Урук

Урук (шум. Unug, бібл. Ерех, грец. Orchoë, сьогоднішнє поселення Варка) — стародавнє місто на Близькому Сході, розташоване на схід від нинішнього русла річки Євфрат, на стародавньому, нині пересохлому каналі річки в провінції Мутанна, Ірак. Пам'ятка розташована за 93 кілометри на північний захід від стародавнього Ура, за 108 кілометрів на південний схід від стародавнього Ніппура та за 24 кілометри на північний захід від стародавньої Ларси. Місто розташоване за 30 км на схід від сучасної Ес-Самави. Історія Місто відіграло провідну роль у ранній урбанізації Шумеру в середині 4-го тисячоліття до н. е. До фінальної фази уруцького періоду (близько 3100 р. до н. е.) місто могло налічувати 40 000 жителів, а разом з околицями — 80 000–90 000 осіб, що робило його найбільшим міським поселенням у світі на той час. Згідно з хронологією «Шумерського списку царів», легендарний Гільгамеш правив Уруком у XXVII ст. до н. е. Після завершення Ранньодинастичного періоду та піднесення Аккадської імперії місто втратило своє першочергове значення. Воно переживало періоди розквіту під час періоду Ісін-Ларса, Новоассирійського та Нововавилонського періодів, а також протягом епох Ахеменідів (550–330 до н. е.), Селевкідів (312–63 до н. е.) та Парфян (227 до н. е. — 224 н. е.), доки не було остаточно покинуте незадовго до або після ісламського завоювання 633–638 років. Геолог та археолог Вільям Лофтус відвідав руїни Урука в 1849 році, ідентифікувавши його як «Ерех», відомий як «друге місто Німрода», і провів перші розкопки з 1850 по 1854 рік. У міфах та літературі Урук уславився як столиця Гільгамеша, героя «Епосу про Гільгамеша». Біблеїсти ототожнюють Урук з біблійним Ерехом, другим містом, заснованим Німродом у землі Сеннаар. Топоніміка Урук має кілька варіантів написання клинописом. Шумерською мовою — 𒀕𒆠 unugᵏⁱ; аккадською — 𒌷𒀕 або 𒌷𒀔 Uruk (URUUNUG). Арабською мовою називається وركاء (Warkāʾ) або أوروك (Auruk); сирійською — ܐܘܿܪܘܿܟ (ʾÚrūk); івритом — אֶרֶךְ (ʾÉreḵ). Давньогрецькою був відомий як Ὀρχόη (Orkhóē), Ὀρέχ (Orékh) та Ὠρύγεια (Ōrúgeia). Історія Згідно з «Шумерським списком царів», Урук був заснований царем Енмеркаром. Хоча список згадує його батька, епос «Енмеркар і володар Аратти» розповідає, що Енмеркар побудував «Дім Неба» (Еанна; шум. e₂-anna; клинопис: 𒂍𒀭 E₂.AN) для богині Інанни в районі Еанна. В «Епосі про Гільгамеша» Гільгамеш будує міську стіну навколо Урука і є царем міста. Урук пройшов кілька фаз зростання, від Раннього уруцького періоду (4000–3500 до н. е.) до Пізнього уруцького періоду (3500–3100 до н. е.). Місто утворилося, коли два менші поселення Убейдського періоду розвинулися в міста Унуг і Куллаба, а пізніше злилися, утворивши Урук. Храмові комплекси в їх центрах стали районом Еанна (Унуг), присвяченим Інанні, та районом «Ану» в Куллабі. Район Еанна складався з кількох будівель з майстернями і був відділений від міста стіною. Натомість район Ану був побудований на терасі з храмом на вершині. Відомо, що Еанна була присвячена Інанні з найранішого уруцького періоду протягом усієї історії міста. Решта міста складалася з типових будинків із внутрішніми дворами, згрупованих за професіями мешканців у районах навколо Еанни та Ану. Урук мав розвинену систему каналів, яку описували як «Венеція в пустелі». Ця система каналів пронизувала місто, з'єднуючи його з річковою торгівлею на стародавньому Євфраті та навколишнім сільськогосподарським поясом. Первісне місто Урук було розташоване на південний захід від стародавнього русла Євфрату. Сьогодні пам'ятка Варка розташована на північний схід від річки. Зміна русла Євфрату в якийсь момент історії, разом із засоленням ґрунтів від іригації, ймовірно, сприяли занепаду Урука. Уруцький період Окрім того, що Урук був одним із перших міст, він став головною рушійною силою урбанізації та державотворення під час уруцького періоду, або «уруцької експансії» (4000–3200 до н. е.). Цей період тривалістю 800 років ознаменувався переходом від невеликих сільськогосподарських сіл до великого міського центру з постійною бюрократією, армією та стратифікованим суспільством. Хоча інші поселення співіснували з Уруком, вони, як правило, мали площу