Алија

Алија ибн Еби Талиб (арап. عليّ بن أبي طالب; око 600 – 661. н. е.) био је четврти праведни калиф који је владао од 656. н. е. до своје погибије 661. године, као и први шиитски имам. Био је брат од тетке и зет исламског пророка Мухамеда. Рођен од оца Ебу Талиба ибн Абд ел-Муталиба и мајке Фатиме бинт Есад, Алија је одрастао у дому свог брата од тетке Мухамеда и међу првима је прихватио његова учења. Алија је одиграо кључну улогу у раним годинама ислама када су муслимани били жестоко прогањани у Меки. Након сеобе (хиџра) у Медину 622. године, Мухамед је дао своју кћер Фатиму Алији за жену и заклео се на побратимство с њим. Алија је у том периоду служио као Мухамедов секретар и заменик, и био је барјактар његове војске. Бројне Мухамедове изреке величају Алију, од којих је најконтроверзнија изречена 632. године на Гадир Хуму: „Коме сам ја мевла, томе је и Али мевла.“ Тумачење полисемичне арапске речи мевла је спорно: за шиитске муслимане, Мухамед је тиме пренео свој верски и политички ауторитет на Алију, док сунитски муслимани ово сматрају пуком изјавом о пријатељству и блискости. Када је Мухамед умро исте године, група муслимана се састала у Алијином одсуству и прогласила Ебу Бекра (в. 632–634) за свог вођу. Алија је касније одустао од својих претензија на вођство и повукао се из јавног живота током владавине Ебу Бекра и његовог наследника, Омера (в. 634–644). Иако је његов савет повремено тражен, сукоби између Алије и прва двојица калифа оличены су у његовом одбијању да следи њихове праксе. Ово одбијање је коштало Алију калифата у корист Османа (в. 644–656), кога је изборни савет именовао за Омеровог наследника. Алија је такође био веома критичан према Осману, кога су нашироко оптуживали за непотизам и корупцију. Ипак, Алија је често посредовао између калифа и покрајинских дисидената, огорчених Османовом политиком. Након Османовог убиства у јуну 656. године, Алија је изабран за калифа у Медини. Одмах се суочио са две одвојене побуне да се освети Осман: тријумвират Талхе, Зубејра, обојице Мухамедових другова, и његове удовице Аише заузео је Басру у Ираку, али их је Алија поразио у Бици камиле 656. године. На другом месту, Муавија, кога је Алија сменио са места намесника Сирије, борио се против Алије у нерешеној Бици код Сифина 657. године, која је окончана неуспешним арбитражним процесом, што је отуђило неке од Алијиних присталица. Они су формирали хариџите, који су касније терорисали јавност и које је Алија сломио у Бици код Нахравана 658. године. Алију је 661. године убио хариџитски дисидент Ибн Мулџам, што је отворило пут Муавији да преузме власт и оснује династички Омејадски калифат. Алија је поштован због своје храбрости, поштења, непоколебљиве оданости исламу, великодушности и једнаког опхођења према свим муслиманима. За своје поштоваоце, он је тако постао архетип некорумпираног ислама и преисламског витештва. Сунитски муслимани га сматрају последњим од рашидун (дос. ’праведних’) калифа, док га шиитски муслимани поштују као свог првог имама и законитог верског и политичког наследника Мухамеда. Каже се да је Алијино место одмах до Мухамеда у шиитској муслиманској култури. Алијина гробница у Наџафу, у Ираку, главно је одредиште шиитских ходочашћа. Алијино наслеђе је сакупљено и проучава се у бројним књигама, од којих је најпознатија Нахџ ел-белаги. Историјска поузданост Откривање Алијиног унутрашњег света је веома важно за верске групе попут шиита и алавита; слично томе, представљање његове чисте и непреувеличане приче као праведног калифа је историјски значајно. Међутим, овај период је археолошки сиромашан и углавном се састоји од усмених традиција све до успона Абасида. О Алији је много писано у исламској литератури, одмах после Мухамеда. Међутим, изреке и приче које му се приписују представљају компилације настале неколико векова након његовог времена. На пример, Нахџ ел-белаги је најпознатија збирка проповеди, писама и изрека која се приписује Алији, а заслужан је ел-Шериф ел-Ради (прем. 1015). Критичари хадиса наглашавају да су, између осталог, најчешћи облици измишљених хадиса они политичке природе, што укључује величање (фадаил) будућих калифа и имама (имами у шиизму такође поседују политичке идентитете), осуду ривала, или упозорења која пружају јасне информације о будућим догађајима и превратима (Vaticinium ex eventu). Неоспорне празнине између историјског идентитета појединаца и њиховог наративно-имагинарног идентитета и живота стоје пред историчарима као неспорне реалности. Ови идентитети су понекад натприродне личности, којима се или њиховим представницима (имамима, кутбовима, шеицима) приписују невидљиве моћи, укључујући посебне инспирације и детаљно знање о будућности (књиге невидљивог), изузетна харизма изнад људских граница до те мере да уређују универзум за њих (залазак сунца се одлаже ради Алијине молитве), и помоћ у великим кризама („помози ми Мухамеде, помози ми Алија“). Ограничени археолошки докази сугеришу да у периоду праведних калифа није постојао јасан исламски идентитет и да су његова рана освајања вероватно била секуларна арапска експанзија, а не верски вођена исламска експанзија. Експанзија нити је присиљавала становништво на прелазак у ислам нити је тлачила немуслиманско становништво. Нова историјска истраживања су довела у питање класичне приказе географског порекла и историје ислама. Штавише, неки истраживачи, попут Фолкера Попа, сматрају имена попут Али (узвишени) и Мухамед не именима већ титулама. Рођење и рани живот По традицији, Алија је рођен од оца Ебу Талиба ибн Абд ел-Муталиба и мајке Фатима бинт Есад око 600. н. е., могуће 13. раџаба, што је прилика коју шиитски муслимани славе сваке године. Алија је можда био и једина особа која је рођена унутар Кабе, најсветијег места ислама, које се налази у Меки. Алијин отац је био водећи члан Бану Хашима, клана унутар меканског племена Курејш. Међутим, савремени историчари не прихватају генеалогије из преисламског и раноисламског периода као проверљиве информације. Генеалогије