriorment, el 1441, la propietat passà a Albertí Dameto, de la Casa de Dameto. Amb la desaparició de la comunitat, el monestir es transformà en possessió agrícola. Els edificis conventuals es convertiren en cases de possessió, mentre que l'església passà a fer funcions de capella. Els propietaris, residents a Artà, utilitzaren la finca com a lloc d'esplai, ornamentada amb jardins, i mantingueren el temple en bon estat, i particularment a partir que Felip IV atorgà a la família el títol de Marquès de Bellpuig (1637) sobre les terres de Bellpuig. Al segle xviii esdevingué un espai residencial, i cap a 1845 o 1870 tot el recinte adquirí una funció agrícola, i l'església passà a tenir funcions residencials. Al llarg del segle xx mantengué el seu caràcter agrícola, i a final de segle solament es conservava en condicions l'antiga església. L'any 1998, la família Truyols Rovira, propietària de la possessió, donà els edificis al Consell de Mallorca, que n'emprengué la seva rehabilitació i estudi arquitectònic i arqueològic. Descripció El convent original era de dimensions reduïdes, atès que la comunitat no devia superar la desena de canonges. Els edificis s'organitzaven entorn d'una clastra que, a diferència dels claustres convencionals, era un simple espai central obert, de paviment irregular i envoltat d'un mur perimetral, amb una cisterna al mig. Tres cossos delimitaven l'espai a nord, sud i est, mentre que a l'oest l'espai era obert. Al nord-est hi havia una escala que menava a un pis superior, i en el brancal esquerre del portal es conserva un relleu antropomorf. A l'edat moderna destacaven els jardins de la possessió, i especialment un exemplar de plàtan de 25 metres d'alt, considerat el més gran de Mallorca, que fou talat el 1920 i venut per 280 duros, per lament dels veïns d'Artà, que el consideraven un símbol. Església El cos al sud del pati correspon a l'església, que és l'edifici que es conserva millor del complex, atès que mantengué el seu ús fins al segle xix. Es començà a construir cap al 1240, i respon a un estil gòtic primitiu de gran sobrietat, amb reminiscències romàniques. És de planta rectangular i d'una sola nau, dividida en quatre segments per arcs diafragmàtics, malgrat que cap a 1700 la capçalera se separà per fer la funció de sagristia. Inicialment era coberta amb sostre de fusta a dos aiguavessos, però cap a 1800 se substituí per una volta de canó amb llunetes; a aquest període es podria atribuir la construcció dels contraforts exteriors. L'edifici presenta dues entrades: una per a la comunitat, connectada amb el pati, i un portal per als fidels, amb decoració de punta de diamant pròpia del romànic català, igual que als capitells interiors. L'any 2024 es penjà de nou la campana de l'espadanya, fosa juntament amb la nova campana de la casa mare de Bellpuig de les Avellanes i regalada a Artà pels seus veïns. Els canvis més grans en l'espai interior responen al moment en què es convertí en habitatge, al segle xix: es compartimentà en dos pisos i diferents estances, corresponents a les habitacions, la cuina, el paller, estables... Amb la rehabilitació del Consell, s'ha retornat al temple el seu aspecte habitual. Dependències conventuals El cos al nord del pati correspon a l'antiga sala capitular del priorat, molt modificada i en estat ruïnós en el moment de la cessió al Consell. Originalment era un gran espai diàfan estructurat amb tres grans arcs, però al segle xv es compartimentà i s'hi adequà una nova habitació. Probablement només es remunten a l'època inicial els murs perimetrals i els arrencaments de les sis bases d'arcada, a més del portal d'accés. El cos de l'est del pati és el que ha patit més modificacions, corresponents al moment en què el monestir perdé la seva funció conventual. Sembla que, originalment, les tres estances que el conformen serien de planta baixa i un primer nivell, al qual s'accediria per una escala monumental que, posteriorment, es féu més petita. Al segle xix, l'espai s'acondicionà per les funcions agrícoles i ramaderes (les funcions d'habitatge passaren a l'antiga església), instal·lant menjadores, obrint fornícules i compartimentant les habitacions amb mitjanades de marès. Destaca la porta que separa els dos àmbits principals, amb un arc conopial. Referències