NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Illes Aran

Les illes Aran (en gaèlic irlandès Oileáin Árann i en anglès Aran islands) és un grup de tres illes situades a la sortida de la badia de Galway a la costa occidental d'Irlanda, a uns 18 km de l'illa d'Irlanda. Ocupen una superfície de 51 km². Les illes del grup, d'oest a est, són: Inis Mór (Árainn / Árainn Mhór) que és la més grossa; Inis Meáin (Inis Meadhóin) la segona en extensió i Inis Oírr (Inis Thiar / Inis Oirthir) l'illa més petita. Culturalment conserven amb força l'ús de l'idioma celta gaèlic que en canvi ha anat davallant a la resta d'Irlanda. Les illes es diferencien geològicament de les zones adjacents granítiques de l'illa d'Irlanda (Conamara) pel fet de ser calcàries càrstiques. Sobre aquestes illes es va fer una cèlebre pel·lícula documental de 1934 anomenada Man of Aran. Notes i referències O'Cillin, Tomas. Short Annals of Aran. Tuam: Archiepiscopal Library. «A Sketch of the History and Antiquities of the Southern Islands of Aran». Royal Irish Academy Transactions, 14, p. 1821–5. Gill, M. H.. The Aran Isles: A Report. Dublín: Excursion of the Ethnological Section of the British Association from Dublin to the Western Islands of Aran, 1857. Haverty, Martin. Ethnological Excursion to the Aran Islands, 1859. Wright, E. P. «Notes on the Flora of the Islands of Arran». Proceedings Dublin Natural History Society, 5, 1866. Enllaços externs Aran Islands. Visitor Guide and Tourist Information Arxivat 2017-08-15 a Wayback Machine. Official Guide to the Aran Islands Tourist Information on the Aran Islands
Islas Aran

Las islas Aran (en irlandés: Oileáin Árann [əˈlʲaːnʲ ˈaːɾˠən̪ˠ]) son un archipiélago de tres islas situadas en la desembocadura de la bahía de Galway, pertenecientes a la República de Irlanda. La mayor de las islas se llama Inishmore (gaélico irlandés: Árainn o Inis Mór), la mediana Inishmaan (Inis Meáin) y la menor, situada al este, Inisheer (Inis Oírr o Inis Oirtheach). Demografía Inis Mór es la mayor de las islas, con una población de 831 habitantes.​ El puerto de Cill Rónáin es el pueblo principal de la isla, en el que viven 270 personas. A pesar de no ser la menor en tamaño, Inis Meáin, es la isla menos poblada (187 personas) y también la menos turística. Inis Oírr es la isla más pequeña, con una población de 262 habitantes según los datos del censo de 2002.​ El documental Los hombres de Aran («Man of Aran») de 1934, dirigido por Robert Flaherty, narra la vida cotidiana de los habitantes de las islas, su lucha diaria por la supervivencia, el enfrentamiento entre el hombre y la naturaleza, y la dureza del trabajo en el mar. Lugares de interés Kilmurvy: Una de las playas principales de las islas, situada en las cercanías del pueblo homónimo. Teampall Chiaráin: Ruinas de una iglesia del siglo XII dedicada a san Ciaran. Dún Dúchathair: Construcción de la Edad del Hierro. Dún Eochla: Fuerte circular de la Edad del Bronce. Dún Aonghasa: Fuerte de la Edad del Hierro o del Bronce. Dún Eoghanachta: Fuerte circular de piedra del siglo I a. C.. Na Seacht dTeampaill: Ruinas del recinto monástico dedicado a san Brecan, datadas de entre los siglos IX y XV. Son conocidas como las siete iglesias. Personas destacadas Liam O'Flaherty, escritor. Gabriel Briz, explorador. Galería Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Islas Aran.
