NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Our Lady of Mount Zion College

Our Lady of Mount Zion College (Colegio Nuestra Señora de Montesión) was one of the first Jesuits schools in the world, founded in 1561. Today from its two locations in Palma, Majorca, Spain, it educates from primary through baccalaureate and two training cycles. History In 2011, Montesión celebrated the fact that it was founded 450 years ago. During the expulsion of the Jesuits between 1767 and 1824 the Colegio de Montesión de Palma building was used as a university from 1769-1816 and 1820-1824. Briefly in 1812 it became the Royal College of Artillery. In the second expulsion of the Jesuits between 1837 and 1919, the Balearic Institute (1837-1916) and the Public Library (1835-1855) were established in the building. The school was the owner of the Librería Juliana, a large collection of books and manuscripts from the 17th and 18th centuries; they were seized during the Franco era The College is also noted for its collection of ceramics. See also List of Jesuit sites References
Convent de Sant Jeroni

El convent de Sant Jeroni, dit també convent de Santa Elisabet o de Santa Isabel, és un convent de monges jerònimes establert a la ciutat de Mallorca el segle xv. Està situat davant la plaça de Sant Jeroni, i és un dels complexos conventuals més ben conservats de la ciutat, gràcies al fet que les monges hi residiren fins al moment del seu trasllat el 2015. Inicialment sota l'advocació de Santa Elisabet d'Hongria, la presència de les monges jerònimes popularitzà l'advocació de Sant Jeroni, nom amb què és conegut actualment. Història Antecedents L'any 1336, unes religioses terciàries franciscanes fundaren un convent vora la Porta del Camp sota dedicació d'Elisabet d'Hongria. Amb el temps, anaren ampliant les dependències amb noves cases, de les quals encara es conserven les portes, cegades en el mur exterior. L'any 1448, Huguet Barxa hi construí una petita església gòtica (la qual seria derruïda el 1649). A mitjan segle xv, es comencen a documentar denúncies contra aquelles monges, cosa que en comportà l'expulsió el 1472 per part de les autoritats eclesiàstiques. El 1485, el convent fou ocupat per una nova comunitat de religioses que hi establiren un convent de l'orde de Sant Jeroni. Les primeres monges provenien del monestir del Puig de Pollença, a les quals s'afegiren altres dones que ingressaren dins l'orde per fundar la comunitat. Cal pensar que la comunitat gaudí ràpidament de bona popularitat, atès que el 1530 un grup de monges del convent decidí fundar una nova comunitat al monestir del Puig d'Inca, que poc més tard es traslladà a Inca, al monestir de Sant Bartomeu. L'església actual es construí entre el 1651 i el 1669. El patronatge de Sant Jeroni causà que, a poc a poc, es començàs a conèixer com a convent de Sant Jeroni. Durant la seva estada a Mallorca per la reforma de la Seu, Antoni Gaudí col·laborà (1912) amb les monges de Sant Jeroni per la confecció d'un monument de les Quaranta Hores: mentre que Gaudí feu el disseny, les monges realitzaren els brodats; finalment, el projecte no s'acabà i romangué a mitges. El 2015, la comunitat decidí abandonar el convent, molt deteriorat per la manca de restauracions, i traslladar-se al monestir de Sant Bartomeu d'Inca, l'altre convent de l'illa de monges jerònimes. Descripció Església Té planta de nau única dividida en quatre trams, amb cinc capelles irregulars i capçalera rectangular. La coberta és de volta de creueria i sobre la capçalera de volta de canó. El portal de Sant Jeroni és absidial, i té brancals decorats amb grotescs situats sobre altes bases i rematats per un entaulament que sosté arquivoltes de mig punt amb ornamentació vegetal. En el timpà hi ha la figura de Sant Jeroni al desert. El capell del sant entre dos lleons és sobre l'arquivolta major. La imatge de Nostra Senyora de la Consolació presideix el retaule principal de l'església, obra de Gabriel Mòger, de 1507. També cal destacar les pintures de Sant Jeroni, d'estil gòtic, obra de Pere Terrencs, i de la Immaculada Concepció (1574), obra de Mateu Llopis. Al cor hi ha un orgue de començament del segle xvii. Referències
Església de Sant Josep de Maó

