NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Harradum

Harradum, plus tard Haradu, est une ville de la Mésopotamie antique, située à l'emplacement du site archéologique de Khirbet-ed Dinye en Irak, dans la région du Moyen-Euphrate. Ce site a été fouillé dans les années 1980 par des équipes françaises au cours de campagnes de sauvetage. La première phase d'occupation du site correspond à la période paléo-babylonienne (2004-1595 av. J.-C.). La ville est fondée quand sa région, le pays de Suhu(m), est dominée par les rois d'Eshnunna au début du XVIIIe siècle av. J.-C., servant de point d'ancrage de leurs ambitions politiques face au royaume de Mari, ville située à moins de 100 kilomètres en amont sur l'Euphrate. L'état de la ville qui est connu est néanmoins celui du siècle suivant, quand la ville est passée sous la domination des rois de Babylone. Mais son urbanisme reste stable. Il s'agit d'une construction planifiée, suivant un plan approximativement géométrique : la ville est de forme quasi-carrée, les rues se coupent presque en angle droit. Ces aspects sont rares dans l'urbanisme mésopotamien, généralement non planifié (du moins dans l'état de l'urbanisme fouillé) et donc moins clairement découpé. Des résidences ont pu être dégagées, parfois des îlots, ainsi qu'un pan des murailles et des espaces cultuels. Plusieurs lots d'archives ont été mis au jour dans les résidences, datés du temps de la domination babylonienne. Le site est abandonné dans la seconde moitié du XVIIe siècle quand Babylone perd son emprise sur le Moyen-Euphrate face à l'arrivée de menaces dont les Kassites, puis les Hittites qui causent finalement sa chute. La réoccupation de Khirbet-ed Diniye, sous le nom à peine modifié de Haradu, s'effectue au XIe siècle quand les Assyriens cherchent à étendre leur domination sur le pays de Suhu, et qui s'en servent comme forteresse. Ils en perdent le contrôle peu après face à l'arrivée des Araméens, mais le réoccupent au IXe siècle. Bibliographie C. Kepinski-Lecomte, Haradum I : Une ville nouvelle sur le moyen-Euphrate (XVIIIe – XVIIe siècles av. J.-C.), Paris, 1992 F. Joannès, Haradum II : Les textes de la période paléo-babylonienne (Samsu-iluna - Ammi-saduqa), Paris, 2006 C. Kepinski, Haradum III : Haradu, forteresse du moyen Euphrate iraquien (XIIe-VIIIe s. av. J.-C.), Paris, 2012 C. Kepinski, « La conquête du pays de Suhum par le royaume d’Eshnunna et les liens tribaux entre la Diyala, la Mésopotamie du sud, la péninsule arabique et la vallée du moyen-Euphrate », dans Baghdader Mitteilungen 37, 2006, p. 117-130 D. Charpin, « Les pouvoirs locaux à l’époque paléo-babylonienne : le cas du maire et des Anciens de Harrâdum », dans S. Dönmez (dir.), DUB.SAR E.DUB.BA.A., Studies Presented in Honour of Veysel Donbaz / Veysel Donbaz’a Sunulan Yazılar, Istanbul, 2010, p. 41-54 D. Charpin, « Harrâdum, entre Babylone et le “pays de Mari” », dans E. Cancik-Kirschbaum, J. Klinger et G.G.W. Müller (dir.), Diversity and Standardization, Perspectives on social and political norms in the ancient Near East, Berlin, 2013, p. 27-48 Liens externes Portail du Proche-Orient ancien Portail de l’archéologie Portail de la Mésopotamie
Haradum

Haradum, het moderne Khirbet ed-Diniye is een archeologische vindplaats in Irak. De plaats ligt aan de midden-Eufraat ongeveer 90 km stroomafwaarts van het oude Mari waar de rivier vrijwel recht naar het oosten stroomt. De stad was nooit erg groot, maar heeft wel een opvallende bijna vierkante vorm en een geplande roosterachtige aanleg. Een ander opmerkelijke zaak is dat er kleitabletten gevonden zijn waaruit blijkt dat het latere Oud-Babylonische Rijk er de scepter over zwaaide. Eerder werd aangenomen dat de koningen van Babylon in het dal van de Eufraat niet veel te vertellen hadden. In het jaar Ammisaduqa 18 is de stad echter verlaten.
Али ибн Хусейн (Зейн ал-Абидин)