су биле усмени производи културе ајам (Дани Арапа), која је успостављена у бедуинским и полу-бедуинским арапским заједницама, као део других традиционалних наративних форми заснованих на племенском хвалисању. Овај облик преношења је онај у коме се наративи преносе на флексибилан начин, преобликују се према друштвеним очекивањима присутним у сваком извођењу и интеракцији између приповедача и слушаоца. Према традицији, Ебу Талиб је одгајао свог братанца Мухамеда, чији су родитељи умрли, а касније, када је Ебу Талиб осиромашио, Мухамед се обогатио женидбом са Хатиџом, богатом женом. Стога је Алија дошао под старатељство Мухамеда и његове жене Хатиџе када је имао око пет година. Са око једанаест година, Алија је био међу првима који су прихватили Мухамедова учења и исповедили ислам. Алија је то учинио или после Хатиџе или после Хатиџе и Мухамедовог наследника, Ебу Бекра. Иако је тачан редослед овде предмет расправе међу шиитским и сунитским учењацима, најранији извори стављају Алију испред Ебу Бекра. Мухамедов позив на ислам у Меки трајао је од 610. до 622. године, током којег је Алија марљиво подржавао малу муслиманску заједницу, посебно сиромашне. Неке три године након своје прве објаве, Мухамед је окупио своје рођаке на гозбу, позвао их у ислам и затражио њихову помоћ. Са око четрнаест година, Алија је био једини присутни рођак који је понудио своју подршку, након чега је Мухамед рекао својим гостима да је Алија његов брат и наследник, према сунитском историчару ел-Табарију (прем. 923). Шиитско тумачење ове епизоде је да је Мухамед већ тада одредио Алију за свог наследника. Мухамедово дружење Када је 622. године добио дојаву о завери за убиство, Мухамед је побегао у Јасриб, данас познат као Медина, али је Алија остао као његов мамац. То што је Алија ризиковао свој живот за Мухамеда се сматра разлогом за објаву Куранског одломка: „А има људи који се жртвују да би се Алаху удовољили.“ Ова сеоба означава почетак исламског календара (АХ). Алија је такође побегао из Меке након што је вратио добра која су тамо била поверена Мухамеду. Касније у Медини, Мухамед је изабрао Алију за свог брата када је упаривао муслимане за побратимства. Око 623–625. године, Мухамед је дао своју кћер Фатиму Алији за жену, у то време старог око двадесет две године. Мухамед је раније одбио брачне понуде за Фатиму од неких својих другова, посебно Ебу Бекра и Омера. Догађај мубахале Изасланство хришћана из Наџрана, који се налази у Јужној Арабији, стигло је у Медину око 632. године и уговорило мировни споразум са Мухамедом. Изасланици су такође расправљали са Мухамедом о природи Исуса, људској или божанској. За ову епизоду се везује стих 3:61 Курана, који упућује Мухамеда да изазове своје противнике на мубахалу (дос. ’узајамно проклињање’), можда када је њихова расправа дошла до мртве тачке. Иако се изасланство на крају повукло од изазова, Мухамед се појавио за прилику мубахале, у пратњи Алије, своје жене Фатиме и њихова два сина, Хасана и Хусејна. Укључивање ово четворо од стране Мухамеда у мубахала ритуал, као његових сведока и јемаца, вероватно је подигло њихов верски ранг унутар заједнице. Ако се реч 'ми сами' у стиху односи на Алију и Мухамеда, како тврде шиитски аутори, онда први природно ужива сличан верски ауторитет у Курану као и други. Политичка каријера У Медини, Алија је деловао као Мухамедов секретар и заменик. Такође је био један од писара задужених за бележење Курана. Године 628. Алија је записао услове Споразума на Худајбији, мировног уговора између муслимана и меканских многобожаца. Године 630. божанска наређења су подстакла Мухамеда да замени Ебу Бекра Алијом за кључну куранску објаву у Меки, према канонском сунитском извору Сунан ел-Несаи. Алија је такође помогао да Освајање Меке 630. године прође без крвопролића и касније је уништио идоле у Каби. Године 631. Алија је послат да проповеда ислам у Јемену, услед чега су Хамданиди мирно прешли у ислам. Алија је такође мирно решио крвну освету између муслимана и Бену Џадиме. Војна каријера Алија је пратио Мухамеда у свим његовим војним походима осим експедиције на Тебук 630. године, током које је Алија остављен да управља Медином. Хадис положаја се везује за ову прилику: „Зар ниси задовољан, Алија, да ми будеш оно што је Арон био Мојсију, осим што после мене неће бити пророка?“ Ова изјава се појављује у канонским сунитским изворима Сахих ел-Бухари и Сахих Муслим, између осталих. За шиите, овај хадис означава Алијино узурпирано право да наследи Мухамеда. У Мухамедовом одсуству, Алија је командовао експедицијом на Фадак 628. године. Алија је био познат по својој храбрости на бојном пољу, и по великодушности према побеђеним непријатељима. Био је барјактар у Бици на Бедру (624) и Бици на Хајбару (628). Енергично је бранио Мухамеда у Бици на Ухуду (625) и Бици на Хунајну (630), а победа муслимана у Бици на Хајбару приписана је његовој храбрости, где се каже да је ишчупао гвоздену капију непријатељске тврђаве. Алија је такође поразио паганског шампиона Амр ибн Абд Вуда у Бици на Рову 627. године. Према ел-Табарију, Мухамед је известио да је чуо божански глас на Ухуду: „[Нема] мача осим Зулфикара [Алијиног мача], [нема] делије (фета) осим Алије.“ Алија и још један друг, Зубејр ибн ел-Авам, очигледно су надгледали убијање људи из Бену Курејза због издаје 626–627. године, иако је историјска веродостојност овог извештаја доведена у питање. Гадир Хум На повратку са хаџа 632. године, Мухамед је зауставио велики караван ходочасника на Гадир Хуму и обратио им се након заједничке молитве. Након молитве, Мухамед је одржао проповед великом броју муслимана у којој је нагласио важност Курана и свог Ахл ел-бејт (дос. ’људи из куће’, своје породице). Узевши Алију за руку, Мухамед је затим упитао да ли он нема евла (дос. ’више ауторитета над’) верницима него они сами, што је очигледно референца на стих 33:6 Курана. Када су потврдили, Мухамед је затим изјавио: „Онај коме сам ја мевла, Алија је његов мевла.