L'Església de Sant Josep de Maó fou construïda l'any 1738 per la comunitat de mestres de cases, fusters i calefactors, dedicada a Sant Josep. És un edifici d'estil molt senzill, de nau única, amb petites capelles a cada banda. En el període entre 1764 i 1782 passa a formar part del culte anglicà, però amb la dominació espanyola de 1802 passa de forma definitiva al culte catòlic. Referències
Església de Sant Miquel (Palma)

L'església de Sant Miquel és una església parroquial gòtica de Mallorca que es troba al carrer de sant Miquel. Té la categoria de basílica, i és considerat el temple més antic de Mallorca, a més de ser una de les quatre primeres parròquies de la ciutat. S'alça sobre una antiga mesquita musulmana, que el 1229, durant la Conquesta, va ser utilitzada com a temple cristià; deu el seu nom al confessor del Rei en Jaume, el dominicà fra Miquel Fabra. El segle xiv es va iniciar la construcció del nou temple cristià. Al segle xvii es varen fer reformes, es va ampliar l'espai i es va canviar l'orientació. El campanar data de 1320. L'església és d'estil gòtic. Té una nau única amb capelles laterals, un absis de planta trapezoidal i una coberta de mig canó. A l'interior, després d'una reforma, l'estil és més aviat barroc: només en roman una volta i hi ha un arc gòtic a la primera capella. La porta principal està decorada per Pere de Sant Joan (1398), on destaca l'escultura de Ramon Llull. En aquesta església es troba l'escultura de la Mare de Déu de la Salut, patrona de Palma. Galeria Referències Bibliografia Valero, Gaspar. Itineraris pel centre històric de Palma. Palma: Ajuntament de Palma, 1993. ISBN 84-87159-49-4.
Basilika St. Michael (Palma)

Die Basilika St. Michael (spanisch Basílica de San Miguel) ist eine Kirche in der Altstadt von Palma auf Mallorca in Spanien. Die Kirche im Bistum Mallorca ist dem Erzengel Michael geweiht und trägt den Titel einer Basilica minor. Geschichte San Miquel wurde nach der Reconquista ab 1229 errichtet. Die Kirche soll an der Stelle der großen Moschee von Madina Mayurqa stehen, von der aber keine Spuren erhalten sind. 1390 wurde ein größerer Neubau im gotischen Stil gebaut. Erhalten davon sind die Fassade mit dem Bild des Erzengels Michael und der Kirchturm auf seiner quadratischen Basis. Ab 1632 wurde die Kirche erneut vergrößert und nunmehr im Barockstil umgestaltet. 2018 wurde die Kirche durch Papst Franziskus in den Rang einer Basilica minor erhoben. Bauwerk Die einschiffige Kirche mit ihren Seitenkapellen besitzt ein gotisches Portal, das 1398 vom Bildhauer Pere de Sant Joan begonnen wurde, wobei die Skulptur von Ramon Llull oben links hervorsticht, im Tympanon wird eine Jungfrau mit dem Kind und zwei Engel dargestellt. Auch der gotische Glockenturm ist erhalten, gekrönt von einem typisch mallorquinischen Pyramidendach mit einem Kreuz. Das Gewölbe des Chors umfasst ein auffälliges Gemälde von Jaume Morey. Das Retabel des Hochaltars stammt von Francisco de Herrera, es wird von den Figuren der drei Erzengel beherrscht. An den Seiten des Hauptaltars befinden sich zwei große Gemälde des Malers Juan Muntaner Cladera. Die Kirche bildet auch das Heiligtum Maria von der Gesundheit, der von den Mallorquinern verehrten Schutzpatronin von Palma. In der dritten Seitenkapelle rechts befindet sich ein Bild der Gottesmutter mit dem Kind, das der Überlieferung nach von Jakob I. nach Palma gebracht wurde, wie es auch auf einem Gemälde in der Kapelle dargestellt wird. Weblinks La iglesia de Sant Miquel, un santuario en el corazón de Ciutat (spanisch) Einzelnachweise
Basílica de San Miguel (Palma de Mallorca)