Алѝ ибн Хусѐйн (на арабски: علي بن الحسين), известен като Зѐйн ал-Абидѝн (Красотата на богопоклонниците) или също като ал-Саджа̀д (Този, който често пада в суджуд), е четвъртият шиитски имам. Биография Роден е около 658 г. в Медина и е син на Хусейн ибн Али и внук на Али ибн Аби Талиб. Имам Зейн ал-Абидин е единственият син на имам Хусейн, който оцелява след битката при Кербала (680 г.), поради това че по време на самата битка е болен, но е свидетел на трагедията и след това е отведен заедно с жените и децата от Ахл ал-Бейт (семейството на Мохамед) първо в Куфа, а след това и в Дамаск при омаядския халиф Язид I. По-късно е освободен и се връща обратно в Медина. След Кербала той не се включва в политически бунтове, а съсредоточава дейността си върху духовното водачество и съхраняването на посланието на Ахл ал-Бейт. Известен е със своите молитви, събрани в молитвения сборник „Ал-сахифа ал-саджадийя“ (Писанието на ал-Саджад). Това е най-старата колекция с ислямски молитви. Тези молитви и дуи са смятани за едни от най-дълбоките в ислямската духовност. Той е известен и с трактата си „Рисалат ал-хукук“ (Трактат за правата), в който систематизира отношенията и моралните задължения на човека към Аллах, семейството, обществото и самия себе си. Али ал-Саджад е описван като човек на голямо благочестие, смирение и състрадание към бедните. Получава прозвището „ал-Саджад“ заради честите си и продължителни суджуд (поклони). Имамът умира около 713 г. в Медина, като според шиитската традиция е бил отровен по заповед на омаядския халиф Уалид I ибн Абд ал-Малик. Погребан е в гробището Джаннат ал-Баки в Медина, редом до други имами и членове на семейството на пророка Мохамед. Имам Зейн ал-Абидин играе ключова роля за оцеляването на шиитската общност след Кербала. Чрез своето духовно наследство той укрепва връзката между вярващите и Аллах и предава моралното послание на жертвата на баща си Хусейн. Източници Momen, M. (1985). An Introduction to Shi'i Islam. Yale University Press. ISBN 9780300035315 Външни препратки Молитвы имама Саджада. — Киев: Исток, 2009. — 152 с. — ISBN 978-5-85247-295-3. Сайиди, Хусейн. Личность Али ибн Хусейна / пер. с перс. Б. В. Норика; канонич. ред. А. Рамазанов. — М.: Садра, 2018. — 376 с. — (Семейство Пророка). — ISBN 978-5-906859-26-6. Шариф ал Караши, Бакир. Животът на Имам Зайн ал-Абидин (м.н.) (английски) / tr. от Джасим ал-Рашид. Ирак: Ansariyan Publications.. - 1-во изд. - 2000. - 752 с. — ISBN 9644381653 . — ISBN 978 964 438 165 2
Alí Zayn-al-Abidín