“ Муснад Ахмед ибн Ханбел, канонски сунитски извор, додаје да је Мухамед поновио ову изјаву још три или четири пута и да је Омер честитао Алији након проповеди: „Сада си постао мевла сваког верујућег мушкарца и жене.“ Мухамед је раније упозорио муслимане на своју скору смрт. Шиитски извори описују догађај детаљније, повезујући објаву са стиховима 5:3 и 5:67 Курана. Аутентичност Гадир Хума се ретко оспорава, јер је то „један од најобимније признатих и поткрепљених“ извештаја у класичним исламским изворима. Међутим, мевла је полисемична арапска реч и њено тумачење у контексту Гадир Хума подељено је дуж секташких линија. Шиитски извори тумаче мевла као 'вођа', 'господар' и 'патрон', док сунитски извори то тумаче као љубав или подршку према Алији. Шиити, стога, виде Гадир Хум као устоличење Алије Мухамедовим верским и политичким ауторитетом, док сунити то сматрају изјавом о односу између двојице људи, или да Алија треба да изврши Мухамедову вољу. Шиити указују на изванредну природу објаве, дају куранске и текстуалне доказе, и тврде да се елиминишу друга значења мевла у хадису осим ауторитета, док сунити минимизирају важност Гадир Хума представљајући га као једноставан одговор на раније жалбе на Алијин рачун. Током свог калифата, познато је да је Алија тражио од муслимана да иступе са својим сведочењима о Гадир Хуму, вероватно како би се супротставио изазовима свом легитимитету. Живот под владавином Праведних калифа Наслеђивање Мухамеда Сакифа Мухамед је умро 632. године када је Алија био у раним тридесетим. Док су се он и други блиски рођаци припремали за сахрану, група Ансара (домородаца Медине, дос. ’помагачи’) окупила се на Сакифи да разговара о будућности муслимана или да поново преузму контролу над својим градом, Медином. Ебу Бекр и Омер били су међу неколико представника Мухаџира (преобраћеника из Меке, дос. ’мигранти’) на Сакифи. Алијин случај је неуспешно покренут на Сакифи у његовом одсуству, и, на крају, присутни су поставили Ебу Бекра за вођу након жестоке дебате за коју се каже да је постала насилна. Кланско ривалство на Сакифи одиграло је кључну улогу у корист Ебу Бекра, а исход је могао бити другачији у ширем већу (шура) са Алијом као кандидатом. Посебно, курејшитска традиција наследног наслеђивања снажно је фаворизовала Алију, иако је његова младост ослабила његов случај. Насупрот томе, наследство (калифат) Ебу Бекра се често оправдава на основу тога што је он предводио неке од молитви у Мухамедовим последњим данима, али истинитост и политички значај таквих извештаја су доведени у питање. Напад на Фатимину кућу Док је именовање Ебу Бекра наишло на мали отпор у Медини, Бену Хашим и неки Мухамедови другови убрзо су се окупили у знак протеста код Алијине куће. Међу њима су били Зубејр и Мухамедов стриц Абас ибн Абд ел-Муталиб. Ови протестанти су сматрали да је Алија законити наследник Мухамеда, вероватно мислећи на Гадир Хум. Између осталих, ел-Табари извештава да је Омер тада повео наоружану руљу до Алијине резиденције и запретио да ће запалити кућу ако Алија и његове присталице не положе заклетву на верност Ебу Бекру. Сцена је убрзо постала насилна, али се руља повукла након што их је Алијина жена Фатима преклињала. Ебу Бекр је касније увео успешан бојкот Бену Хашима, који су на крају напустили своју подршку Алији. Највероватније, Алија сам није положио заклетву на верност Ебу Бекру све док Фатима није умрла у року од шест месеци од свог оца, Мухамеда. У шиитским изворима, смрт (и побачај) младе Фатиме приписују се нападу на њену кућу како би се савладао Алија по наређењу Ебу Бекра. Сунити категорички одбацују ове извештаје, али постоје докази у њиховим раним изворима да је руља насилно ушла у Фатимину кућу и ухапсила Алију, инцидент због којег је Ебу Бекр зажалио на самрти. Вероватно као политички потез да ослаби Бену Хашим, Ебу Бекр је раније конфисковао од Фатиме богате земље Фадака, које је она сматрала својим наследством (или даром) од свог оца. Конфискација Фадака се често оправдава у сунитским изворима хадисом о пророковом наследству, у чију се аутентичност сумња, делом зато што је у супротности са куранским заповестима. Калифат Ебу Бекра (в. 632–634) У одсуству народне подршке, Алија је на крају прихватио световну власт Ебу Бекра, вероватно ради муслиманског јединства. Посебно, Алија је одбијао предлоге да насилно преузме калифат. Ипак, сматрао је себе најквалификованијим кандидатом за вођство на основу својих заслуга и сродства са Мухамедом. Докази сугеришу да је Алија даље сматрао себе одређеним наследником Мухамеда. За разлику од Мухамедовог живота, Алија се повукао из јавног живота током калифата Ебу Бекра и његових наследника, Омера и Османа. Алија није учествовао у Рида ратовима и раним муслиманским освајањима, иако је остао саветник Ебу Бекра и Омера за владина и верска питања., Међутим, њихови сукоби са Алијом су такође добро документовани, али углавном игнорисани у сунитским изворима. Те тензије су биле епитомизоване током поступка изборног већа 644. године када је Алија одбио да буде везан преседаном прва два калифа. Насупрот томе, шиитски извори виде Алијину заклетву Ебу Бекру као (принудни) чин политичке корисности (такија). Сукоби са Алијом су вероватно увећани у шиитским изворима. Калифат Омера (в. 634–644) Пре своје смрти 634. године, Ебу Бекр је одредио Омера за свог наследника. Алија није консултован о овом именовању, коме су се у почетку опирали неки виши другови. Сам Алија овај пут није истицао никакве претензије и држао се подаље од јавних послова током Омеровог калифата, који је ипак консултовао Алију у одређеним стварима. На пример, Алији се приписује идеја о усвајању сеобе у Медину (хиџра) као почетка исламског календара. Ипак, Алијин политички савет је вероватно игнорисан. На пример, Омер је осмислио државни регистар (деван) за дистрибуцију вишка државних прихода према исламском преседану, али је Алија сматрао да те приходе треба равноправно расподелити међу муслиманима, следећи праксу Мухамеда и Ебу Бекра. Алија је такође био одсутан