Aran-szigetek

Az Aran-szigetek (ír nyelven Oileáin Árann) egy három szigetből álló szigetcsoport Írország nyugati partjainál, a Galway-öbölben. Közigazgatásilag Galway megyéhez tartozik. A szigetek Írország azon kevés részéhez tartoznak, ahol még élő az ír nyelv. Földrajz A legnagyobb sziget Inishmore (ír nyelven Árainn (Mhór) vagy Inis Mór), a középső, és nagyságban a második Inishmaan (Inis Meáin / Inis Meadhóin), a legkeletibb és legkisebb pedig Inisheer (Inis Thiar vagy Inis Oírr / Inis Oirthir). Tőle nyugatra találhatók a Brannock-szigetek sziklaszirtjei. Népesség Inishmore a legnagyobb sziget 831 fős népességgel. A szigetek legnagyobb települése Killornan (Cill Rónáin), egyben kikötő is 270 fős lakossággal. A középső sziget Inishmaan a legkevésbé népes (187 fő) és legkevésbé turizmus-orientált. A legkisebb sziget Inisheer 272 fővel. (Az adatok a 2002-es népszámlálásból valók). A szigetek teljes lakossága: 1996: 1303 2002: 1281 2006: 1218 Turizmus A szigeteken számos vaskori erődítmény található, többek között a Dún Aengus (Dún Aonghasa) és a Black Fort (Dún Dúchathair). Különösen a nyári időszakban nagyszámú látogató érkezik, és mára a turizmus a helyiek egyik jelentős bevételi forrása lett. Hajóval az út körülbelül egy óra Rossavealből (Galway megye). Képek További információk Az Aran-szigetek honlapja (angolul)
Wyspy Aran

Wyspy Aran (irl. Árann, Oileáin Árann; ang. Aran Islands) – grupa trzech wapiennych wysp u zachodnich wybrzeży Irlandii w zatoce Galway. Należą do nich: Inis Mór (ang. Inishmore), pow. 3092 ha, liczba mieszkańców: 820 (2022), Inis Meáin (ang. Inishmaan), pow. 912 ha, liczba mieszkańców: 184 (2022), Inis Oírr (ang. Inisheer), pow. 567 ha, liczba mieszkańców: 343 (2022). Archipelag ma powierzchnię ok. 46 km² i zamieszkuje go 1347 osób (2022). Główną osadą jest port Cill Rónáin (Kilronan) na wyspie Inishmore, zamieszkany przez 270 osób. Na wyspy można się dostać połączeniami promowymi: z Rossaveal (hrabstwo Galway) lub z Doolin (hrabstwo Clare). Połączenie lotnicze wszystkich wysp obsługiwane są przez lokalne linie lotnicze Aer Arann. Obecnym źródłem utrzymania mieszkańców wysp jest obsługa ruchu turystycznego, rękodzieło (wyrób swetrów), rybołówstwo, rolnictwo. Najwcześniejsze ślady osadnictwa na wyspach pochodzą z epoki brązu (ok. 700 lat p.n.e.) i żelaza, m.in. kamienne forty Dún Aengus (Dún Aonghasa) i Dún Dúchathair na wyspie Inishmore. Z późniejszego okresu zachowały się pozostałości budowli obronnych i wczesnochrześcijańskich kościołów. W średniowieczu, w związku z rozwojem portu w Galway wyspy nabrały pewnego znaczenia strategicznego, stąd toczyły się o nie walki lokalnych klanów. W 1565 r. królowa Elżbieta I przekazała wyspy w ręce angielskie, pod warunkiem ochrony interesów Korony. Utrata pozycji ekonomicznej w XVII w. i zainteresowania ze strony Anglii spowodowała zapanowanie biedy na wyspach. Sytuację pogarszały wysokie czynsze dzierżawcze nakładane przez właścicieli na użytkowników tych skalistych i nieurodzajnych ziem. Mimo powiązań z ruchem oporu przeciwko Anglikom w Irlandii, mieszkańcy wysp żyli w głębokiej izolacji. W związku z renesansem kultury celtyckiej od końca XIX w. datuje się szersze zainteresowanie życiem i kulturą wyspiarzy z powodu zachowanego bogatego folkloru i tradycji oraz przetrwania języka irlandzkiego w codziennym użyciu. Na tych wyspach osadził akcje kilku swoich dramatów irlandzki pisarz J. M. Synge. Ilustracją ciężkiego życia na wyspach jest również film dokumentalny Roberta Flaherty’ego „Człowiek z Aran" („Man of Aran”). Obecnie coraz większą rolę w gospodarce odgrywa turystyka, wyspy przyciągają turystów niezwykłymi krajobrazami klifowego wybrzeża, unikalną atmosferą, jak również obiektami zabytkowymi. Przypisy