Alí Zayn-al-Abidín ibn al-Hussayn ibn Abi-Tàlib fou el quart imam xiïta duodecimà. La seva kunya apareix de manera diversa com Abu-Abd-Al·lah, Abu-Bakr i altres. Va néixer a Medina, el 658/659. La seva mare era suposadament una umm wàlad del Sind i se li donen diversos noms (Barra, Gazala, Jayda...) però la tradició xiïta diu que era filla del darrer emperadors sassànida Isdigerdes III i el seu nom era Jahanshah, Sharbaniyya o Shahzanan; segon alguns hauria sobreviscut a la batalla de Karbala, mentre que altres diuen que fou tirada al riu Eufrates. Ali tenia un germà anomenat també Ali, conegut com a Alí aix-Xahid (també de vegades Alí al-Àsghar), que va morir a Karbala i del qual es dubta si era més gran o més petit. A Karbala Alí Zayn-al-Abidín estava malalt i fou fet presoner amb orde d'execució donada per Xamir Dhi-l-Jawaix, però Úmar ibn Sad, el cap de l'exèrcit sirià, va revocar l'orde i fou portat a Kufa davant del governador Abd-Al·lah ibn Ziyad que el va perdonar i el va enviar al califa Yazid I a Damasc, que el va reenviar a Medina. Allí va portar una vida dedicada a la religió que li va valer el qualificatiu de Zayn-al-Abidín ('Ornament dels Fidels'), as-Sajjad ('el Que no para de postrar-se'), az-Zaki ('el Pur') i algun altre. Políticament fou neutre. Després de la batalla de la Harra (683) fou tractat amb respecte. Va tenir una bona relació amb els califes Marwan I i Abd-al-Màlik ibn Marwan. Hixam ibn Ismaïl, que va governar Medina quatre anys, va fer patir a Ali el seu menyspreu, però quan fou destituït (26 de febrer del 706) Zayn-al-Abidín no el va voler criticar. Els xiïtes li donaven un suport limitat. Molts es van inclinar a favor de Muhàmmad ibn al-Hanafiyya, l'imamat del qual fou afavorit per al-Mukhtar ibn Abi-Ubayd ath-Thaqafí. La relació amb aquest fou complexa; al-Mukhtar li va enviar un regal de 100.000 dírhams que Alí no volia acceptar però que no va retornar i a la mort del cap, va entregar els diners al califa que li va dir que se'ls guardés. Va morir el 712 o el 713 i fou enterrat al cementiri d'al-Baki. Va deixar entre vuit i quinze fills, dels que quatre eren de la seva esposa principal Umm-Abd-Al·lah bint al-Hàssan ibn Alí, i la resta de concubines. Referències Enciclopèdia de l'Islam, XI, 521 a 523
Zayn al-Abidin

ʿAlī ibn Husayn Zayn al-ʿĀbidīn (Arabisk: علي بن حسين زين العابدين) eller al-Sajjād (født 653-660'erne – døde 710-718) var den fjerde shiitiske imām ifølge tolver-grenen, og den tredje imām ifølge ismāʿīli-grenen. Under Slaget ved Karbala siges Zayn al-ʿĀbidīn at have været for syg til at deltage i kampen. Andre kilder beretter, at han var for lille til at kæmpe. Efter kampen fandt Shimr b. Dhi'l-Jawshan ham liggende på en måtte i kvindernes telt. Shimr gav ordrer til at dræbe ham, men blev forhindret af kommandøren af den syriske hær, ʿUmar b. Saʿd. Da Zayn al-ʿĀbidīn blev ført frem for ʿUbayd Allāh b. Ziyād i Kūfa, gav guvernøren ordre på at henrette ham, men gav dog efter for bønfaldelserne af Zaynab, Imām Husayns søster. Zayn al-ʿĀbidīn blev derefter ført til Yazīd i Damaskus, som efterfølgende sendte ham tilbage til Medina. Mashhad ʿAlī, som udgør en del af den store moské i Damaskus, siges at være bygget på det sted, hvor Zayn al-ʿĀbidīn var indespærret. I Medina levede Zayn al-ʿĀbidīn et fromt liv, hvorfor han fik sit tilnavn Zayn al-ʿĀbidīn (Tilbedernes Ornament), al-Sajjād (Den Prostrerende), al-Zakī (Den Rene) og Dhu'l-Thafināt (Person med Kallus – refererende til den hårde hud han fik på grund af sin ekstreme tilbedelse). Når bøntiden nærmede sig, begyndte hans krop at skælve og hans hud blev bleg og hans praktiserende hengivenhed vakte frygt for hans helbred. Om natten gik han ud med sit ansigt tildækket for at uddele velgørenhed (sadakat al-sirr) og det var først efter hans død at folk opdagede identiteten af velgøreren. Da hans afdøde krop blev vasket, fandt man mærker på hans skuldre, som resultat af den tunge byrde af mad han bar ud til de fattige om natten. Politisk forholdt Zayn al-ʿĀbidīn sig stiltiende og undgik at blive involveret i myndighedernes anliggender. Han undgik også at deltage i oprør og blev derfor også respekteret af de regerende kræfter, som af den grund heller ikke prøvede at få ham til at afgive troskab til kaliffen. Under hans levetid var der stridigheder mellem shiitterne med hensyn til hvem der var imam. Mens nogle støttede Zayn al-ʿĀbidīn, støttede andre Imām ʿAlīs tredje og endnu levende søn, Muhammad b. al-Hanafiyya (d. 700) . Den shiitiske oprører, al-Mukhtar (d. 687) havde også i 686 gjort oprør i dennes navn, og fremmede derved støtten til Muhammad b. al-Hanafiyya. Denne gruppe blev kaldt kaysāniyya. I de eksisterende kilder hersker der uoverensstemmelser med hensyn til forholdet mellem Zayn al-ʿĀbidīn og al-Mukhtar. Zayn al-ʿĀbidīn findes også i sunnitiske hadith-samlinger, hvor han optræder som en kilde, der har overleveret beretninger fra sin far, sin onkel Hasan, ʿAbd Allāh b. ʿAbbas m.fl. Eksisterende kilder placerer Zayn al-ʿĀbidīns dødsår forskelligt; mellem 712 og 718. Han blev begravet i Jannat al-Baqī i Medina. Ifølge shiitiske kilder blev han forgiftet af den regerende kalif al-Walīd eller hans bror Hisham. Zayn al-ʿĀbidīn menes at have mellem 8 og 14 børn, hvoraf 4 var sønner fra hans kone Umm ʿAbd Allāh bt. al-Hasan. Referencer
ʿAlī ibn Husain Zain al-ʿĀbidīn