са стратешког састанка угледних људи код Дамаска. Алија није учествовао у Омеровим војним походима, иако се чини да им се није јавно противио. Омер се вероватно противио комбинацији пророчанства и калифата у Бену Хашиму, и спречио је Мухамеда да диктира своју вољу на самрти, можда се плашећи да би могао изричито одредити Алију за свог наследника. Без обзира на то, можда схватајући неопходност Алијине сарадње у својој колаборативној шеми управљања, Омер је учинио нека ограничена приближавања Алији и Бену Хашиму током свог калифата. На пример, Омер је вратио Мухамедова имања у Медини Алији, али је задржао Фадак и Хајбар. Према неким извештајима, Омер је такође инсистирао на женидби са Алијином ћерком Ум Култум бинт Али, на шта је Алија невољно пристао када је први придобио јавну подршку за свој захтев. Избор Османа (644) Пре своје смрти 644. године, Омер је задужио мали комитет да изабере следећег калифа између себе. Алија и Осман су били најјачи кандидати у овом комитету, чији су сви чланови били рани Мухамедови другови из племена Курејш. Други члан, Абд ел-Рахман ибн Авф, добио је одлучујући глас било од комитета било од Омера. Након разматрања, Ибн Авф је именовао свог зета Османа за следећег калифа, када је овај обећао да ће следити преседан прва два калифа. Насупрот томе, Алија је одбацио овај услов, или је дао избегавајући одговор. Ансари нису били заступљени у комитету, који је очигледно био пристрасан према Осману. Оба ова фактора су радила против Алије, који није могао бити једноставно искључен из поступка. Калифат Османа (в. 644–656) Осман је био нашироко оптуживан за непотизам, корупцију, и неправду. И Алија је критиковао Османово понашање, укључујући његове раскошне дарове за своје рођаке. Алија је такође штитио отворене другове, попут Ебу Зара и Амара, и свеукупно је деловао као обуздавајући утицај на Османа. Неки од Алијиних присталица били су део опозиционог покрета, коме су се у својим напорима придружили Талха и Зубејр, обојица виши Мухамедови другови, и његова удовица Аиша. Међу таквим Алијиним присталицама били су Малик ел-Аштар и други верски учени кура (дос. ’читаоци Курана’). Ове присталице су желеле да виде Алију као следећег калифа, али нема доказа да је он координирао са њима. Алија је такође одбијао захтеве да предводи побуњенике, иако је вероватно саосећао са њиховим незадовољством. Стога се сматрао природним фокусом за опозицију, барем морално. Атентат на Османа (656) Како су њихове жалбе расле, покрајински дисиденти су преплавили Медину 656. године. Египатска опозиција је тражила савет од Алије, који их је позвао да преговарају са Османом. Алија је слично замолио ирачку опозицију да се уздржи од насиља, што су они послушали. Такође је у више наврата посредовао између Османа и дисидената, како би се позабавили њиховим економским и политичким жалбама. Посебно, Алија је преговарао и гарантовао споразум којим је окончана прва опсада. Затим је убедио Османа да се јавно покаје, што је калиф и учинио, али је затим повукао своју изјаву, могуће под утицајем свог секретара Марвана ибн ел-Хакама. Египатски побуњеници су по други пут опсели Османову резиденцију када су пресрели званично писмо којим се наређује њихово кажњавање. Захтевали су калифову абдикацију, али је он то одбио и остао при својој невиности у вези са писмом, за које се у раним изворима често окривљује Марван. Алија је такође стао на страну Османа, али га је калиф очигледно оптужио у вези са писмом. Тада је вероватно Алија одбио да даље посредује за Османа, кога су убрзо потом убили египатски побуњеници. Алија није играо никакву улогу у смртоносном нападу, а његов син Хасан је рањен док је чувао Османову опседнуту резиденцију по Алијином налогу. Такође је убедио побуњенике да доставе воду Османовој кући током опсаде. Калифат Избор (656) Када су египатски побуњеници 656. године убили Османа, потенцијални кандидати за калифат били су Алија и Талха. Омејади су побегли из Медине, остављајући покрајинске побуњенике и Ансаре у контроли града. Међу Египћанима, Талха је уживао извесну подршку, али Ирачани и већина Ансара су подржавали Алију. Већина Мухаџира, и кључне племенске вође такође су фаворизовали Алију у то време. Ове групе су понудиле калифат Алији, који је, након извесног оклевања, јавно прихватио заклетву. Малик ел-Аштар је можда први положио заклетву на верност Алији. Талха и Зубејр, који су обојица тежили калифату, такође су положили своје заклетве Алији, највероватније добровољно, али су касније прекршили своје заклетве. Алија вероватно никога није присиљавао на заклетву, и мало је доказа о било каквом насиљу, иако су многи касније раскинули са Алијом, тврдећи да су се заклели под принудом. Истовремено, присталице, које су биле у већини у Медини, могле су застрашити друге. Легитимитет Алија је тако попунио вакуум моћи настао убиством владара. Његов избор, нерегуларан и без већа, наишао је на мали јавни отпор у Медини, али га је подршка побуњеника изложила оптужбама за саучесништво у Османовом убиству. Иако су се привилеговане групе спремно окупиле око Алије, имао је ограничену подршку међу моћним Курејшијама, од којих су неки тежили калифату. Унутар Курејша, два табора су се противила Алији: Омејади, који су веровали да је калифат њихово право након Османа, и они који су желели да обнове калифат Курејша на истим принципима које су поставили Ебу Бекр и Омер. Ова друга група је вероватно била већина унутар Курејша. Алија је заиста био гласан о божанском праву Мухамедове родбине на вођство, што би угрозило политичке амбиције остатка Курејша. Административна политика Правда Алијин калифат карактерисала је његова строга правда. Спроводио је радикалне политике како би обновио своју визију пророчке владавине, и отпустио скоро све Османове намеснике, које је сматрао корумпиранима. Алија је такође равноправно расподелио средства из трезора међу муслиманима, следећи Мухамедову праксу, и каже се да је показивао нулту толеранцију према корупцији. Неки од оних погођених Алијиним егалитарним политикама убрзо су се побунили против њега под изговором освете за Османа. Међу њима је био Муавија I, дугогодишњи намесник Леванта. Алија је стога критикован од стране неких због политичке наивности и претераног ригоризма, а хваљен од других због праведности и недостатка политичке корисности. Његове присталице идентификују сличне Мухамедове одлуке, и тврде да ислам никада не дозвољава компромис по питању праведног циља, цитирајући стих 68:9 Курана, „Они би желели да ти попустиш, па би и они попустили.