Ilhas de Aran

As ilhas de Aran (também Ilhas Aranas; em inglês: Aran Islands e em irlandês: oileáin Árann) são um arquipélago formado por três ilhas na confluência da Baía de Galway. A maior das três ilhas chama-se Inishmore (gaélico irlandês: Árainn o Inis Mór), a ilha de tamanho médio chama-se Inishmaan (Inis Meáin) e a menor, situada a leste, tem o nome de Inisheer (Inis Oírr, o Inis Oirtheach). População Inis Mór é a maior das ilhas, com uma população de 831 habitantes. O porto, Kilronan (Cill Rónáin), é a cidade principal da ilha, na qual vivem 270 pessoas. Apesar, de não ser a menor em tamanho, Inis Meáin, é a ilha menos povoada (187 pessoas) e também a menos turística. Inis Oírr é a ilha mais pequena, com uma população de 262 habitantes segundo os dados do Censo 2002. O documentário Os homens de Aran (Man of Aran, 1934) narra a vida quotidiana dos habitantes das ilhas de Aran. A luta diária pela sobrevivência, a defronta entre o homem e a natureza, a dureza do trabalho no mar; dirigida por Robert J. Flaherty. Lugares de interesse Kilmurvy Beach: Uma das principais praias da ilha situada nas proximidades de Kilmurvy. Teampall Chiaráin: Ruínas de uma uma igreja do século XII dedicada a San Claran. Dún Duchathair: Construção da Idade do Ferro. Dún Eochla: Forte circular da Idade do Bronze. Dún Aonghasa: Forte da Idade do Ferro ou Bronze. Dún Eoghanachta: Forte circular de pedra do século I a.C. Na Seacht d´Teampaill: Ruínas do recinto monástico dedicado a San Brecan, datadas entre os séculos IX e XV. São conhecidas como as sete igrejas. Ver também
Аран (острова)

Острова́ А́ран (ирл. Oileáin Árann, англ. Aran Islands) — группа из трёх островов (Инишмор, Инишман, Инишир), расположенных у западного побережья Ирландии. С востока омываются водами залива Голуэй. Входят в графство Голуэй провинции Коннахт. Население — 1251 чел. (2011). Общая информация Аранские острова сформированы из известняковой гряды. Самый крупный — Инишмор, имеет 13 км в длину и 3 км в ширину. Жители островов, изолированные от остальной Ирландии, сохранили свои обычаи и культуру. Фермерство, рыболовство — основные занятия островитян. Достопримечательности Дун Инаса — форт железного или бронзового века. Состоит из четырёх концентрических стен и острых каменных кольев. Дун Духарь — сооружение железного века. Также известно как Чёрный форт. Килронан — главный порт островов Аран. Традиции Острова Аран знамениты своими шерстяными вещами и национальными костюмами. Мужской костюм состоит из твидовой безрукавки и плетёного ремня. Женский костюм состоит из красной фланелевой юбки и перекрещённой шали. Иногда на островах можно увидеть куррах — низкую лодку с веслами, которая веками являлась транспортным средством для местных жителей. Как добраться Паромом из города Россавил: Island Ferries или Дулин: Doolin Ferry Company. Паромы ходят весь год. С машиной переправиться на острова нельзя, но в Килронане можно арендовать велосипед. Примечания Литература Арранские острова // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907. Ссылки aranislands.ie (англ.) — официальный сайт Аранских Островов Острова Аран — история развития Архивная копия от 20 июля 2010 на Wayback Machine (рус.)