ʿAlī ibn Husain Zain al-ʿĀbidīn, kurz auch Ali Zain al-Abidin (arabisch علي بن حسين زين العابدين, DMG ʿAlī bin Ḥusain Zain al-ʿĀbidīn; geboren 658 in Medina; gestorben 713 in Medina), war Sohn al-Husains und damit Urenkel des islamischen Propheten Mohammed. Seine Mutter war Schahrbanu, die eine Tochter des letzten Sassaniden-Herrschers Yazdegerd III. gewesen sein soll. Er soll somit nicht nur ein Nachkomme Mohammeds, sondern auch ein (inoffizieller) Prinz von Persien gewesen sein. Deshalb wurde er auch Ibn al-Chiyaratain / ابن الخيرتين / ‚von den zwei Besten‘ genannt. Gemeint ist damit seine „doppelt-noble“ Abstammung, deren Historizität allerdings umstritten ist. Er wurde auch Imam Saddschad genannt, was so viel bedeutet, wie „der sich Niederwerfende“, weil er stundenlang in seine Gebete vertieft war. Er war der 4. Imam der Schiiten. An der Schlacht von Kerbela, bei der sein Vater getötet wurde, nahm er wegen einer Erkrankung nicht teil. Anschließend führte er ein ruhiges Leben in Medina. Er weigerte sich, den Aufstand von Al-Muchtar zu unterstützen, und hielt sich auch aus anderen politisch-religiösen Streitigkeiten heraus, insbesondere aus der Revolte von Ibn Zubair nach dem Tod von Yazid I. Familie Alī ibn Husain war der Sohn von al-Husain ibn ʿAlī und Schahr Banu. Er hatte 11 Söhne und 4 Töchter: Muḥammad al-Bāqir (fünfter Imam der Schiiten) Abdullah Ḥasan Ḥusain al-Akbar Zaid Umar Ḥusain al-Aṣġar Abd al-Raḥmān Sulaimān Alī Ḫadīğa Muhammad al-Aṣġar Fāṭima Illīya Umm Kulṯūm Gefährten Abū Hamzah al-Thumālī Abū Ḫālid Kābulī Abān Ibn Taġlib Ğābir Ibn ʿAbdullāh Anṣārī Sulaim Ibn Qais Hilālī Ḥasan Ibn Muḥammad Ibn Ḥanafīya Saʿīd Ibn Musayyib Ibn Ḥuzn Qurašī Maḫzūmī Yaḥyā Ibn Umm Ṭuwail Saʿīd Ibn Ğubair Muḥammad Ibn Ğubair Ibn Muṭʿim Tod Alī ibn Husain wurde 713 auf Befehl von Walīd Ibn ʿAbd al-Malik vergiftet. Nach seinem Tod entbrannte zwischen zwei seiner Söhne, Muhammad und Zaid, ein Streit um seine Nachfolge als Imam. Beigesetzt ist er auf dem al-Baqi'-Friedhof in Medina, Saudi-Arabien. Seine Grabanlage wurde 1926 nach der saudischen Eroberung des Königreichs Hedschas von den Ichwān, fanatischen Anhängern der Wahhabiten, zerstört. Werke As-Sahifa us-Sajjadiyya: Sammlung von islamischen Lehren und Gebeten. Risālat al-Ḥuqūq: In dieser Abhandlung werden 50 verschiedene „Rechte“ aufgeführt. Literatur Liyakat Takim: ʿAli ibn al-Husayn, Zayn. In: Phyllis G. Jestice (Hrsg.): Holy People of the World. A Cross-Cultural Encyclopedia. Band 1. ABC-CLIO, Santa Barbara CA u. a. 2004, ISBN 1-57607-355-6, S. 36–37 (Online-Kopie).
Ali Zain al-Abidien