“ Неки уместо тога сугеришу да су Алијине одлуке заправо биле оправдане на практичном нивоу. На пример, уклањање непопуларних намесника била је можда једина опција доступна Алији јер је неправда била главна жалба побуњеника. Верски ауторитет Као што је видљиво из његових јавних говора, Алија себе није видео само као световног вођу муслиманске заједнице, већ и као њен искључиви верски ауторитет. Стога је полагао право на верски ауторитет да тумачи Куран и Суну. Неке Алијине присталице су га заиста сматрале својим божански вођеним вођом који заслужује исту врсту лојалности као и Мухамед. Осећали су апсолутну и свеобухватну везу духовне лојалности (велаја) према Алији која је превазилазила политику. На пример, многи од њих су јавно понудили Алији своју безусловну подршку око 658. године. Своју апсолутну лојалност Алији оправдавали су на основу његових заслуга, преседана у исламу, његовог сродства са Мухамедом, и такође објаве коју је овај дао на Гадир Хуму. Многе од ових присталица такође су сматрале Алију законитим наследником Мухамеда након његове смрти, о чему сведочи, на пример, поезија из тог периода. Фискална политика Алија се противио централизованој контроли над покрајинским приходима. Равноправно је расподелио вишак пореза и плена међу муслиманима, следећи преседан Мухамеда и Ебу Бекра. За поређење, Омер је расподелио државне приходе према исламским заслугама, а Осман је нашироко оптуживан за непотизам и корупцију. Строго егалитарне политике Алије донеле су му подршку привилегованих група, укључујући Ансаре, куре, и касне имигранте у Ирак. Насупрот томе, Талха и Зубејр су обојица били курејшитски другови Мухамеда који су стекли огромно богатство под Османом. Обојица су се побунили против Алије када је одбио да им да привилегије. Неке друге личности међу Курејшијама су се такође окренуле против Алије, који је чак ускраћивао јавне фондове својим рођацима, док је његов главни непријатељ Муавија спремно нудио новчане поклоне. Алија је упутио своје службенике да прикупљају порезе на добровољној основи и без узнемиравања, и да дају приоритет сиромашнима при расподели јавних фондова. Писмо приписано Алији упућује његовог намесника да посвети више пажње развоју земље него опорезивању. Ратна правила Током грађанског рата, Алија је својим војницима забранио пљачку, и уместо тога их је плаћао из пореских прихода. Такође је праштао својим непријатељима у победи. Обе ове праксе су касније уграђене у исламски закон. Алија је такође саветовао свог команданта ел-Аштара да не одбија позиве на мир, да не крши споразуме, и наредио му је да не започиње непријатељства. Алија је слично забранио својим трупама да узнемиравају цивиле, убијају рањене и оне који су побегли, сакате мртве, улазе у домове без дозволе, пљачкају и повређују жене. Спречио је поробљавање жена у победи, иако су се неки бунили. Пре Битке код Сифина, Алија није узвратио и дозволио је својим непријатељима приступ води за пиће када је стекао предност. Битка камиле Аиша је јавно водила кампању против Алије одмах након његовог ступања на дужност. У Меки су јој се придружили њени блиски рођаци, Талха и Зубејр, који су тако прекршили своје раније заклетве верности Алији. Ова опозиција је захтевала кажњавање Османових убица, и оптуживала Алију за саучесништво у убиству. Такође су позивали на уклањање Алије са дужности и на курејшитско веће да именује његовог наследника. Њихов примарни циљ је вероватно било уклањање Алије, а не освета за Османа, против кога је тријумвират подстицао јавно мњење. Опозиција није успела да стекне довољно снаге у Хиџазу, и уместо тога је заузела Басру у Ираку, убивши многе тамо. Алија је подигао војску из оближње Куфе, која је формирала језгро Алијиних снага у предстојећим биткама. Две војске су убрзо улогориле непосредно изван Басре, обе су вероватно бројале око десет хиљада људи. Након три дана неуспешних преговора, две стране су се спремиле за битку. Приказ битке Битка се одиграла у децембру 656. године. Побуњеници су започели непријатељства, а Аиша је била присутна на бојном пољу, јашући у оклопној паланци на црвеној камили, по чему је битка и добила име. Талху је убрзо убио други побуњеник, Марван, Османов секретар. Зубејр, искусан борац, дезертирао је убрзо након што је битка почела, али је гоњен и убијен. Његово дезертирање сугерише да је имао озбиљне моралне недоумице у вези са њиховим циљем. Алија је однео победу, а Аиша је с поштовањем враћена у Хиџаз. Алија је затим прогласио јавно помиловање, ослободио све ратне заробљенике, укључујући Марвана, и забранио поробљавање њихових жена. Њихова заплењена имовина је такође враћена. Алија се затим стационирао у Куфи, која је тако постала његова де факто престоница. Битка код Сифина Муавију, актуелног намесника Велике Сирије, Алија је сматрао корумпираним и неподобним, и сменио га је са положаја. Заузврат, Муавија је одбио да се повуче и обавестио је Алију преко представника да ће га признати за калифа у замену за наставак намесништва у Сирији, и могуће припајање Египта. Алија је одбацио овај предлог. Као одговор, Муавија је покренуо пропагандну кампању широм Сирије, окривљујући Алију за убиство владара и позивајући на освету. Муавија се такође удружио са Амр ибн ел-Асом, војним стратегом, који је обећао да ће подржати Омејаде против Алије у замену за доживотно намесништво над Египтом. Муавија је тада формално објавио рат, оптужујући Алију за саучесништво у убиству владара, захтевајући његово уклањање, а затим