близько 10 гектарів, тоді як Урук був значно більшим і складнішим. Культура уруцького періоду, яку експортували шумерські торговці та колоністи, вплинула на всі навколишні народи, які поступово розвивали власні конкурентні економіки та культури. Зрештою, Урук не зміг утримати контроль над віддаленими колоніями військовою силою. Ранньодинастичний, Аккадський періоди, Ур III та Старовавилонський період Династичні класифікації описуються виключно за «Шумерським списком царів», історична точність якого є проблематичною; організація може бути аналогічною до списків Манефона. У 2009 році було представлено дві різні копії напису як доказ існування правителя Урука XIX ст. до н. е. на ім'я Нарам-Сін. Урук продовжував існувати як князівство Ура, Вавилона, а згодом Ахеменідської, Селевкідської та Парфянської імперій. Він насолоджувався короткими періодами незалежності під час періоду Ісін-Ларса під владою таких царів, як (можливо, Ікун-пі-Іштар, Суму-бінаса, Аліла-хадум та Нарам-Сін), Сін-кашід, його син Сін-ірібам, його син Сін-гаміль, Ілум-гаміль, брат Сін-гаміля, Етея, Ан-ам, Ірданене, якого переміг Рім-Сін I з Ларси на 14-му році свого правління (бл. 1740 до н. е.), Рім-Анум та Набі-ілішу. Відомо, що за часів Ілум-гаміля було збудовано храм для бога Ішкура (Хадада), про що свідчить напис на глиняному конусі. Урук у пізню античність Хоча Урук був процвітаючим містом у Ранньодинастичному Шумері, особливо в Ранньодинастичному періоді II, він був зрештою анексований Аккадською імперією і занепав. Пізніше, в новошумерський період, Урук пережив відродження як важливий економічний і культурний центр під суверенітетом Ура. Район Еанна був відновлений у рамках амбітної будівельної програми, яка включала новий храм для Інанни. Цей храм мав зикурат, «Дім Всесвіту» (клинопис: E₂.SAR.A) на північний схід від руїн Еанни уруцького періоду. Після краху Ура (бл. 2000 до н. е.) Урук пережив стрімкий занепад до близько 850 р. до н. е., коли Новоассирійське царство анексувало його як провінційну столицю. За часів новоассирійців та нововавилонян Урук відновив значну частину своєї колишньої слави. До 250 р. до н. е. на північний схід від району Ану уруцького періоду було додано новий храмовий комплекс, «Головний Храм» (аккад. Bīt Reš). Біт Реш разом із Есагілою був одним із двох головних центрів нововавилонської астрономії. Усі храми та канали були знову відновлені за Набопаласара. У цю епоху Урук був розділений на п'ять основних районів: храм Адада, Королівський сад, ворота Іштар, храм Лугалірра та ворота Шамаша. Урук, відомий грекам як Орха (Ὄρχα), продовжував процвітати під владою Селевкідів. У цей період Урук був містом площею 300 гектарів і, можливо, мав 40 000 жителів. У 200 р. до н. е. між районами Ану та Еанна було додано «Велике Святилище» (клинопис: E₂.IRI₁₂.GAL, шумер. eš-gal) Іштар. Зикурат храму Ану, перебудований у цей період, був найбільшим із коли-небудь збудованих у Месопотамії. Коли Селевкіди втратили Месопотамію на користь Парфян у 141 р. до н. е., Урук продовжував використовуватися. Занепад Урука після парфян міг бути частково спричинений зміною русла річки Євфрат. До 300 р. н. е. Урук був здебільшого покинутий, але група мандеїв оселилася там, судячи зі знахідок мандеїських чаш із заклинаннями, і до прибл. 700 н. е. він був повністю покинутий. Політична історія Урук відігравав дуже важливу роль у політичній історії Шумеру. Починаючи з раннього уруцького періоду, місто здійснювало гегемонію над сусідніми поселеннями. У цей час (бл. 3800 до н. е.) існувало два центри площею 20 га: Урук на півдні та Ніппур на півночі, оточені набагато меншими поселеннями площею 10 га. Пізніше, в пізній уруцький період, сфера його впливу поширилася на весь Шумер і за його межі, на зовнішні колонії у Верхній Месопотамії та Сирії. В Уруці, у південній Месопотамії, шумерська цивілізація, здається, досягла свого творчого піку. На це неодноразово вказують згадки про це місто в релігійних і, особливо, в літературних текстах, включаючи міфологічні; історична традиція, збережена в шумерському царському списку, підтверджує це. З Урука центр політичної ваги, здається, перемістився до Ура. Записана хронологія