Ali Zain al-Abidien a.s (654 – Medina, 20 oktober 712) is een achterkleinzoon van Mohammed. Hij is de vierde imam binnen het sjiisme en wordt in de jafari gerekend tot een van de veertien onfeilbaren. Hij is de zoon en opvolger van Hoessein ibn Ali ibn Abu Talib, de derde imam, en de kleinzoon van Imam Ali ibn Aboe Talib, de eerste sjiitische imam. Tijdens de Slag bij Karbala werd imam Ali Zain al-Abidien ernstig ziek, wat hem verhinderde mee ten strijde te trekken met zijn vader en zijn jongere broer Ali al-Akbar die beiden het leven lieten. Imam Ali Zain al-Abidien ligt begraven op de islamitische begraafplaats Jannatul Baqi in Medina.
Ali ibn Husajn

Ali ibn Husajn (arab. ‏علي بن الحسين‎; ur. 659, zm. 713) – czwarty imam imamitów i trzeci imam ismailitów. Prawnuk Mahometa, wnuk Alego, syn Husajna i Szahrbanu, niewolnicy, która według późniejszej szyickiej tradycji miała być córką ostatniego szachinszacha z dynastii Sasanidów, Jezdegerda III. Jako jeden z nielicznych przeżył masakrę pod Karbalą, gdzie następnie wojska Jazida wzięły go do niewoli przed obliczę umajjadzkiego kalifa w Damaszku. Ostatecznie wypuszczony na wolność, w drodze powrotnej do Medyny, wygłosił przemowy w Damaszku i Kufie w obronie własnego ojca i jego misji (oporu wobec Umajjadów i próby ustanowienia kalifatu rządzonego przez potomków Mahometa). Najczęściej podawana data jego śmierci to rok 713/714, ale w źródłach występują także daty 710/711, 711/712 oraz 717/718 i 718/719. Niektóre źródła szyickie twierdzą, że zmarł w wyniku otrucia przez kalifa Al-Walida albo Hiszama. Przypisy
Алі ібн Хусейн

Алі ібн Хусейн, Алі Зайн аль-Абідин (араб. علي بن حسين زين العابدين, (Імам Саджад), нар. 6 січня 659 р. — пом. 20 жовтня 712 р.) — 4-й імамітський імам, нащадок пророка Мухаммеда та Алі ібн Абі Таліба. Його також називали Саджадом (той, що приклоняє коліна) за його набожність Біографія Народився Алі ібн Хусейн у Медині. Його батьком був Хусейн ібн Алі (онук пророка Мухаммеда, 3-й шиїтський імам), а матір'ю Шахр Бану, яка була дочкою останнього Сасанідського шаха Ірану Єздигерда ІІІ. Алі ібн Хусейн був єдиним сином Хусейна, який залишився живим після трагедії в Кербелі, де загинув його батько, родичі і наближені. В результаті тих кривавих подій він був захоплений у полон і відправлений до халіфа Язида І у Дамаск. Пізніше халіф звільнив його і відправив до Медини. Загалом, Алі ібн Хусейн не брав активної участі в політичному житті Халіфату і займався передачею хадисів, тлумаченням Корану, правом (фікхом) та іншими релігійними науками. Його сучасники казали про нього, як про одного з найосвідченіших і найпобожніших людей. Шиїти-імаміти вшановують Алі ібн Хусейна як свого четвертого імама. Вони вважають, що він загинув мученицькою смертю Див. також Імамія Імамат Примітки Джерела А. Али-заде. Исламский энциклопедический словарь. Али Зайн аль-Абидин (рос.) Посилання Его светлость имам Саджад (ДБМ) — пример набожности (рос.) Біографія Алі Зайн аль-Абідіна [Архівовано 12 липня 2011 у Wayback Machine.](англ.)
Mausoleu d'al-Abbàs