веће у Сирији да изабере следећег калифа. Савремени аутори сматрају да је Муавијин позив на освету изговор за задржавање власти. Приказ битке У лето 657. године, Алијина ирачка војска и Муавијине сиријске снаге улогориле су се код Сифина, западно од реке Еуфрат, бројећи можда 100.000, односно 130.000 људи. Многи Мухамедови другови били су присутни у Алијиној војсци, док се Муавија могао похвалити тек шачицом. Две стране су неко време преговарале, без резултата, након чега се главна битка одиграла од среде, 26. јула 657. године, до петка или суботе ујутру. Алија се вероватно уздржавао од започињања непријатељстава, и касније се борио заједно са својим људима на линији фронта, док је Муавија предводио из свог павиљона, и одбио је предлог да се ствари реше у личном двобоју са Алијом. Међу погинулима борећи се за Алију био је Амар ибн Јасир. У канонским сунитским изворима, пророчки хадис предвиђа Амарову смрт од руку ел-фи'а ел-багија (дос. ’бунтовне агресивне групе’). Позив на арбитражу Борбе су престале када су неки Сиријци подигли странице Курана на своја копља, узвикујући: „Нека Алахова књига буде судија међу нама.“ Пошто је Муавија дуго инсистирао на бици, овај позив на арбитражу сугерише да је сада осетио пораз. Насупрот томе, Алија је подстицао своје људе да се боре, говорећи им да је подизање Курана ради обмане, али безуспешно. Преко својих представника, кура и рида племена из Куфе, највећи блок у Алијиној војсци, обојица су запретила Алији побуном ако не одговори на позив Сиријаца. Суочен са снажним мировним осећањима у својој војсци, Алија је прихватио предлог арбитраже, највероватније против свог расуђивања. Споразум о арбитражи Муавија је сада предложио да представници обе стране треба да нађу куранско решење. Муавију је представљао његов савезник Амр, док је, упркос Алијином противљењу, већина у његовом табору инсистирала на неутралном Ебу Муси, некадашњем намеснику Куфе. Споразум о арбитражи је написан и потписан 2. августа 657. године, предвиђајући да се двојица представника састану на неутралној територији, придржавају Курана и Суне и обнове мир. Обе војске су напустиле бојно поље после споразума. Споразум о арбитражи је тако поделио Алијин табор, јер многи нису подржавали његове преговоре са Муавијом, чије су тврдње сматрали лажним. Насупрот томе, споразум је ојачао Муавијин положај, који је сада био равноправан кандидат за калифат. Формирање Хариџита Неки од Алијиних људи су га напустили у знак протеста због споразума о арбитражи. Многи од њих су се на крају поново придружили Алији, док су се остали окупили у граду ел-Нахраван. Постали су познати као Хариџити (дос. ’отцепљени’), који су касније дигли оружје на Алију у Бици код Нахравана. Хариџити, од којих су многи припадали курама, вероватно су били разочарани процесом арбитраже. Њихов слоган је био: „Нема суда осим Алаховог,“ истичући своје одбацивање арбитраже (од стране људи) позивајући се на курански стих 49:9. Алија је овај слоган назвао речју истине којом отцепљени траже неистину, јер је владара сматрао неопходним у спровођењу вере. Арбитражни поступак Двојица арбитара састала су се у Думат ел-Џандалу, можда у фебруару 658. године. Тамо су донели пресуду да је Осман неправедно убијен и да Муавија има право да тражи освету. Нису могли да се договоре ни о чему другом. Пре него судска пресуда, ово је био политички уступак Ебу Муса, који се вероватно надао да ће Амр касније узвратити овај гест. Алија је осудио понашање двојице арбитара као супротно Курану и почео да организује другу сиријску кампању. Искључиво на иницијативу Муавије, одржан је и други састанак у Узруху. Преговори тамо су такође пропали, јер се двојица арбитара нису могла сложити око следећег калифа: Амр је подржао Муавију, док је Ебу Муса номиновао свог зета Абд Алаха ибн Омера, који је одустао. На крају, Ебу Муса је јавно свргнуо и Муавију и Алију и позвао на веће да именује његовог наследника према ранијим договорима са Амром. Када је Амр изашао за говорницу, међутим, свргнуо је Алију и именовао Муавију за свог наследника. Куфанска делегација је бесно реаговала на уступке Ебу Муса, а општи став је да је арбитража пропала, или је била без резултата. Она је ипак ојачала подршку Сиријаца Муавији и ослабила Алијин положај. Битка код Нахравана Након арбитраже, Муавија је добио заклетву Сиријаца као калиф. Алија је затим организовао нову, много мању, сиријску кампању. Али је одложио експедицију, и уместо тога марширао на Нахраван са својом војском, када је сазнао да Хариџити испитују и погубљују цивиле. Убили су многе, очигледно не штедећи ни жене. Алија је убедио многе Хариџите да се одвоје од своје војске, остављајући око 1.500–1.800, или 2.800, од око 4.000 бораца. Остали Хариџити су затим напали и били сломљени од стране Алијине војске од око 14.000 људи. Битка се одиграла или 17. јула 658. године, или 657. године. Алију су неки критиковали због убијања својих некадашњих савезника, од којих су многи били споља побожни муслимани. За друге, покоравање Хариџита је било неопходно, јер су били насилни и радикализовани побуњеници који су представљали опасност за Алијину базу у Куфи. Последње године Након Битке код Нахравана, Алија није могао да прикупи довољно подршке за другу сиријску кампању. Можда су његови војници били деморалисани, или су их можда опозвале њихове племенске вође, од којих су многи били поткупљени и придобијени од стране Муавије. Насупрот томе, Алија није давао никакве финансијске услуге племенским поглавицама из принципа. У сваком случају, отцепљење толико кура и хладноћа племенских вођа ослабили су Алију. Алија је последично изгубио Египат од Муавије 658. године. Муавија је такође почео да шаље војне одреде, који су циљали цивиле дуж реке Еуфрат, близу Куфе, и најуспешније, у Хиџазу и Јемену. Алија није могао правовремено да одговори на ове нападе. На крају је пронашао довољно подршке за другу сиријску офанзиву, која је требало да почне крајем зиме 661. године. Његов успех је делом био последица јавног