La Basílica de San Miguel antes iglesia de San Miguel, fue proclamada basílica menor el domingo 7 de octubre de 2018 según decreto firmado por el Papa Francisco el 19 de marzo de 2018. Está situada en la calle San Miguel de Palma de Mallorca (Mallorca, Islas Baleares, España).​ Pertenece a la diócesis de Mallorca. Historia Está considerada como una de las iglesias más antiguas de Palma. Ocupa el lugar donde se situaba una mezquita y ya el 31 de diciembre de 1229, como iglesia consagrada cristiana, pudo celebrarse allí la primera misa intramuros. La leyenda dice que está dedicada al Arcángel Miguel por ser el patrono del dominico fray Miguel de Fabra, confesor de Jaime I de Aragón el Conquistador. En el siglo XIV se construyó una iglesia más importante en estilo gótico, de una sola nave con capillas laterales y una torre campanario de planta cuadrada. Durante el siglo XVII fue ampliada y reconstruida en estilo barroco. Se conserva la portada gótica iniciada en 1398 por el escultor Pere de Sant Joan, donde destaca la escultura de Ramon Llull en su parte superior izquierda y una Virgen con el Niño y dos ángeles en el tímpano. También se conserva el campanario gótico, coronado por una estructura piramidal, típica mallorquina. En su interior, mayormente barroco, destaca su retablo, obra de Francisco de Herrera, donde está representado su titular, San Miguel venciendo al demonio, además de los arcángeles San Gabriel y San Rafael. Dentro también se encuentra el Santuario de la Virgen María de la Salud (Mare de Déu de la Salut), patrona de Palma de Mallorca, cuya imagen dice la leyenda que la trajo en su galera el rey Jaime I en el siglo XIII. Galería Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Basílica de San Miguel. Bartomeu Bestard (2010). «La iglesia de Sant Miquel, un santuario en el corazón de Ciutat». Consultado el 16 de octubre de 2018.
Església de Sant Nicolau (Palma)

L'Església de Sant Nicolau és una església parroquial gòtica de Mallorca que es troba al carrer homònim. És dedicada a Sant Nicolau de Bari. El primitiu edifici de l'església de Sant Nicolau fou temple parroquial de 1302. Entre el 1309 i 1349 es bastí el nou temple. A finals del segle xv es reconstruí a causa de l'enfonsament de la nau. La façana principal i els dos portals són d'aquesta època. El 1681 es dugué a terme una altra reforma important que canvià per complet l'absis, la coberta i la decoració. El portal principal és ogival i té decoració amb motius vegetals i pinacles laterals. El nínxol del timpà emmarca la imatge de Sant Nicolau, obra del segle xvii. El portal lateral també és ogival però amb sobreportal clàssic del segle xviii rematat per un trencaaigües. La planta és de nau única amb cinc capelles laterals rectangulars i té la coberta de volta de canó amb llunetes. Igualment que les capelles que s'obren sota arcs de mig punt amb pilastres motllurades i capitells amb decoració vegetal. El campanar és de planta hexagonal. El retaule major té una pintura gòtica del segle xv que representa sant Nicolau i és obra de Miquel d'Alcanyís. El 2020 es varen restaurar les veixil·les parroquials, i es tornaren a exposar per primera vegada la Setmana Santa de 2021. Galeria Bibliografia Valero, Gaspar. Itineraris pel centre històric de Palma. Palma: Ajuntament de Palma, 1993. ISBN 84-87159-49-4. Referències
Iglesia de San Nicolás (Palma de Mallorca)