El mausoleu d'al-Abbàs (àrab: حَرَم أَبِي ٱلْفَضْل ٱلْعَبَّاس, Ḥaram Abī l-Faḍl al-ʿAbbās) és el mausoleu d'al-Abbàs ibn Alí i es troba a prop del mausoleu de l'imam al-Hussayn, a Karbala, a l'Iraq. Al-Abbàs era fill d'Alí ibn Abi Tàlib i germà de pare dels imams al-Hàssan ibn Alí i al-Hussayn ibn Alí. Va ser el banderer d'al-Hussayn en la batalla de Karbala i cap de les seues caravanes. El santuari és especialment venerat pels xiïtes, que el visiten cada any al mes de muhàrram. Els efectes mediambientals al llarg dels anys han fet que el riu Eufrates canvie de curs i ha això ha provocat que, gairebé 1.400 anys després de la batalla de Karbala, el curs del riu actualment envolti la tomba d'al-Abbàs. El santuari ha estat objecte d'una sèrie de millores i afegits, com el nou daurat de la cúpula i la cobertura de l'antic pati amb un sostre per a acomodar millor els pelegrins. Cada any, el santuari rep milions de pelegrins procedents de tot el món. Història i disseny Emperadors i reis de diferents dinasties han regalat valuosos obsequis i gemmes al santuari d'al-Abbàs. El 1622 el xa Abbàs el Gran ordenà la decoració de la cúpula de la tomba. Va construir una reixa al voltant de la tomba i en va reorganitzar el recinte. La major part del disseny modern ha estat realitzat per arquitectes perses i centreasiàtics. La cúpula central en forma de llàgrima és una estructura decorativa, amb una cúpula interna i una altra d'externa. La cúpula interna està decorada amb espills. Als costats de la cúpula s'alcen dos minarets, pintats d'or en la renovació del 2007. La tomba està coberta d'or pur i envoltada d'un enreixat d'argent, mentre el terra és cobert d'estores iranianes. Renovació Del 2012 ençà, la mesquita d'al-Abbàs s'ha renovat per a millorar la capacitat del santuari per a acollir els milions de pelegrins que el visiten cada any. S'ha reconstruït el mur que envolta el santuari i s'ha convertit en un edifici que alberga museus, oficines i sales d'oració. A més a més, la cúpula i el minaret s'han tornat a daurar, i el pati del santuari s'ha cobert amb una teulada. El 2014, s'hi va construir un soterrani per a acollir encara més pelegrins, solucionar problemes de fonamentació del santuari i reforçar l'estructura, ja que els fonaments presenten problemes d'humitat i aigua, des que l''Eufrates envolta la tomba. Al març del 2016 es va completar un nou darih per a la tomba, el primer que es construeix íntegrament a l'Iraq i per mans iraquianes. Es va inaugurar el 13 de ràjab, coincidint amb el dia de naixement d'Alí Ibn Abi Tàlib. Cronologia Referències
Al-Abbas-Moschee

Die al-Abbas-Moschee befindet sich über dem Grabschrein von Abbas ibn Ali in der Stadt Kerbela im Irak. Sie liegt an der Stelle, wo er gestorben und begraben worden sein soll in unmittelbarer Nähe des Imam-Husain-Schreins mit der Moschee von Imam Hussein, dem zweiten Enkel Mohammeds. Die Stätten sind ein bedeutender schiitischer Ort der Wallfahrt (ziyāra), insbesondere zu den schiitischen Passionsspielen am Jahrestag der Schlacht bei Kerbela. Ein Platz zwischen den beiden heiligen Stätten verbindet die beiden Schreine von Imam Husain und Iman Abbas: An der Moschee befindet sich das “Departement der Intellektuellen und Kulturellen Angelegenheiten” (Department of Intellectual and Cultural Affairs) und das ihm angeschlossene “Islamische Zentrum für Strategische Studien” (Islamic Centre for Strategic Studies, IICSS, arabisch المركز الاسلامي للدراسات الاستراتيجية). Siehe auch al-Arba'in Ta'zieh Literatur Pedram Khosronejad (Hrsg.): Unburied Memories: The Politics of Bodies of Sacred Defense Martyrs in Iran. Routledge, 2013, ISBN 978-1-135-71160-3 (englisch, eingeschränkte Vorschau in der Google-Buchsuche). Ingvild Flaskerud: “The flow of images and objects to, from, and between Shia shrines” – tasveergharindia.net Weblinks alkafeel.net Heiliger Schrein von Al-Attaba Al-Abbasiya in Kerbela Clerics praise the role of the Al-Abbas's (p) Holy Shrine in the conservation and revival of the heritage. Zareeh e Mubarak Hazrat Abbas Alamdar AS – Karbala auf YouTube River al-Alqami Im Keller (sirdab) von Al Abbas auf YouTube Einzelnachweise und Fußnoten
Mausolée d'Abbas