Aranöarna

Aranöarna (iriska: Arainn eller Oileáin Árann) är tre öar nära Irlands västkust, sydväst om Galway. De utgörs av Inis Mór, Inis Meáin och Inis Oírr. De tre öarna har totalt en yta på 47 km² och 900 invånare (2009; jämfört med 800 invånare 2001). Geografi och ekonomi Öarna har kalkstensberggrund. De är belägna cirka 45 kilometer sydväst om Galway, cirka en mil utanför den irländska kusten. Öarna ingår i grevskapet Galway. Öarnas befolkning livnär sig av fiske och jordbruk. De använder främst iriska i dagligt bruk men talar även engelska. Aranöarna i kulturen John Millington Synges irländska klassiker The Aran Islands (1907), utkom på svenska med titeln Aranöarna 1996. Boken är en skildring av författarens fyra långa besök på öarna och mötet med dess säregna kultur. Synge bodde under flera somrar på Inis Meáin och hämtade inspiration till många av sina verk där. Referenser
Аранські острови

Аранські острови, острови Аран (ірл. Oileáin Árann, вимова: [ˈɪlɑːn ˈɑːrənʲ]) або Арани (na hÁrainneacha, [nə ˈhɑːrənʲəxə]) — група з трьох островів, розташованих на виході з затоки Голвей на західному узбережжі Ірландії. Вони утворюють баронство Аран у графстві Голвей. Із заходу на схід це острови Інішмор (Árainn Mhór/Inis Mór, [ˈɑːrənʲ woːr] чи [ˈiniʃ moːr]), найбільший, Інішмаан (Inis Meáin/Inis Meadhóin, [ˈɪnɪɕ mʲɑːn]) та Інішир (Inis Thiar/Inis Oírr/Inis Oirthir, [ˈiniʃ hiər / iːrʲ / erʲhirʲ]), найменший. Острів населяють 1200 жителів, що переважно розмовляють ірландською; більшість володіє англійською. Геологія Острови сформовані переважно з карстованого вапняку. Вапняк відноситься до нижнього кам'яновугільного періоду і утворився з відкладень тропічного моря близько 350 млн років тому; складається зі скам'янілих решток коралів, морських лілій, морських їжаків та амонітів. Зледеніння після Намюру полегшило денудацію гірських порід, в результаті чого острови Аран є одним із яскравих прикладів гляціокарстового ландшафту. Очевидний вплив мав останній льодовиковий період, під час якого острови були вкриті льодом, а раніші ознаки карсту були усунуті. Тож карст, який на островах спостерігається зараз, є сучасним. Клімат і сільське господарство Острови мають незвично помірний клімат. Середня температура повітря змінюється від 15 °C у липні до 6 °C у січні. Температура ґрунту зазвичай не падає нижче 6 °C. Оскільки трава росте при температурі вищій за 6 °C, це означає що острови мають один з найдовших вегетативних періодів в Ірландії та Британії, що сприяє різноманітному рослинництву. Кінець травня є найбільш сонячною порою і періодом цвітіння більшості квіткових видів. Туризм Багато туристів відвідують острови у літній період. На островах є декілька фортів та пам'яток бронзової та залізної доби: Дун-Енгус (англ. Dun Aengus, ірл. Dún Aonghasa, діалект Аранських островів: dūn aŋgəs) — форт бронзової і залізної доби, розташований на скелі висотою 100 м і звернений до Атлантичного океану на Інішморі. Він складається з серії концентричних колоподібних стін, внутрішнє з яких — цитадель — має близько 50 м у діаметрі і товщину кам'яних стін 4 метри. Чорний форт (Dún Dúchathair) Замок О'Браєна на Ініширі, збудований у XIV столітті Teampull Bheanáin — одна з найменших церков у світі[джерело?], особлива орієнтація північ-південь замість звичний схід-захід. У культурі Джон Міллінгтон Сінг написав книгу «Аранські острови» (1901, видано 1907). Аранські острови згадуються в оповіданні Джеймса Джойса «Мертві» (1914) як місце, де розмовляють справжньою ірландською. Документальний фільм «Чоловік з Арану» Man of Aran (1934). Перша збірка віршів Шеймуса Гіні «Смерть натураліста» (Death of a Naturalist, 1966) містить вірш «Закохані на Арані» (Lovers on Aran). Острови згадуються у піснях Ніка Кершоу, Карлоса Нуньєса, їм присвячений альбом гурту British Sea Power. Примітки Посилання Офіційна сторінка островів Аран [Архівовано 22 березня 2018 у Wayback Machine.] Туристична інформація [Архівовано 15 серпня 2017 у Wayback Machine.] Офіційний сайт Dun Aonghasa [Архівовано 1 серпня 2015 у Wayback Machine.]