правителів Урука включає як міфологічні, так і історичні постаті протягом п'яти династій. Як і в решті Шумеру, влада поступово переходила від храму до палацу. Архітектура Урук має одні з перших монументальних споруд в історії архітектури, і, безумовно, найбільші для своєї епохи. Багато зразків близькосхідної архітектури сягають корінням у ці прототипи. Споруди Урука цитуються за двома різними угодами про найменування: німецькою мовою з початкової експедиції та англійським перекладом. Стратиграфія пам'ятки складна, і, як наслідок, багато датувань є спірними. Загалом споруди наслідують дві основні типології шумерської архітектури: тричастинну (з трьома паралельними залами) та Т-подібну (з трьома залами, де центральний зал переходить у два перпендикулярні прольоти на одному кінці). У наступній таблиці підсумовано значну архітектуру районів Еанна та Ану. Храм N, Двір конічної мозаїки та Зал круглих колон часто називають єдиною структурою: Храмом конічної мозаїки. Зрозуміло, що Еанна була присвячена Інанні, яку символізувала Венера, починаючи з уруцького періоду. На той час їй поклонялися в чотирьох аспектах: як Інанні підземного світу (шум. ᵈinanna-kur), Інанні ранку (шум. ᵈinanna-hud₂), Інанні вечора (шум. ᵈinanna-sig) та Інанні (шум. ᵈinanna-NUN). Відомі назви чотирьох храмів в Уруці того часу, але неможливо співвіднести їх з конкретною спорудою, а в деяких випадках і з божеством. Археологія До кінця уруцького періоду (бл. 3100 до н. е.) Урук досяг площі 250 га. Протягом наступного періоду Джемдет-Наср він зріс до 600 га (бл. 2800 до н. е.), причому головна храмова зона Еанни була повністю перебудована після вирівнювання фундаментів споруд уруцького періоду. У цей період було побудовано нову міську стіну. Пам'ятка, що лежить приблизно за 80 км на північний захід від стародавнього Ура, є однією з найбільших у регіоні, займаючи площу близько 5,5 км². Максимальна протяжність становить 3 км з півночі на південь і 2,5 км зі сходу на захід. На території є три основні телі: район Еанна, Біт Реш (Куллаба) та Ірігал. Місцезнаходження Урука вперше відзначили Фрейзер і Росс у 1835 році. Вільям Лофтус проводив там розкопки в 1850 і 1854 роках. За власним зізнанням Лофтуса, перші розкопки були поверхневими, оскільки його фінансисти змушували його доставляти великі музейні артефакти з мінімальними витратами. Велику базальтову стелу, знайдену Лофтусом, пізніше було втрачено. Варку також розвідував археолог Вальтер Андре в 1902 році. З 1912 по 1913 рік Юліус Йордан та його команда з Німецького східного товариства виявили храм Іштар, один із чотирьох відомих храмів на цьому місці. Храми в Уруці були досить примітними, оскільки були збудовані з цегли та прикрашені барвистими мозаїками. Йордан також виявив частину міської стіни. Пізніше було виявлено, що ця стіна заввишки 12–15 метрів, ймовірно, використовувалася як оборонний механізм і повністю охоплювала місто, маючи довжину 9 км. За оцінками, цю стіну було зведено близько 3000 року до н. е. Німецькі розкопки відновилися після війни під керівництвом Генріха Ленцена з 1954 по 1967 рік. Його змінили Й. Шмідт у 1968 році та Р. М. Бемер у 1978 році. Загалом німецькі археологи провели в Уруці 39 сезонів. Нещодавно, з 2001 по 2002 рік, команда Німецького археологічного інституту під керівництвом Маргарете ван Есс, разом із Йоргом Фассбіндером та Гельмутом Беккером, провела часткову магнітометричну зйомку в Уруці. Робота відновилася у 2016 році і наразі зосереджена на районі міської стіни та дослідженні навколишнього ландшафту. Частиною роботи було створення цифрового двійника археологічної зони Урука. Клинописні таблички В Уруці було знайдено велику кількість протоклинописних глиняних табличок. Близько 190 належали до періоду Урук V (бл. 3500 до н. е.), 1776 — до періоду Урук IV (бл. 3300 до н. е.), 3094 — до періоду Урук III (бл. 3200–2900 до н. е.), який також називають періодом Джемдет-Наср. Пізніші клинописні таблички були розшифровані і включають знаменитий «Шумерський список царів». Була також знайдена ще більша схованка юридичних і наукових табличок Нововавилонського, Пізньовавилонського та Селевкідського періодів. Найдавніший відомий