Judaizam

Judaizam je najstarija živuća monoteistička religija među velikim svjetskim religijama, oblikovana vjerovanjem u jednog, transcendentnog Boga koji se objavio Abrahamu, Mojsiju i kasnijim prorocima. Temelji se na spisima Tanaha, koji su u grčkome prijevodu nazvani Biblijom (grč. Βίβλος, knjiga), odakle dolazi i ime svete knjige Židova i kršćana. Nastao je među staroizraelskim plemenima na području nekadašnje Mezopotamije, većim dijelom na području današnjeg Iraka, manje Irana i Sirije. Prema biblijskoj predaji, Bog se objavio proroku Mojsiju i predstavio se imenom Jahve (hebr. יהוה, JHWH prema Izlazak 3,14-15), kao bog Abrahama, Izaka i Jakova koje Židovi smatraju prvim patrijarsima. Prema biblijskoj kronologiji, Abraham je živio u 19. st. pr. Kr.. Biblijski tekstovi prikazuju ga kao patrijarha kojega je Bog izabrao da narod povede u obećanu zemlju – Kanaan. Računajući od Abrahama, judaizam je star 3800 godina. Abrahama Židovi nazivaju prvim Židovom i ocem – Avraham Avinu (Abraham naš otac). Bog mu je obećao potomstvo i zemlju (Postanak 12,1-3), a znak tog saveza je obrezanje (Postanak 17,5-14). Prema Kenethu Atkinsonu, judaizam je jedinstvena religija po tome što dvije dominantne svjetske religije, kršćanstvo i islam, svoje korijene vuku iz judaizma, priznajući svetost tekstovima hebrejske Biblije i dijeleći s judaizmom određene točke nauka. Zato Atkinson kaže da se islam i kršćanstvo ne mogu u potpunosti razumjeti, ako se ne pokuša razumjeti i judaizam. Judaizam je, među velikim svjetskim religijama, jedinstven i po združenosti vjerske pripadnosti s etničkim identitetom, gdje uz vjerske doktrine i liturgiju obuhvaća i kulturne, etničke i pravne običaje židovskog naroda. Prelaskom na judaizam, konvertiti uz novu vjeru dobivaju i novu narodnost, novu obitelj i domovinu (patriu), što nije slučaj u kršćanstvu, islamu, hundaizmu i budizmu. Židov može svoju vjeru odbaciti ili skrivati, no u zajednici ostaje prihvaćen kao Židov sve dok ne prijeđe na drugu vjeru. Nazivlje Naziv "judaizam" dolazi iz Ioudaismos (grč. Ἰουδαϊσμός, lat. Iudaismus). Kao i ime Židov (hebr. Yehudi), izvorno potječe od Yehudah (hebr. יהודה, Juda). Prema biblijskoj predaji, Juda je jedan od dvanaest Jakovljevih sinova, Jakova se u Bibliji također naziva Izraelom. Narod koji potječe od Jude su Judejci, nazivaju ih i Sinovima Izraela i Izraelcima. "Yahadut" (hebr. יהדות, od Jude) označava posebna obilježja judejskog etnosa, te obuhvaća religiju, filozofiju, kulturu i način života židovskog naroda. Židovi su se izvorno nazivali Hebrejiima (hebr. עִבְרִי, ibri). U Tori se prvi puta naziv pojavljuje u opisu Abrahama (Postanak 14,13). Prema nekim tumačenjima, riječ Hebrej dolazi od Eber, Abrahamov predak (Postanak 10,21). Drugi korijen tumače kroz hebrejski glagol avar (prijeći), što bi značilo „onaj koji dolazi s druge strane”, simbolizirajući Abrahamov dolazak s druge strane rijeke Eufrat te njegovo duhovno i moralno odvajanje od drugih naroda. Bog u judaizmu Bog u judaizmu je vrhovno biće, stvoritelj svijeta, sudac i upravitelj povijesti, objekt kojemu se iskazuje ljubav, divljenje, poslušnost i obožavanje, vrhovni zakonodavac židovskoga naroda. Njegovi su božanski atributi svemoguć, sveznajuć, sveprisutan, transcendentan, ali i imanentan i vječan. Biblijski tekstovi Boga prikazuju kao nekoga tko želi biti prisutan u ljudskoj povijesti. Opisuje ga ljudskim kvalitetama koje ponekad djeluju i proturječnima: strog je, ali brzo prašta; izvan je ljudskog razumijevanja, no kroz zakone daje dar mudrosti. Izraelu daruje učenje kroz objavu. U Bibliji, Izrael je izabrani Božji narod, "sveti narod". Prema židovskom pogledu, Jahve je nacionalni Bog Izraela, no istovremeno, Biblija ga prikazuje i kao Boga svih naroda koji će ga po primjeru Izraela upoznati. U židovskoj vjerskoj praksi Božje osobno ime smatra se presvetim za izgovaranje te ga vjernici