La iglesia parroquial de San Nicolás es un templo religioso de culto católico bajo la advocación de San Nicolás de Bari en la ciudad de Palma de Mallorca, en las Islas Baleares, en España. Historia Durante el siglo XIII la parroquia de Santa Eulalia se extendía más allá de los límites marcados por las murallas de Palma, teniendo que atender al resto de habitantes repartidos por parte del extenso término de la ciudad. Lo mismo sucedía en el interior de la urbe, pues Santa Eulalia era la parroquia más grande, con la sobrecarga de trabajo que esto suponía para el rector, vicario y demás personas que atendían las necesidades de la parroquia. Por este motivo, cuando aún no habían transcurrido cien años desde la conquista de Medina Mayurqa, concretamente en 1302, se dividió en dos la demarcación territorial intramuros de Santa Eulalia. Así fue como nació la nueva parroquia de San Nicolás.​ Principales reformas acometidas En el siglo XV los herederos de Arnau Desmur y la familia Pax, demostraron su generosidad e implicación con la parroquia al volver a dar importantes donativos para reconstruir el templo tras su derrumbe. En esos momentos se construyeron la fachada principal, que describe la traza típica del gótico catalán: cuadrada y flanqueada por dos torreones octogonales; los dos portales, mayor y lateral (atribuidos a Francesc Sagrera);​​​ y las pinturas góticas de San Nicolás (obra de Miquel d´Alcanyís II) y San Magín.​ A finales del siglo XVII se construyó el campanario y en los primeros años del siglo XVIII, se rehízo el ábside dándole forma de una concha. La antigua cubierta gótica fue sustituida por una de bóveda de cañón, se arreglaron las capillas laterales, dando nueva forma a sus basamentos y se construyeron unas tribunas con arcos y balaustradas. A finales de 1712 se bendijo la nueva remodelación.​ A principios del siglo XIX se coronaron las dos torres de la fachada principal, todavía dentro del lenguaje clasicista. Ahora bien, el estilo neogótico, propio del siglo XIX irrumpió con fuerza en San Nicolás de la mano del polifacético D. Joan Miquel Sureda y Verí, (1850-1912), conde de Peralada, vizconde de Rocabertí y marques de Vivot, quien construyó, entre otras cosas: las ventanas "coronelles" de las tribunas ubicadas en la parte anterior del templo; el actual rosetón de la fachada principal, decorado con vidrieras artísticas de la Casa Amigó; o el frontón que remata la fachada con una crestería de flores de lis.​​ Obras que iniciarían el 1 de abril de 1894 finalizando el 19 de mayo de 1898.​ Véase también Ciudad de Palma de Mallorca Referencias Bibliografía
Església de Santa Eulàlia de Maó

L'Església de Santa Eulàlia de Maó fou construïda entre 1879 i 1881. És un edifici de gran qualitat de llum; té una decoració de mosaics, però la resta és més senzilla. Aquesta església es va construir a partir de la urbanització del segle xix, i per poder dur a terme el projecte, s'aconseguiren doblers de Cuba i de Maó. Referències
Església de Santa Maria de Maó

L'Església de Santa Maria és un temple catòlic de la ciutat de Maó, a les Illes Balears, dedicada a Santa Maria. A mitjan segle xiv s'hi va construir un primer temple, d'estil gòtic però de dimensions més reduïdes. Amb l'assalt de la ciutat sota el comandament del Barba-roja, l'edifici quedà molt danyat i el segle xviii un raig acabà per deteriorar-lo totalment. Fou reconstruïda entre 1748 i 1772 sota el govern britànic. L'interior amb una única nau amb volta de creueria és d'estil neogòtic, projectat per l'artista italià Giuseppe Chiesa. Al costat té diverses capelles dedicades a diferents sants. A l'exterior podem trobar una decoració molt senzilla d'estil neoclàssic, amb un campanar, i la porta principal d'estil gòtic que dona a una petita plaça tancada. Compta amb un orgue monumental construït l'any 1809 pel mestre suís Johann Kyburz, resident a Barcelona, i inaugurat el 1810. Fa 15 metres d'alçada i 9 metres d'amplària. Té quatre teclats i 3006 tubs sonors, dels quals 197 són de fusta i la resta, de metall. En 1936, durant la Guerra Civil espanyola, va resultar prou danyat, i va ser restaurat per Salvador Aragonès, amb unes despeses de 200.000 pessetes, pagades per Ferran Rubió i Tudurí. De maig a octubre hi ha concerts tots els dies de dilluns a dissabte. El 2020 es van restaurar les policromies de l'absis de princip del segle xix de les quals uns 80 per cent es van fer malbé després d'infiltracions d'aigua. Referències Bibliografia Julià Seguí, Gabriel; Real, Lluís (fotos). L'Església i l'orgue de Santa Maria de Maó. Maó: Parròquia de Santa Maria de Maó, 1989, p. 108. Julià Seguí, Gabriel «L'orgue de Maó : algunes consideracions entorn del patrimoni cultural de l'Església de Menorca». Revista de Menorca. Ateneu Científic, Literari i Artístic de Maó, 1989, p. 547-562. Julià Seguí, Gabriel. L'orgue de Santa Maria de Maó : una història de dos segles. Maó: Rotger, 2010. ISBN 978-84-88263-67-4.
Iglesia de Santa María (Mahón)