напис, що містить ім'я особи, був знайдений в Уруці у вигляді кількох табличок, які згадують Кушіма, який (якщо це окрема особа) служив бухгалтером, що записував операції з торгівлі ячменем: «29 086 мір ячменю 37 місяців Кушім». Чаші зі скошеним вінцем були найпоширенішим типом посуду в уруцький період. Вважається, що вони були посудинами для видачі пайків їжі або напоїв залежним робітникам. Введення швидкого гончарного кола було розроблено в пізнішій частині уруцького періоду, що зробило масове виробництво кераміки простішим і стандартизованим. Артефакти Маска з Урука (або «Леді з Урука»), датована 3100 роком до н. е., є одним із найдавніших зображень людського обличчя. Вирізьблене з мармуру жіноче обличчя, ймовірно, є зображенням Інанни. Маску було викрадено з Іракського музею під час вторгнення в Ірак у квітні 2003 року. Її було повернуто у вересні 2003 року. Археологічні рівні Урука Археологи виявили кілька міст Урука, побудованих одне поверх одного в хронологічному порядку. Урук XVIII: період Еріду (прибл. 5000 до н. е.): заснування Урука Урук XVIII–XVI: Пізній Убейд (4800–4200 до н. е.) Урук XVI–X: Ранній Урук (4000–3800 до н. е.) Урук IX–VI: Середній Урук (3800–3400 до н. е.) Урук V–IV: Пізній Урук (3400–3100 до н. е.): будуються найраніші монументальні храми району Еанна Урук III: період Джемдет-Наср (3100–2900 до н. е.): збудовано 9-кілометрову міську стіну Урук II Урук I Район Ану Територія, яку традиційно називають районом Ану, складається з єдиної масивної тераси, зикурату Ану, який, як припускають, був присвячений шумерському богу неба Ану. Кам'яний храм був побудований з вапняку та бітуму на подіумі з утрамбованої землі та оштукатурений вапняним розчином. Сам подіум був побудований на плетеному очеретяному маті, який називався гіпару, що ритуально використовувався як шлюбне ложе. Район Еанна Район Еанна має історичне значення, оскільки тут під час періодів Урук VI–IV з'явилися як писемність, так і монументальна громадська архітектура. Поєднання цих двох подій ставить Еанну, можливо, як перше справжнє місто і цивілізацію в історії людства. Еанна періоду IVa містить найдавніші приклади писемності. Перша будівля Еанни, Храм кам'яних конусів (Мозаїчний храм), була побудована в період VI поверх існуючого храму Убейд і оточена вапняковою стіною зі складною системою контрфорсів. Храм кам'яних конусів, названий так через мозаїку з кольорових кам'яних конусів, вбитих у фасад із сирцевої цегли, може бути найдавнішим культом води в Месопотамії. Він був «зруйнований силою» в період Урук IVb, а його вміст похований у Будівлі Рімхен. У наступний період, Урук V, приблизно за 100 м на схід від Храму кам'яних конусів, на 2-метровому подіумі з утрамбованої землі був побудований Вапняковий храм. Між цими двома монументальними спорудами під час Еанни IVb було збудовано комплекс будівель (названих A–C, E–K, Рімхен, Конічної Мозаїки), дворів і стін. Будівля Рімхен, названа так за формою цегли 16×16 см, яку німці назвали Riemchen, є меморіалом з ритуальним вогнем, що горів у центрі для Храму кам'яних конусів після його руйнування. Під час Еанни IVa Вапняковий храм було знесено, а на його фундаменті побудовано Червоний храм. Накопичене сміття будівель Урук IVb було сформовано в терасу, L-подібну терасу, на якій були побудовані будівлі C, D, M, Велика Зала та Зал Колон. Також у період IV був побудований Великий Двір, заглиблений двір, оточений двома ярусами лавок, вкритих конічною мозаїкою. Архітектура Еанни в період III дуже відрізнялася від попередньої. Комплекс монументальних храмів замінили лазні навколо Великого Двору та лабіринтова Глинобитна будівля. Цей період відповідає Ранньодинастичному Шумеру (бл. 2900 до н. е.), часу великих соціальних потрясінь. Список правителів «Шумерський список царів» перелічує лише 22 правителів у п'яти династіях Урука. Наступний список не слід вважати повним: Див. також Примітки Посилання Archaeologists unearth ancient Sumerian riverboat in Iraq – Ars Technica – 4/8/2022 News from Old Uruk – Margarete van Ess 2021 Oriental Institute lecture on recent work Uruk at CDLI wiki Lament for Unug Шаблон:Ref-sux Digital images of tablets from Uruk – CDLI