najčešće oslovljavaju naslovom Adonai („Gospod”), što je u skladu s Božjom zapovijedi da uzalud ne spominju ime Božje (Izlazak 20,7). Kao najstariji vanbiblijski pisani izvor koji spominje ime Jahve, često se navodi hijeroglifski natpis o narodu Shasu od JHW iz 14. st. pr. Kr., nađen u 19. stoljeću u hramu u Solebu, na zapadnoj obali Nila na području današnjeg Sudana. Osnivač judaizma Judaizam nema jednog osnivača u klasičnom smislu, nego se smatra da nastaje postupno kroz savez Boga i izraelskog naroda, pri čemu se Abraham tradicionalno smatra praocem naroda i vjere, a Mojsije (hebrejski Moše, oko 1225. pr. Kr.) ključnim prorokom i zakonodavcem, koji prenosi Toru i oblikuje religijski zakon. Moderni znanstvenici Mojsija smatraju osnivačem izraelskog naroda zbog njegove ključne uloge u emancipaciji izraelskog naroda, te ga vide kao začetnika religijskog pravnog sustava. Iako se samo mali broj zakona u Bibliji može izravno pripisati Mojsiju, smatra se da je Izraelu, putem saveza s Jahvom i svojim pravnim odlukama u Kadešu, dao početke religijskog zakonodavstva te tako postavio temelje pravnom sustavu kojega su židovski proroci i svećenici kasnije nastavili razvijati. Mojsije je, u judaizmu, najviši među prorocima, jer se, prema Bibliji, samo njemu Bog objavljivao izravno: „Ne pojavi se više prorok u Izraelu ravan Mojsiju – njega je Jahve poznavao licem u lice“ (Ponovljeni zakon 34,10). Biblija, kao najstariji primarni izvor o Mojsiju, prikazuje događaje u kojima mu se Bog objavljuje, predstavljajući se kao Bog Abrahama, Izaka i Jakova (Izlazak 3,15). Nakon što je, prema Bibliji, izveo Izraelce iz Egipta, Mojsiju je na brdu Sinaj Bog objavio Deset Božjih zapovijedi i ostale zakone. U knjizi Izlaska Bog Izraelce naziva svojim izabranim narodom', te uz Mojsijevo posredovanje s tim narodom sklapa savez (Izlazak 19,5-6). Savez je, prema Bibliji, uvjetovao da Izraelci poštuju zakone koje im je Bog objavio preko Mojsija (Izlazak 19-24). Od najranijih vremena sinagoga je isticala božanski izvor Petoknjižja i vjerovala da ga je Mojsije zapisao po Božjem nadahnuću. Religije koje su se razvile na temelju judaizma dugo su dijelile isto mišljenje. Moderna biblijska kritika osporava izravno Mojsijevo autorstvo i pripisuje mu samo dio zakona u različitim oblicima. Prema mišljenju stručnjaka, iako Mojsije vjerojatno nije bio autor cjelovite pisane Tore, vjeruje se da je bio utemeljitelj usmene Tore, odnosno tradicije usmenog poučavanja i tumačenja zakona, koja je prethodila i postala temelj Petoknjižju. Židovske svete knjige Judaizam se temelji na Tanakhu, hebrejskoj Bibliji, koja sadrži 24 knjige, među kojima je vjernicima najsvetija Tora (Petoknjižje). Vjerovalo se da ju je, zapisujući Božje riječi, napisao Mojsije te je tradicija smatra plodom božanske objave. Spisi Biblije nastajali su od 1200 g. pr. Kr. do 100 g. pr. Kr., a u sadašnjem je obliku najvjerojatnije od 2. st. U kršćanstvu Za hebrejsku Bibliju iz kršćanske perspektive koristi se naziv Stari zavjet, u odnosu na Novi zavjet kršćanske Biblije. Judaizam ne priznaje Novi zavjet, kao ni deuterokanonske knjige pisane na grčkome jeziku koje su u kršćanstvu uvrštene u kanon starozavjetnog dijela kršćanske Biblije. Hebrejska Biblija počinje spisima o stvaranju, a završava spisima koji govore o povratku u Svetu Zemlju i obnovi Jeruzalema. Kršćanska Biblija ima isti početak, no završava tekstovima koji najavljuju dolazak Mesije. Prema Atkinsonu, to pokazuje kako su knjige Tanaha, iako prihvaćene i u judaizmu, kršćanstvu i islamu, preslagivanjem stale u službu različite teološke poruke. Razdioba Biblije Tanakh se dijeli na tri skupine tekstova: Tora (Petoknjižje) – najsvetiji je dio židovskog Svetog pisma; sadrži pet „Mojsijevih“ knjiga: Postanak, Izlazak, Levitski zakonik, Brojevi i Ponovljeni zakon Nevi'im (Proroci) – obuhvaća Prve i Kasnije proroke (Jošua, Suci, Samuel, Kraljevi, Izaija, Jeremija, Ezekiel i Dvanaest malih proroka) Ketuvim (Spisi) – Psalmi, Mudre izreke, Pjesma nad pjesmama, Tužaljke, Propovjednik, Estera, Rut, Job, Daniel, Ezra-Nehemija i Ljetopisi Sadržaj Spisi hebrejske Biblije izvorno su većinom bili napisani na hebrejskom, a manjim dijelom na aramejskom jeziku. Opisuju povijest, ideje i društvene okolnosti izraelskih plemena i Judejaca. U biblijskom pripovijedanju Bog se objavljuje izabranom narodu te ga vodi, štiti i savjetuje, intervenirajući u ovozemaljska zbivanja. Uz zakone, propise i pripovijesti o povijesti izraelskih plemena, biblijski tekstovi sadrže i starije narativne motive, poput priče o potopu, koje pokazuju sličnost s tekstovima drevnog Bliskog istoka, primjerice s Epom o Gilgamešu. U suvremenim biblijskim studijima postoji širok akademski konsenzus da su knjige hebrejske Biblije nastajale unutar kulturnog i književnog konteksta drevnog Bliskog istoka, što se u židovskoj teologiji nastoji pomiriti s tradicionalnim vjerovanjem o božanskoj objavi. Hebrejska Biblija počinje spisima o stvaranju, a završava spisima koji govore o povratku u Svetu Zemlju i obnovi Jeruzalema. Kršćanska Biblija ima isti početak, no završava tekstovima koji najavljuju dolazak Mesije. Prema Atkinsonu, to pokazuje kako su knjige Tanaha, iako prihvaćene i u judaizmu, kršćanstvu i islamu, preslagivanjem stale u službu različite teološke poruke. Tora Tora je, prema judaizmu, objavljena Božja riječ, te ima središnje mjesto u vjerskom životu Židova. Prema židovskoj tradiciji, Mojsiju je na Sinaju Bog objavio 613 zakona koje Židovi smatraju svetima, a koji su sadržani u deset Božjih izjava. Deset Božjih zapovijedi je prema tom tumačenju pojednostavljeni naziv za grčki "dekalog", odnosno deset iskaza. Tora sadrži propise koji uređuju privatni, društveni, vjerski i pravni život zajednice. U Septuaginti, prvom grčkom prijevodu Biblije, Tora je prevedena kao Nomos (Zakon), no u židovskoj tradiciji ona je više od pravnog sustava, Tora je za Židove Božje učenje koje zahtijeva praktičnu primjenu u svakodnevnom životu. Židovski vjerski zakon naziva se halaha (put, način hodanja). Halaha predstavlja sustav pravila izvedenih iz Tore i Talmuda, koji reguliraju vjersku praksu i etičko ponašanje vjernika. Talmud Uz Toru, Talmud ima ključno značenje u židovskom vjerskom i pravnom životu. Riječ je o opsežnoj zbirci postbiblijskih rasprava, tumačenja, pravnih propisa, etičkih rasprava i pripovijesti. Nastajao je između 3. i 6. stoljeća te je pisan hebrejskim i aramejskim jezikom. Sastoji se od dva dijela: Mišna – temeljni tekst Gemara – rabinski komentari Postoje dva glavna redakcijska oblika Talmuda: Jeruzalemski Talmud (5. st.) i Babilonski Talmud (6. st.). Mišna Mišna je podijeljena u šest poglavlja: Zeraʿim („Sjeme“) – poljoprivredni zakoni Moʿed („Blagdan“) – propisi o Šabatu i blagdanima Nashim („Žene“) – brak i razvod Neziqin („Štete“) – građansko i kazneno pravo Qodashim („Svete stvari“) – hramske žrtve Ṭohorot („Čistoće“) – ritualna čistoća Zohar Zohar (hebr. ספר הזהר, Sefer ha-Zohar, Knjiga sjaja) glavni je tekst kabale i jedno od temeljnih djela židovske mistike. Nastao je u 13. stoljeću, pisan većinom na aramejskom jeziku, a sadrži mistička tumačenja biblijskih tekstova, osobito Tore, Knjige o Ruti i Pjesme nad pjesmama. Većina suvremenih znanstvenika smatra da je Zohar većinom napisao Mojsije de Leon (1250. – 1305.), no ne isključuju da su se u pisanju koristile i starije mistične tradicije. Zohar je snažno utjecao na kasniju kabalističku misao, uključujući učenja najpoznatijeg kabalista iz 16. stoljeća, rabina Izaka Lurije, kojeg Židovi poštuju kao kabalističkog velikana, a često ga zovu po akronimu Arizal ili Ari. Sinagoga i rabin Sinagoga (grčki: συναγωγή, synagōgē – „okupljanje“) židovska je bogomolja i središnje mjesto vjerskog, obrazovnog i društvenog života židovske zajednice. U