Le mausolée d'Abbas (en arabe حرم العباس) est un sanctuaire dans lequel repose le tombeau d'Abbas ibn Ali, à Kerbala près du mausolée de l'imam Hussein. Abbas est le demi-frère de Hussein et le Commandant de l'armée de Hussein lors de la bataille de Kerbala. Quasiment toutes les troupes de Hossein sont enterrées près de la tombe de Hussein, mais Abbas a une tombe séparée avec dôme en or qui indique sa personnalité suprême. Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de l'islam Portail de l’Irak
Meczet Abbasa

Meczet Abbasa (arab. ‏مسجد الامام العباس‎) – meczet z miejscem pochówku Abbasa ibn Alego, syna Alego i brata przyrodniego Hasana i Husajna, w mieście Karbala w Iraku. Meczet jest częścią sanktuarium Imama Husajna, które zbudowano bezpośrednio w miejscu bitwy pod Karbalą.
Abbas helgedom

Abbas helgedom (arabiska: العتبة العباسية), eller Abbas-moskén, är en shiamuslimsk helgedom i Karbala som innehåller Abbas ibn Alis grav. Abbas var Husayn ibn Alis halvbror och flaggbärare, och han dödades i slaget vid Karbala när han försökte samla vatten från Eufrat. Miljontals shiitiska pilgrimer åker till Husayns och Abbas helgedomar i Karbala under ashura för att hylla sina stupade ledare. Abbas helgedom har en gyllene kupol och väggar med mosaik. Galleri Se även Husayn ibn Alis helgedom Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Abbas helgedom.﻿
Flughafen Sulaimaniyya

Der Internationale Flughafen Sulaimaniyya (IATA-Code: ISU, ICAO-Code: ORSU) ist ein Flughafen zwölf Kilometer außerhalb der Stadt Sulaimaniyya in der Autonomen Region Kurdistan im Irak. Der Flughafen hat sowohl Anlagen für Fracht als auch Passagiere. Der Internationale Flughafen Sulaimaniyya hat drei Terminals für Abflug, Ankunft und VIP. Der Bau des Flughafens begann im November 2003 und die Einweihung war am 20. Juli 2005. Weblinks Offizielle Website Einzelnachweise
Aeropuerto Internacional de Suleimaniya

El Aeropuerto Internacional de Suleimaniya (IATA: n/a, OACI: ORSU) es un aeropuerto situado a 15 kilómetros de Suleimaniya, en la región del Kurdistán (Irak). Cuenta con instalaciones dedicadas tanto al tráfico civil como de mercaderías. El aeropuerto empezó a construirse en 2003 y fue inaugurado en 2005, con tres terminales en total; una de salida, una llegadas y una específica para VIPs. Aerolíneas y destinos Azmar Airlines, a Dubái y Estambul (Aeropuerto Internacional Atatürk) Iraqi Airways, a Erbil, Bagdad, Basora, Damasco, Beirut, Amán y El Cairo Mesopotamia Air, a Viena, Estocolmo (Aeropuerto de Estocolmo-Arlanda), Ámsterdam, Londres y Fráncfort del Meno Royal Jordanian, a Amán Accidentes e incidentes 4 de febrero de 2011 - Accidente de Hawker 850 en Solimania en 2011. Accidente mortal durante la carrera de despegue. Enlaces externos Página oficial del Aeropuerto Internacional de Suleimaniya Datos técnicos en World Aero Data Archivado el 26 de noviembre de 2007 en Wayback Machine.