згражања због сиријских препада. Међутим, планови за другу кампању су напуштени након атентата на Алију. Атентат и сахрана Алија је убијен током јутарње молитве 28. јануара 661. године (19. рамазана 40. АХ) у Великој џамији у Куфи. Други датуми су 26. и 30. јануар. Ударио га је по глави хариџитски дисидент Ибн Мулџам мачем обложеним отровом, из освете за њихов пораз у Бици код Нахравана. Алија је умро од последица рањавања око два дана касније, у доби од шездесет две или шездесет три године. Према неким извештајима, одавно је знао за своју судбину путем предосећаја или преко Мухамеда. Пре смрти, Алија је тражио или пакљиву примену lex talionis на Ибн Мулџама или његово помиловање. У сваком случају, Ибн Мулџама је касније погубио Хасан, Алијин најстарији син. У страху да би његово тело могло бити ексхумирано и оскрнављено од стране непријатеља, Алијино место сахране је држано у тајности и остаје неизвесно. Неколико места се помиње као да садрже Алијине посмртне остатке, укључујући гробницу Алије у Наџафу и гробницу Алије у Мазару. Прво место је идентификовано током владавине абасидског калифа Харун ел-Рашида (в. 786–809), и град Наџаф се развио око њега, поставши главно одредиште за шиитска ходочашћа. Садашњу гробницу саградио је сафавидски монарх Сафи (в. 1629–1642), близу које се налази огромно гробље за шиите који су желели да буду сахрањени поред свог имама. Наџаф је такође дом врхунских верских колеџа и истакнутих шиитских учењака. За друга места Алијиног сахране тврди се да су Багдад, Дамаск, Медина, Рај, док мањина шиита верује да је негде у граду Куфи. Наслеђе Када је Алија умро, његов син Хасан је признат за следећег калифа у Куфи. Као Алијин опуномоћеник, Хасан је био очигледан избор за Куфанце, посебно зато што је Алија био гласан о искључивом праву Мухамедове родбине на вођство. Већина преживелих Мухамедових другова била је у Алијиној војсци, и они су такође положили заклетву на верност Хасану, али свеукупно, подршка Куфанаца Хасану је вероватно била слаба. Хасан је касније абдицирао у августу 661. године у корист Муавије када је овај напао Ирак са својом сиријском војском. Муавија је тако основао династички Омејадски калифат. Током своје владавине, прогањао је Алијину породицу и присталице, и овластио проклињање Алије као део заједничких молитви. Потомци Алије Први Алијин брак био је са Фатимом, која му је родила три сина: Хасана, Хусејна и Мухсина. Мухсин је или умро у детињству, или га је Фатима побацила када је повређена у нападу на њену кућу током кризе наслеђивања. Потомци Хасана и Хусејна познати су као Хасаниди, односно Хусејниди. Као Мухамедово потомство, почаствовани су у муслиманским заједницама племићким титулама као што су шериф и сејид. Алија и Фатима су такође имали две кћери, Зејнеб и Ум Култум. Након Фатимине смрти 632. године, Алија се поново женио више пута и имао још деце, укључујући Мухамеда ел-Авсата и Абаса ибн Алија. У животу, Алија је имао седамнаест кћери и једанаест, четрнаест или осамнаест синова, међу којима су Хасан, Хусејн и Мухамед ибн ел-Ханефија одиграли историјску улогу. Потомци Алије познати су као Алиди. Под Омејадима (661–750) Муавија је наследио Алију 661. године и основао династички Омејадски калифат, током којег су Алиди били жестоко прогањани. Након Алије, његови следбеници (ши'а) су признали његовог најстаријег сина Хасана за свог имама. Када је он умро 670. године, вероватно отрован на Муавијин наговор, шиитска заједница је следила Хасановог млађег брата Хусејна, кога су убили омејадске снаге у Бици код Кербеле 680. године, заједно са многим његовим рођацима. Да би се осветио за масакр у Кербели, убрзо је 685. године уследио шиитски устанак ел-Мухтара, који је тврдио да представља Ибн ел-Ханефију. Главни покрети који су уследили након овог устанка били су сада изумрли Кајсанити и Имамити. Кајсанити су углавном следили Ебу Хашима, сина Ибн ел-Ханефије. Када је Ебу Хашим умро око 716. године, ова група се углавном ускладила са Абасидима, то јест, потомцима Мухамедовог стрица Абаса. С друге стране, Имамите су предводили тихи потомци Хусејна, преко његовог јединог преживелог сина, Алије Зејн ел-Абидина (прем. 713). Изузетак је био Алијин син Зајд, који је предводио неуспешан устанак против Омејада око 740. године. За његове следбенике, познате као зајдити, сваки учени Хасанид или Хусејнид који се подигне против тираније квалификовао се за имама. Под Абасидима (750–1258) Алиди су такође прогањани под Абасидима, који су срушили Омејаде 750. године. Неки од Алида су се стога побунили, док су неки успоставили регионалне династије у удаљеним областима. Посебно, путем затварања или надзора, Абасиди су уклонили имаме Имамита из јавног живота, и сматра се да су одговорни за смрт имама. Главни Имамити су били претходници Дванаесторичних шиита, који верују да је њихов дванаести и последњи имам, Мухамед ел-Махди, рођен око 868. године, али је сакривен од јавности 874. године из страха од прогона. Он остаје у окултацији по божанској вољи до свог поновног појављивања на крају времена да искорени неправду и зло. Једини историјски раскол међу Имамитима догодио се када је њихов шести имам, Џафер ел-Садик, умро 765. године. Неки су тврдили да је његов одређени наследник био његов син Исмаил, који је умро пре ел-Садика. Ово су били претходници Исмаилита, који су постигли политички успех на прелазу у десети век, као Фатимидски калифат у Египту и Кармати у Бахреину. Дела Већина дела која се приписују Алији прво су изговорена као говори, а касније су их други записали. Постоје и дове, попут Дова Кумејл, које је можда подучавао друге. Нахџ ел-белаги Нахџ ел-белаги (дос. ’пут елоквенције’) је збирка проповеди, писама и изрека из једанаестог века, све приписане Алији, коју је саставио ел-Шериф ел-Ради (прем. 1015), истакнути дванаесторични учењак. Због свог понекад осетљивог садржаја, о аутентичности Нахџ ел-белаги се дуго полемички расправљало. Међутим, пратећи његов садржај у ранијим изворима, недавна академска истраживања