sinagogi se održavaju zajedničke molitve, čita se Tora, proučavaju vjerski tekstovi i okuplja se zajednica. Za razliku od jeruzalemskog Hrama, koji je bio središte žrtvenog bogoslužja, sinagoga se razvila kao mjesto molitve i učenja, osobito nakon razorenja drugog hrama 70. godine. Ne postoji konsenzus oko datacije prvih sinagoga, neki istraživači smatraju da su se pojavile tijekom babilonskog sužanjstva (6. st. pr. K.), no najstariji arheološki nalazi potvrđuju tek postojanje sinagoga u 1. st. pr. Kr. u Egiptu, Izraelu i Italiji. Središnji elementi sinagoge su Aron ha-kodeš (ormar u kojem se čuvaju svici Tore), 'bima (povišeno mjesto s kojeg se čita Tora) i vječno svjetlo (ner tamid), koje simbolizira Božju prisutnost. Rabin Rabin je vjerski učitelj i vođa, pravni autoritet koji donosi odluke iz područja židovskog vjerskog prava (halahe). Nema sakramentalnih ovlasti nalik onima svećenika Katoličke Crkve, poput davanja oprosta grijeha. Rabin djeluje i kao savjetnik te često ima i društvenu i pastoralnu ulogu unutar zajednice. Može predvoditi molitve i bogoslužja, no prema židovskom pravu, molitveno bogoslužje može voditi bilo koji vjerski obrazovani član zajednice. Konzervativni, rekonstrukcionistički i reformski judaizam od sredine 20. stoljeća omogućili su i ređenje žena (smihah). Učenja Kabala Kabala (hebr. קַבָּלָה, doslovno prihvaćanje ili primanje) je mistična i ezoterijska tradicija unutar judaizma koja se bavi proučavanjem unutarnjih, mističnih aspekata božanske objave i odnosa između Boga i svijeta. Izraz se u židovskoj tradiciji koristi i u širem smislu za označavanje mističkog nauka koji nadilazi običnu, racionalnu interpretaciju religijskih tekstova. Židovski misticizam je, prema rabinu Davidu Cooperu, duboko senzualna, s prirodom povezana duhovnost koja otvoreno govori o anđelima i demonima, putovanju duše nakon smrti, meditaciji, reinkarnaciji i uskrsnuću, s ciljem postizanja mesijanske svijesti; te donosi učenja i pojmove s kojima ni mnogi Židovi nisu upoznati. Prema kabalističkom učenju, postoji tajno znanje o božanskoj objavi koje je bilo priopćeno Mojsiju i, u nekim tradicijama, čak i Adamu. To znanje daje uvid u dublju strukturu božanskog života i način kako se on očituje u ograničenom, zemaljskom svijetu. Kabala često koristi simboličke i alegorijske interpretacije svetih tekstova kako bi opisala odnos između Boga i stvorenog svijeta. U židovskoj literaturi Kabala se ponekad naziva Torat ha-sod, što znači učenje o tajnama. Neki rabinski izvori opisuju kabalističke spoznaje kao „unutarnju mudrost“ (hebr. chokhmat ha-pnim) i ističu njezinu ulogu u produbljivanju duhovnog razumijevanja unutar judaizma, uz tradicionalno naglašavanje zakona i propisa. Stablo života i sefiroti u kabali U kabalističkoj tradiciji Stablo života (hebr. Ets ha-Chajim) središnji je simbolički dijagram koji prikazuje odnos između božanskih atributa i načina na koji se božansko očituje u svijetu. Najčešće nalikuje stablu, čiju strukturu čini deset sefirota (jednina: sefira), odnosno emanacija koje se opisuju kao božanski atributi, iz kojih se neizreciva božanska energija (En Sof) izlijeva prema stvorenju. U kabalističkoj misli sefiroti nisu shvaćeni kao odvojena božanstva, nego kao međusobno povezani aspekti jedinstvene božanske stvarnosti. Kabalisti koriste Stablo života kao sredstvo meditacije i kontemplacije, nastojeći razumjeti mističnu strukturu božanskog djelovanja i odnos između Boga, svijeta i čovjeka. Oprost u judaizmu U judaizmu se oprost (hebrejski: mechila, selicha, kappará) razlikuje od kršćanskog koncepta ispovijedi, jer nema sakramentalnog posrednika koji može oprostiti grijehe. Oprost se postiže kroz proces teshuve (pokajanje), koji uključuje nekoliko koraka: Prestanak grijeha – osoba mora prestati činiti grijeh. Suočavanje s pogreškom – priznanje pogreške i iskreno kajanje. Izražavanje kajanja – molitvom i osobnim promišljanjem. Isprika i popravljanje štete – ako je grijehom nanesena šteta drugoj osobi, potrebno je od nje zatražiti oprost i pokušati nadoknaditi štetu. Božji oprost bez isprike pred ljudima nije potpun. Odluka da se grijeh ne ponovi uz trajnu promjenu ponašanja. Kad su ti uvjeti ispunjeni, prema židovskom vjerovanju, Bog može oprostiti grijehe. Rabinska tradicija ne priznaje formalni mehanizam za „kolektivni oprost“ (ni mechilu ni selichu) bez jasno vidljivih znakova pokajanja. Mechila se smatra mogućom tek uz konkretne dokaze promjene ponašanja, ispravljanje štete i stvarnu promjenu. Pitanje Mesije Za Židove, Mesija je čovjek, potomak Davidov, koji će okupiti židovski narod i povesti ih u Obećanu zemlju – Izrael, gdje će, u Jeruzalemu ponovno izgraditi hram, uvodeći svijet u vječno razdoblje prosperiteta i mira u kojemu će i mrtvi uskrsnuti. Prema židovskom učenju, iz Tore proizlazi da svijet ima svrhu, a ona će se u potpunosti ostvariti dolaskom Mesije. Više od tisuću godina nakon Isusova raspeća, srednjovjekovni židovski učenjak Majmonid (Mojsije Moše ben Majmon; Rambam; 13. st.) u djelu Mišne Tora izložio je kriterije prema kojima se u židovstvu prepoznaje Mesija. Prema Maimonidu, Mesija mora: obnoviti Davidovo kraljevstvo, pobijediti neprijatelje Izraela, obnoviti Jeruzalemski hram (uništen 70. godine) te sabrati židovske prognanike u zemlju Izrael. Ako u tome ne uspije ili bude ubijen, Maimonid zaključuje da to ne može biti Mesija obećan u Tori. Židovi o Isusu Dio Židova smatra da je Isus učitelj, bez božanskih epiteta, dok su ga drugi doživljavali kroz prizmu kršćanske netrpeljivosti prema Židovima i u svjetlu antisemitskih progona. Danas rabini ističu kako je Isus i sam bio Židov, kao i njegovi učenici. Židovi odbacuju odgovornost za Isusovu smrt te u toj nametnutoj odgovornosti vide korijen antisemitizma. Godine 1965. Vatikan je objavio dokument Nostra Aetate („U naše vrijeme“), u kojem se navodi da se odgovornost za Isusovu smrt ne smije generalizirati na sve Židove, niti je ispravno promatrati Židove kao odbačeni Božji narod, objašnjavajući kako za to nema temelja u Svetome pismu. Dokument ističe zajedničko duhovno porijeklo židova i kršćana i poziva na uzajamno razumijevanje i poštovanje. Taj je dokument otvorio put povijesnom približavanju između Židova i Katoličke Crkve, a slične izjave kasnije su usvojile i brojne protestantske denominacije diljem svijeta. Pokret Mesijanskih Židova Židovi za Isusa jedna je grana šireg pokreta poznatog kao Mesijanski židovi. Pripadnike tog pokreta šira židovska zajednica ne smatra židovima, iako su neki od njih rođeni kao Židovi i u svojoj praksi zadržavaju pojedine židovske obrede. Prema tumačenju židovskih rabina, pojedinac židovskog podrijetla može prihvatiti Isusa kao Mesiju i formalno se i dalje smatrati Židovom, no ističu da su teološka uvjerenja mesijanskih židova nespojiva s judaizmom. Pravila o čistoći hrane i blagoslovi Kašrut (hebrejski: כַּשְׁרוּת) označava skup židovskih prehrambenih zakona koji određuju koja je hrana dopuštena (hebr. כָּשֵׁר košer) te na koji se način smije pripremati i konzumirati. Pravila kašruta uključuju zabranu konzumacije određenih životinja, propisan način ritualnog klanja (šehita), zabranu miješanja mesa i mliječnih proizvoda te posebne propise o pripremi i obradi hrane. U suvremenoj praksi, košer-status hrane često se potvrđuje certifikatom ovlaštenih rabinskih ustanova. B’rahot ili berahot (hebr. בְּרָכוֹת) su blagoslovi koji se u judaizmu izgovaraju prije ili nakon jela, ali i prilikom različitih svakodnevnih radnji i vjerskih obreda. Njihova je svrha izražavanje zahvalnosti Bogu te osvješćivanje Božje prisutnosti u svakodnevnom životu. Većina blagoslova započinje formulom: „Baruh ata Adonai Eloheinu meleh ha-olam…“ („Blagoslovljen si Ti, Gospodine, Bože naš, kralju svemira…“). Pravila i vrste blagoslova