La Iglesia de Santa María es una iglesia católica de la ciudad española de Mahón, en las Islas Baleares dedicada a Santa María. Fue construida entre 1748 y 1771 sobre otra de estilo gótico del siglo XIV. El interior es neogótico, con una nave con bóveda de crucería; en los laterales hay varias capillas dedicadas a varios santos. En el exterior hay una decoración muy sencilla, con un campanario, y una puerta principal de estilo gótico que da a una pequeña plaza cerrada. Cuenta con un órgano monumental de 1809, inaugurado en 1810, hecho por el maestro suizo Juan Kiburz, residente en Barcelona. Tiene 15 metros de altura y 9 de anchura, cuatro teclados y 3006 tubos sonoros, de los cuales 197 son de madera y el resto de metal. El órgano fue dañado en 1936 durante la Guerra Civil Española, y fue restaurado por Salvador Aragonès, con un coste de unas 200 000 pesetas, que fue asumido por Fernando Rubió Tudurí. Referencias «Concerts d'òrgan a l'esglèsia de Santa Maria» (en catalán). Ajuntament de Maó. Consultado el 31 de octubre de 2014. «ORGUE DE SANTA MARIA (Maó)» (en catalán). Fundació Rubió Tudurí. Archivado desde el original el 15 de febrero de 2015. Consultado el 31 de octubre de 2014. «Església de Santa Maria». VisitMenorca.com (en catalán). Consultado el 31 de octubre de 2014. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de Santa María.
Església del Pilar de la Mola

L'església del Pilar de la Mola és una església situada a El Pilar de la Mola, una de les parròquies de l'illa de Formentera, i dedicada a la Mare de Déu del Pilar. És una de les tres esglésies parroquials de Formentera –juntament amb la de Sant Francesc Xavier i la de Sant Ferran de ses Roques. El 29 de març de 1996 el Consell Insular d'Eivissa i Formentera va declarar l'església Bé d'Interés Cultural en la categoria de Conjunts Historicoartístics. Història L'any 1771 els habitants del Pilar de la Mola van demanar permís a l'arquebisbe Joan Lario per a edificar una església a la població. Al mateix any, un cop concedit el dret, va començar la construcció del temple. L'edifici fou finalitzat i consagrat pel primer bisbe d'Eivissa el 1784, any en què es fundà la població del Pilar de la Mola. El 1925 fou ampliada per primera vegada. Actualment, gràcies a més ampliacions posteriors, també fa la funció de sala d'actes parroquial. Edifici L'església, de senzilles proporcions, es compon d'una única nau rectangular amb l'accés principal sobre l'eix. És de planta única i amb coberta de volta de canó. És la més semblant a les esglésies de l'illa d'Eivissa, ja que té un pòrtic d'entrada bastant ample i està totalment pintada de blanc per fora. La campana de dins l'espadanya té una inscripció en llatí que diu «Harmanus Walbroek me fecit anno 1774 Rotterdam» ("Harmanus Walbroek em va fer a Rotterdam l'any 1774"), per la qual cosa es creu que prové d'un vaixell holandès. Antigament la seu de l'Ajuntament de Formentera –conegut com la Casa del Poble– havia estat adossada a la façana de l'església. Vegeu també Llista de monuments de Formentera Referències Bibliografia Enciclopèdia d'Eivissa i Formentera, la Mola
Estació de Sant Joan (SFM)

L'estació de Sant Joan és una estació de tren de Serveis Ferroviaris de Mallorca. Serveix a la vila de Sant Joan, tot i erigir-se a fora vila i estar ubicada en el terme municipal de Sineu. S'obrí per primer cop l'any 1879 i prestà servei fins que es tancà la línia l'any 1977. Després que es reobrís la línia a Manacor, fou àmpliament reivindicada, fins que es reobrí l'any 2004, un any més tard que l'estació de Manacor. El 2012, es va proposar tornar a tancar l'estació en un programa d'estalvis en constatar que només una mitjana de quinze persones al dia l'utilitzen, i finalment la parada va ser suprimida aquest any. La infraestructura té dues andanes laterals i està preparada per a dues vies, però només n'hi ha una, al costat de l'estació. Referències
Bassal de Garonda