Rathgall

Das Hillfort Rathgall, im County Wicklow, zählt zu den wichtigsten archäologischen Fundplätzen Irlands. Das Fort wird als bronzezeitlich angesehen. Funde von der Jungsteinzeit bis ins Mittelalter, zeigen aber, dass Rathgall – mit Unterbrechungen – über mehrere Jahrtausende ein Ort menschlicher Aktivitäten war. Aufbau Das Fort der Class 2 besteht aus vier nahezu runden konzentrischen Steinwällen, die eine Fläche von 7,5 ha umfassen. Der innere Mauerring, mit einem Durchmesser von 35 m wird als Bauwerk des Mittelalters betrachtet. Münzen von Edward I. und Edward III. datieren diesen Teil des Forts ins 13. und 14. Jahrhundert. Barry Raftery (1944–2010) untersuchte 40 ein- und mehrfach umwallte Anlagen auf der Insel (bekannt sind etwa 80) und teilte diese Hillforts in drei Klassen ein: Class 1: Einfach umwallte Anlagen aus Erde oder Stein mit oder ohne Graben. Class 2: Anlagen mit großräumiger, mehrfacher Umwallung auf Hügeln oder Klippen. Class 3: Inland Promontory Forts Der mittelalterliche Wall steht auf einer Kulturschicht der Bronzezeit, der auch die äußeren drei Wälle zugerechnet werden. Im Zentrum der Anlage wurden neben über 4000 Scherben von Schalen und Töpfen auch zahlreiche Artefakte, wie Spinnwirtel oder Werkzeuge entdeckt. Zahlreiche Öfen dienten nicht nur der Nahrungsbereitung, sondern deuten auf Schmieden hin. Besonders westlich an den inneren Ring angrenzend, wurde ein als Werkstatt bezeichneter Bereich freigelegt, in dem sich Spuren von Bronzebearbeitung nachweisen ließen. Neben größeren Mengen an Schlacke und Holzkohle fanden sich auch bronzene Perlen, Speerspitzen und Schwerter. Auch goldene Artefakte, wie Anhänger, zählen zu den Fundstücken. Südlich der Werkstätten, ebenfalls an den inneren Wall angelehnt, befindet sich ein Bereich, der ursprünglich von einem runden Graben von etwa 16 m Durchmesser umgeben war. Darin fanden sich die Überreste mehrerer bronzezeitlicher Feuerbestattungen. In einem Fall befand sich die Asche einer Frau und eines Kindes in einem kübelförmigen Topf. Darüber legte man eine Steinplatte, die sich wiederum unter einem Felsblock befand. Nur in einem Grab wurde mit einem vergoldeten Ring eine Grabbeigabe gefunden. Einen rätselhaften Befund weist das Zentrum des Hillforts auf. Hier stieß man auf einen 15 m im Durchmesser großen Ring aus Pfostenlöchern, der vom Ausgräber Barry Raftery als Haus angesehen wird, wenngleich Hinweise auf eine Dachkonstruktion fehlen. In der Mitte dieser Anlage befand sich das mit Steinplatten ausgekleidete Grab eines Mannes mit einem vergoldeten Kupferring. Raftery hält hier ein Begräbnis ebenso für möglich, wie eine rituelle Niederlegung. Literatur Laurence Flanagan: Ancient Ireland. Life before the Celts. Gill & Macmillan, Dublin 1998, ISBN 0-7171-2434-7. S. 137, 138, 170, 193 Barry Raftery: A decorated Strap-End from Rathgall, Co. Wicklow. Peter Harbison: Guide to the National and Historic Monuments of Ireland. Gill and Macmillan, Dublin 1992, ISBN 0-7171-1956-4, S. 259 Weblinks Rathgall auf Heritage Council Rathgall Hillfort. University of Notre Dame, archiviert vom Original am 20. August 2004; abgerufen am 6. August 2017 (englisch).