sustavno su razrađeni u rabinskoj književnosti, osobito u traktatu Berahot u Mišni i Talmudu, koji se bavi molitvama, blagoslovima i osnovnim obrascima svakodnevne pobožnosti. Vjerske struje i kulture Glavne vjerske struje Raslojavanje u judaizmu počelo je sa židovskim prosvjetiteljskim pokretom Haskalom, koji je potaknuo intelektualnu modernizaciju i kritičko razmišljanje o Židovstvu, postavljajući temelje za formiranje modernih pokreta. Prvo veliko “raslojavanje” dogodilo se tijekom 18. i 19. st., kad su prosvjetiteljski utjecaji i politička emancipacija Židova stvorili uvjete da se tradicionalni praksa i autoritet Halahe preispitaju i redefiniraju u modernom društvu. U judaizmu su tako nastale različite struje prema kojima se pojedine vjerske postavke tumače različito. Judaizam dopušta teološke rasprave i tumačenja o pitanjima vjere, dok god je to unutar okvira osnovnih monoteističkih postavki. Reformski judaizam, također nazvan liberalni ili progresivni, naglašava individualnu interpretaciju vjere i ne zahtijeva strogo pridržavanje tradicionalnih zakona. Pojavio se u Njemačkoj početkom 19. st. Ortodoksni judaizam tradicionalni je smjer koji zadržava strogo poštivanje židovskih zakona i običaja, a rabinski zakon (halahu) smatra autoritativnim i nepromjenjivim. Ortodoksna reakcija nije bila prvotno “pokret” u modernom smislu, nego samoodržavanje tradicionalnog judaizma nasuprot reformnim inovacijama. Međutim, kako je reformski pokret rastao, tradicionalisti su se organizirali u obranu halahskih autoriteta i ritualnih norma. Konzervativni judaizam (19. st.) nastaje kao reakcija unutar reformskog pokreta, zagovarajući poštivanje tradicije i halahe, ali istovremeno dopuštajući povijesnu i kritičku interpretaciju. Rekonstrukcionistički judaizam (20 st.) ističe da je religija proizvod povijesti i promjene, a ne božanske objave. Ne smatraju da je Tora u izvornom obliku trajno obvezujuća, temelj židovskog zajedništva vide u židovskoj kulturi, a ne religiji. Dominantne židovske kulture Sefardska kultura nastajala je u Španjolskoj, gdje je u 8. stoljeću bio jak utjecaj islamske kulture. Židovi u Španjolskoj razvili su mnoge zajedničke običaje i jezik koji se zove ladino, mješavina hebrejskog i španjolskog jezika. Slično su se razvijali i židovi u područjima pod islamskom vlašću, u Maroku, Grčkoj i Egiptu. Polovina židova u Izraelu danas vuče korijene od Sefardskih židova. Židovi koji su živjeli u centralnoj Europi (Poljskoj, Litvi, Mađarskoj i u drugim istočnoeuropskim zemljama) razvili su kulturu poznatu kao Aškenazi i jezik jidiš, mješavina hebrejskoga i njemačkoga jezika. Mnogi iz te skupine su stradali u holokaustu, a danas ih većina živi u SAD-u, Kanadi i Izraelu. Među ostalim kulturama, koje zahvaćuju manju populaciju, posebnim karakteristikama ističe se židovska kultura nastala u Etiopiji. Židovi u Etiopiji smatraju da potječu iz loze kralja Salomona, a od svetih knjiga priznaju samo Toru. Mnogi su, nakon njegova osnutka, preselili iz Etiopije u Izrael. Država Izrael Prema Bibliji, Bog je Abrahamu obećao zemlju (Kanaan), kasnije poznatu pod imenom Izrael (Erec Israel). Ona je za Židove od posebnog značenja i u razdobljima najvećeg raseljavanja i progona njihove misli se vraćaju k Izraelu i svetom gradu Jeruzalemu (Jerušalajim). Nakon dugih godina progonstva, Židovi počinju promišljati o svojoj vlastitoj zemlji iz koje se rodio cionizam, židovski nacionalni pokret kojemu je cilj bio stvoriti i održati nacionalnu državu u Palestini, na antičkom području domovine Židova. Godine 1942. cionistički pokret usvaja Biltimorski program, koji poziva na uspostavu židovske države u Britanskom mandatu u Palestini. Država Izrael uspostavljena je 14. svibnja 1948. odlukom Generalne skupštine UN-a, na teritoriju koji su već naseljavali Židovi. Značajnije doseljavanje na područje Izraela počelo je 1905. godine, a do 1933., procjenjuje