El Bassal de Garonda, o Bassal de s'Estanyol, és una petita zona humida formada per l'estancament de les aigües del torrent de Garonda bloquejades per barres de dunes, que formen la platja anomenada Racó de s'Arena. Aquest bassal està situat al costat de la població de s'Estanyol de Migjorn, a la costa del terme municipal de Llucmajor, Mallorca. Ocupa una superfície màxima d'uns 4 500 m², que només queden completament inundats després de grans pluges. Resta sec durant la major part de l'any o amb poca aigua. La seva vegetació és típica d'aiguamoll i s'hi pot observar el calàpet (Bufo viridis). En el segle xiv, s'anomenà aquest lloc El Salinar per la formació natural d'unes salines i perquè era el lloc d'accés més idoni per a la recollida de sal. En aquell temps, existia el dret de la gabella de la sal, que només permetia la compra de sal a les persones que n'havien adquirit el dret de venda, per la qual cosa els llucmajorers delinquien perquè recollien la sal per a ús particular i per a vendre-la al públic. Referències
Galdent

Galdent és una possessió del terme municipal de Llucmajor, Mallorca, situada al sud de la serra de Galdent. El topònim Galdent prové de l'antropònim llatí Gaudentius, derivat de gaudente que significa "el que frueix, el gojós". La finca La possessió apareix documentada en el Llibre del Repartiment de Mallorca amb el nom d'alqueria Algaudence i fou atorgada a G. Esteve. Galdent fou propietat dels Forcimanya i dels Cavallers, fins que en el segle xiv fou adquirida pels Montanyans. Aquesta família noble millorà la propietat i, segons afirmen documents de l'època, el ramat, el vi i el carbó procedent dels seus extensos boscos, gaudien d'un reconegut prestigi. Ja en el segle xv, un membre de la família incrementà el seu patrimoni amb part de la possessió de Punxuat, del terme d'Algaida. En morir a Càller Jaume de Montanyans, el 14 de març de 1556, se'ns presenta com a cavaller, propietari de Galdent i Punxuat, així com que visqué a la plaça de Sant Francesc de Palma que esdevindria Can Moragues del Racó. En la llista de propietaris de la finca de Galdent figura Umbert de Togores (1578), Nicolau Berga i Santacília (1666), Arnau de Santacília (1702) i Antoni Fuster de Sales (1818). En aquest any la finca tenia una extensió de 2 013 quarterades (1 430 ha). El 1862 la propietat estava molt fragmentada amb grans establits, com Son Mendívil, adquirida per Antoni Mendívil i Borreguero, amb 926 quarterades (658 ha); Vista Alegre, més conegut com a Can Vogueta, de 207 quarterades (147 ha). El marès de Galdent era molt estimat per a les construccions sumptuàries i fou emprat, entre altres edificis rellevants, per bastir en el segle xiv el temple gòtic de Llucmajor. Les cases Actualment les cases de Galdent es troben en un estat desolador, però l'edificació encara conserva vestigis d'un passat distingit. L'edifici, de forma rectangular, és de dues plantes amb dues façanes nobles que a la planta superior tenen finestres balconeres, amb un balcó. A més poden observar-se restes d'un rellotge de sol. A l'interior hi ha una cambra, que sembla que fou celler, que per un pas soterrani comunica amb l'aljub situat a l'exterior. Darrere el coll de l'aljub hi ha restes d'un escut de quatre quarters, inexplicablement mig enterrat. A les dependències superiors de les cases destaca una habitació amb una finestra amb festejadors i un esplèndid portal que, segurament, era l'entrada de la capella, de la qual no queda res. En un altre edifici hom troba els sestadors de planta rectangular amb dos nivells, la planta baixa té el sòtil de voltes, que descansen sobre els pilars centrals. En la volta del portal d'ingrés, una inscripció recorda la duració de l'obra (25 abril a 26 d'agost de 1752). La planta superior fou reconstruïda després d'un incendi. Referències