Rathgall Hillfort

Rathgall (Irish: An Ráth Gheal), or the Ring of the Rath, is a large multivallate hill fort in County Wicklow, Ireland. Dating from the Bronze Age, it consists of three roughly concentric stone ramparts with a fourth masonry wall dating from the Medieval period at its centre. Rathgall is a National Monument which is in state care. It is 5 km east of Tullow. Excavations (1969-1975) led by Barry Raftery of the site are only partial, but yielded numerous artefacts including ceramic vessels, pot sherds and glass beads, which point to the middle to late Bronze Age activity on the site. A large circular, post-built building (15m, 48 ft diameter) stood within the forts enclosing ditch. A number of gold items have been found at the site also, as well as a burial site linked with later use of the site. Evidence of metal working comes from casts for tools and weapons, with burials pointing to a ritual element to the site beyond its agricultural and domestic use. Finds at the site include: 96 glass beads, ornaments of gold, jet, amber, and lignite. Other finds include: tools, a sword blade, a spearhead and a socketed axe head. An early Iron Age iron smelting furnace was found along with evidence of a Medieval era house, coins and potshards. There are numerous legends that are associated with the site including fairies and as a site of pilgrimage for childless couples. References Further reading Becker, Katharina 2010. Rathgall, Co. Wicklow, Archaeology Ireland/Media House, Dublin Raftery, B. 1970a The Rathgall Hillfort, Co. Wicklow, Antiquity 44. 51–54. Raftery, B. 1970b A Decorated Strap-end from Rathgall, Co. Wicklow, Journal Royal Society of Antiquaries of Ireland. 100. 200–211. Raftery, B. 1971 Rathgall, Co. Wicklow: 1970 excavations, Antiquity 45. 296–298. Raftery, B. 1973 Rathgall: a late Bronze Age burial in Ireland, Antiquity. 47 Raftery, B. 1974 Rathgall, In Delaney (ed.) Excavations 1974: Summary Account of Archaeological Excavations in Ireland. Association of Young Irish Archaeologists, Ulster Archaeological Society and Group for the Study of Irish Historic Settlement. 40. Raftery, B. 1975-76 Rathgall, In Delaney (ed.) Excavations 1975-76: Summary Account of Archaeological Excavations in Ireland. Association of Young Irish Archaeologists, Ulster Archaeological Society and Group for the Study of Irish Historic Settlement. 42. Raftery, B. 1976 Rathgall and Irish Hillfort Problems, In D.W. Harding (ed.) Hillforts: Later Prehistoric Earthworks of Britain and Ireland, London: Academic Press. 339–357. Raftery, B. 1981 Iron Age Burials in Ireland in D. O Corrain (ed.), Irish Antiquity, 173–204. Waddell, J. 1998 The Prehistoric Archaeology of Ireland, Galway University Press. Galway. 270–273.