se, na teritoriju današnjeg Izraela bilo je oko 238.000 Židova; da bi se doseljavanje nastavilo nakon Drugog svjetskog rata. Blagdani i spomendani Židovski vjerski blagdani Židovski vjerski blagdani kroz godinu, kalendarskim redom: Šabat – tjedni dan mirovanja, prema židovskome kalendaru počinje u petak navečer i traje do subote navečer Tu bišvat – Nova godina drveća Purim – blagdan izbavljenja Pesah ili Pasha – blagdan izlaska, izbavljenja iz egipatskog ropstva, Šavuot – Blagdan sedmica, spomen na primanje Tore (grč. pentecost, Pedesetnica) Tisha B'av – u rabinskom judaizmu dan sjećanja na razorne događaje u židovskoj povijesti, dan posta Roš haŠana – liturgijska Nova godina, spomen na stvaranje svijeta i Božji sud Jom Kipur – Dan pomirenja i pokajanja Sukot – Blagdan sjenica Š'mini Aceret i Simhat Tora – obnavljanje kruga čitanja Tore Hanuka – Blagdan svjetlosti Noviji državni spomendani Jom hašoa – Dan sjećanja na žrtve Holokausta, ustanovljen je u Izraelu 1951. kao spomendan; ne spominju ga neke ortodoksne židovske struje koje spomen na žrtve slave u dane propisane židovskim vjerskim kalendarom Yom Ha'atzmaut – Dan nezavisnosti; u spomen na proglašenje izraelske Deklaracije nezavisnosti, 15. svibnja 1948. Yom HaZikaron – jedan dan prethodi izraelskom Danu nezavisnosti, u spomen na vojnike koji su dali život za obranu Izraela u ratu 1947.-1949. Yom Yerushalayim – Dan Jeruzalema; spomen na ujedinjenje s Jeruzalemom 1967. godine. Etnička religija, konverzija i kontroverzije U akademskoj literaturi judaizam se često opisuje ne samo kao religija, nego kao vjerska i etnička tradicija, kao "etnička religija", u kojoj su vjerski, kulturni, povijesni i narodni elementi isprepleteni u stvaranju zajedničkog kolektiva kroz povijest Izraela. Takav pristup naglašava da židovski identitet uključuje zajedničko povijesno iskustvo, svetopisamske narative, običaje, jezik i osjećaj pripadnosti zajednici, uz religijsko vjerovanje u jednoga Boga. Spoj religijskih i etničkih obilježja čini judaizam jedinstvenim među najvećim svjetskim religijama i čini ga predmetom studija unutar judaističkih i socioloških disciplina. Goodblatt tumači kako je kršćanstvo prihvatilo Pavlovu tvrdnju da u Kristu "nema ni Židova ni Grka", a islam je prihvatio da i ne-Arapi mogu biti punopravni muslimani. Goodblatt ističe da se u tim religijama etnos temelji na vjeri, pa su se takve zajednice više bavile dogmom i pitanjem hereze. S druge strane, Goodblatt ističe kako „loš Židov ostaje Židov“ jer je u judaizmu ključno zajedničko podrijetlo. Konverzija na judaizam Tradicionalno se smatra da je osoba Židov po rođenju ako mu je majka Židovka, ali se prihvaća i religijska konverzija kao način da netko, prihvaćanjem židovske vjere, postane punopravni član židovskog naroda i zajednice. Takav proces uključuje religijski obred i posvećenje. Konverzija u judaizam je jedinstven primjer među najvećim svjetskim religijama gdje religijski čin može rezultirati stjecanjem narodnosti. Za ortodoksnu struju i konzervativce, konverzija uključuje studij judaizma, obrezanje (za muškarce) i uranjanje u mikvu, uz obvezu pridržavanja židovskih zakona. Različite su konverzijske prakse i tumačenja židovskog nasljeđa, zbog čega ortodoksni Židovi često ne priznaju reformne i konzervativne konverzije: halaha tumači da je Židov dijete rođeno od židovske majke ili osoba koja je konvertirala u judaizam; reformski judaizam prihvaća nasljeđe po majci ili ocu, uz uvjet da je dijete odgojeno u židovskoj vjeri; ortodoksni judaizam smatra jedinim uvjetom da je majka židovske nacionalnosti. Stjecanje izraelskog državljanstva Država Izrael donijela je Zakon o povratku, kojim je svim Židovima širom svijeta, i onima koji su formalno konvertirali u judaizam, omogućeno pravo doseljenja (aliyah) u Izrael i pravo na izraelsko državljanstvo. Prema tom zakonu, Židov je definiran kao osoba rođena od židovske majke ili kao osoba koja je konvertirala u judaizam i više nije član druge religije, a pravo na državljanstvo pridružuje se kroz doseljenje pod tim zakonom. Državljanstvo se u Izraelu također može steći putem izraelskog Zakona o državljanstvu (Nationality Law), koji uređuje opće uvjete stjecanja državljanstva, uključujući stjecanje državljanstva doseljenjem pod Zakonom o povratku i drugim kriterijima po rođenju ili naturalizaciji. Kontroverzije Sudski slučajevi poput brata Danijela, Shalita i Millera utjecali su na tumačenje tko je za državu Židov. Brat Danijel je bio poljski Židov koji je prije Drugog svjetskog rata bio aktivan u cionističkome pokretu. Tijekom rata pomogao je u spašavanju oko tri stotine Židova, a kako bi se sakrio od Nijemaca konvertirao je na kršćanstvo i zaredio se kao karmelićanin. Godine 1962. zatražio je izraelsko državljanstvo, ali je odbijen zbog prakticiranja druge vjere, iako su mu roditelji bili Židovi. Godine 2021. izraelski Vrhovni sud donio je konačnu presudu, gdje je za dobivanje državljanstva, uz prijelaze u ortodoksnoj zajednici, priznao valjanost i konverzijama u reformskom i konzervativnom judaizmu. Ta je odluka rezultirala nezadovoljstvom kod ortodoksne struje. Rasprostranjenost Prema istraživanju Sergia DellaPergole iz 2023., tada je u svijetu bilo oko 15,7 milijuna Židova. Najviše ih je bilo u Izraelu, oko sedam milijuna (45 %), zatim u SAD-u oko šest milijuna (38 %), a ostatak je raspršen u dijaspori. Prema podatcima iz 2025. najbrojnije skupine Židova u dijaspori, nakon SAD-a, su: Francuska 500.000, Kanada 390.000, Velika Britanija 290.000, Argentina 180.000, Rusija 165.000, Njemačka 118.000, Australia i Brazil po 120.000. Njihovi običaji, način života i izgovor hebrejskog jezika, mogu se od zemlje do zemlje razlikovati, ali Židovi su jedan narod, ujedinjen zajedničkim pretcima; patrijarsima Abrahamom, Izakom (Yitzhak) i Jakovom (Jaakov). Židovska populacija doživjela je, prema DellaPergoli, svoj vrhunac 1939. godine, kada ih je bilo oko 16,5 milijuna. U Holokaustu je, procjenjuje se, stradalo više od 5 milijuna Židova pa ih je nakon Drugog svjetskog rata bilo oko 11 milijuna. Od tada njihov broj raste, ali ne prati brzinu rasta svjetske populacije. DellaPergola ističe podatak da domovina Židova od 1945. bilježi najveći prirast židovske populacije, koji je s tadašnjih 0,5 milijuna stanovnika dosegnuo brojku od 7 milijuna Židova u Izraelu 2022. godine. Prema popisu stanovnika u Izraelu je 2023. bilo 7.181.000 Židova, čime su činili 73 % ukupne populacije zemlje, a 44 % starijih od 20 godina se izjasnilo nereligioznima. Izvori Literatura Atkinson, Kenneth. 2004. Judaism. Chelsea House Publishers. Philadelphia, PA, USA. ISBN 9780791078600. Pristupljeno 27. siječnja 2026. Blumenthal, David R. 1. rujna 2012. Repentance and Forgiveness. Jewish‑Christian Relations. JC Relations. Pristupljeno 17. siječnja 2026. Britannica Editors. 1. siječnja 2026. Kabbala. Encyclopaedia Britannica. Britannica Editors. Pristupljeno 17. siječnja 2026. Britannica Editors. 29. prosinca 2025. Yahweh. Encyclopaedia Britannica. Britannica Editors. Pristupljeno 17. siječnja 2026. Cooper, David A. 1997. God Is a Verb: Kabbalah and the Practice of Mystical Judaism. Riverhead Books. New York. ISBN 9781573220552. Pristupljeno 27. siječnja 2026. Goodblatt, David. 24. listopada 2018. Ancient Jewish Identity. Ancient Jew Review. Ancient Jew Review. Pristupljeno 27. siječnja 2026. JVL. 2026. Who Is a Jew?. Jewish Virtual Library. Pristupljeno 17. siječnja 2026. Katz, Jacob. 2001. Judaism. Encyclopedia of European Social History. Encyclopedia.com. Pristupljeno 28. siječnja 2026. Eisenbaum, Pamela. 2011. God. Eisenbaum, Pamela; Silberman, Neil Asher (ur.). The Oxford Dictionary of the Jewish Religion. 2. izdanje. Oxford University Press. New York. ISBN 9780199730049. Pristupljeno 3. veljače 2026.