Rathgall

Rathgall of Rath Geal (het witte of heldere fort), ook wel Ring of the Rath genoemd, is een grote heuvel nabij Shillelagh in Ierland. Rathgall dateert uit de bronstijd en bestaat uit ruwweg drie concentrische stenen wallen en in het midden een vierde muur van metselwerk uit de Middeleeuwen. Rathgall is een nationaal monument. Er vonden opgravingen plaats op slechts een gedeelte van de site onder leiding van Barry Raftery in de jaren 70. Er werden talloze voorwerpen gevonden, zoals keramische vaten, potscherven en glazen kralen die aantonen dat de site in de midden en late bronstijd in gebruik was. Er zijn ook een aantal gouden voorwerpen aangetroffen. Ook is er een begraafplaats gevonden die aantoont dat de site ook daarna nog in gebruik was. De vondst van mallen wijst op metaalbewerking voor wapens en gereedschappen. Er zijn talloze legendes gekoppeld aan deze site, zoals verhalen over feeën en de site is een bedevaartsoord voor kinderloze echtparen.
Reask

Reask (irisch An Riasc) ist eine frühe Frühkirchliche Einfriedung (engl.: Early ecclesiastical enclosure) in der eine Klosteranlage der Iroschottischen Kirche entstand. Über die Anlage existieren keinerlei Aufzeichnungen. Sie liegt im Osten von Ballyferriter im County Kerry auf der Dingle-Halbinsel in Irland. Die Ausgrabungen in den 1970er Jahren legten ein unregelmäßig ovales Dun oder Cashel frei. Seine Einfassungsmauer ist stellenweise 2,2 m breit und bis zu einer Höhe von etwa einem Meter erhalten. Innerhalb der Mauer befinden sich die Überreste mehrerer Clochans, eines steinernen Oratoriums mit verstürztem Dach, einiger anderer Strukturen, darunter einer rechteckigen, und eines Friedhofs mit über 40 Gräbern. Auf dem Gelände gibt eine geschwungene Zwischenmauer. Die Anlage ist insbesondere für eine Reihe von Cross-Slabs bzw. Pillar-Stones (Steinsäulen) bekannt. Stein A Eine 1,65 m hohe und mehr als 0,5 m breite Steinsäule trägt ein griechisches Kreuz in einem Kreis mit anhängenden Spiral-Designs in Peltaform. Stein B Stein B ist eine Sandsteinplatte am Eingang zum Oratorium. Der 0,8 m hohe Stein ist 0,4 m breit und 0,2 m dick. Er ist mit einem großen lateinischen Kreuz mit gegabelten Enden verziert. Über dem Kreuz liegt eine horizontale Leiste mit gegabelten Enden und oberhalb des Querbalkens des Kreuzes sind zwei kleine griechische Kreuze eingeschlagen. Stein C Stein C ist eine mit einem lateinischen Kreuz dekorierte Sandsteinplatte. Stein D Stein D ist beidseitig mit lateinischen Kreuzen und Buchstaben verziert. Der 1,14 m hohe, 0,18 m breite und 0,14 m dicke Stein ist eine schlanke Sandsteinsäule. Stein E Stein E (heute im Nationalmuseum) ist eine Sandsteinplatte mit einem griechischen Kreuz. Stein F Stein F wurde ins University College in Cork verbracht und ist beidseitig mit lateinischen Kreuzen verziert. Die Bienenkorbhütten Die Bienenkorbhütten A und B (irisch: Clochán A und B) sind zu einem achtförmigen Grundriss vereint. Clochan A hat 5,5 und Clochan B 6,0 m Durchmesser. Diese beiden Hütten und das Oratorium waren mit einem bis zur Zwischenmauer gepflasterten Weg verbunden. Die Clochans C und D sind als Kreise zusammengebaut und werden durch einen gemeinsamen Zugang erschlossen. Clochan D mit 4,5 m Durchmesser hat im unteren Bereich des Trockenmauerwerks große Platten verbaut. An einer Seite des Zugangs und zwischen den Clochans befinden sich Pfostensteine. Literatur Steve MacDonogh: The Dingle Peninsula: History, Folklore and Archaeology. Brandon, 1993, ISBN 0-86322-159-9 Einzelnachweise Weblinks Beschreibung engl. und Bilder mit Grundriss Peltas Ballyferriter Museum