приписала су већину Нахџ ел-белаге Алији. Ова књига, посебно њено писмо са упутствима упућено ел-Аштару, служило је као идеолошка основа за исламску владавину. Књига такође укључује детаљне расправе о друштвеним одговорностима, наглашавајући да веће одговорности резултирају већим правима. Нахџ ел-белаги такође садржи осетљив материјал, као што је оштра критика Алијиних претходника у својој Проповед Шакшакија, и неодобравање Аише, Талхе и Зубејра, који су се побунили против Алије. Слављена као пример најелоквентнијег арапског, Нахџ ел-белаги је значајно утицала на арапску књижевност и реторику. О књизи су написани бројни коментари, укључујући обимно дело мутезилитског учењака Ибн Еби'л-Хадида (прем. 1258). Гурар ел-хикам Гурар ел-хикам ве дурар ел-калим (дос. ’узвишени афоризми и бисери говора’) саставио је Абд ел-Вахид Амиди (прем. 1116), који је био или шафијски правник или дванаесторични учењак. Књига садржи хиљаде кратких Алијиних изрека о побожности и етици. Ови афоризми и друга дела која се приписују Алији значајно су утицали на исламски мистицизам. Мусхаф Алије Мусхаф Алије је рецензија Курана коју је саставио Алија, који је био један од његових првих писара. Према неким шиитским извештајима, овај кодекс (мусхаф) Алије одбијен је за званичну употребу током кризе наслеђивања. Неке ране шиитске традиције такође сугеришу разлике са стандардним османским кодексом, иако је данас преовлађујући шиитски став да се Алијина рецензија подудара са османским кодексом, осим по редоследу садржаја. Каже се да је Алијин кодекс у поседу Мухамеда ел-Махдија, који ће открити кодекс (и његов ауторитативни коментар од стране Алије) када се поново појави. Китаб Али Китаб Али (дос. ’књига Алије’) је нестала збирка пророчких изрека коју је сакупио Алија. Књига се можда бавила питањима законитости (халал) и незаконитости (харам), укључујући детаљан кривични законик. Китаб Али се такође често повезује са ел-Џафром, за који се каже да садржи езотерична учења Мухамеда за његову породицу. Копије Китаб Алија су вероватно биле доступне до раног осмог века, а његови делови су преживели у каснијим шиитским и сунитским делима. Друга дела Дова Кумејл је популарна шиитска дова која се приписује Алији, а пренео ју је његов друг, Кумајл ибн Зијад. Алији се такође приписује Китаб ел-Дијат о исламском праву, у потпуности цитиран у шиитској збирци хадиса Мен ла јахдуруху ел-факих. Судске одлуке и извршне наредбе Алије током његовог калифата такође су забележене. Друга сачувана дела која се приписују Алији сакупљена су у Китаб ел-Кафи и другим шиитским изворима. Доприноси исламским наукама Стандардна рецитација Курана води порекло од Алије, а његово писано наслеђе је проткано куранским коментарима. Ибн Абас, водећи рани егзегета, приписао је Алији заслуге за своја тумачења Курана. Алија је такође пренео неколико стотина пророчких хадиса. Даље му се приписују прве систематске процене хадиса, и често се сматра оснивачем науке о хадису. Неки такође сматрају Алију оснивачем исламске теологије, а његове изреке садрже прве рационалне доказе о Алаховој једноћи (тевхид) у исламу. У каснијој исламској филозофији, Алијине изреке и проповеди су коришћене за метафизичко знање. Посебно, Нахџ ел-белаги је витални извор за шиитске филозофске доктрине, после Курана и Суне. Као шиитски имам, изјаве и праксе које се приписују Алији се широко проучавају у шиитском исламу, где се посматрају као наставак пророчких учења. Имена и титуле Алија је у исламској традицији познат по многим почасним називима, од којих неке посебно користе шиити. Његова главна кунја (текноним) била је ʾАбӯ ел-Ḥасан („отац ел-Хасана“). Његове титуле укључују ел-Муртадā (дос. ’онај којим је [Бог] задовољан’), Есед Аллāх (дос. ’лав Божији’), Ḥајдар (дос. ’лав’, име које му је првобитно дала мајка), Амӣр ел-Муʾминӣн (дос. ’заповедник верних' или 'принц верних’), и Имāм ел-Муттакıн (дос. ’вођа богобојажљивих’). Посебно, дванаесторични шиити сматрају титулу Амир ел-муминин јединственом за Алију. Такође се помиње као Абӯ Турāб (дос. ’отац прашине’), што је можда првобитно био пежоратив од стране његових непријатеља. Сиддик ал-Акбар и ел-Фарук (онај који разликује добро од зла) су друге Алијине титуле. Личност Често хваљен због своје побожности и храбрости, Алија се борио да одржи своја веровања, али је такође био великодушан у победи, чак ризикујући гнев неких присталица да спречи поробљавање жена. Такође је показивао своју тугу, плакао за мртвима и наводно се молио над својим непријатељима. Ипак, Алија је такође критикован због свог идеализма и политичке нефлексибилности, јер су његове егалитарне политике и строга правда антагонизовали многе. Речено је да су те особине биле присутне и код Мухамеда, коме се Куран обраћа: „Они би желели да ти [Мухамед] попустиш, па би и они попустили.“ У сваком случају, ове Алијине особине, укорењене у његовим верским уверењима, допринеле су његовом имиџу данас за његове следбенике као узора исламских врлина, посебно правде. Алија се такође сматра узором par excellence за исламско витештво (футувва). Историјски извештаји о Алији су често тенденциозни. На пример, лично, Алија је описан у неким сунитским изворима као ћелав, тешке грађе, кратких ногу, широких рамена, длакавог тела, дуге беле браде и погођен упалом очију. Шиитски извештаји о Алијином изгледу су знатно другачији. Они можда боље одговарају његовој репутацији способног ратника. Слично, Алија је у неким сунитским изворима представљен као груб, осион и недруштвен. Насупрот томе, шиитски извори га описују као великодушног, нежног и веселог, до те мере да га је сиријска ратна пропаганда оптуживала за лакомисленост. Шиитски и суфијски извори такође су пуни извештаја о његовим делима љубазности, посебно према сиромашнима. Неопходне особине команданта, описане у писму приписаном Алији, можда су и саме биле његов портрет: спор на гнев, радо прашта, благ према слабима и строг према јакима. Његов друг, Са'са'а ибн Сухан, описао га је слично: „Он [Алија] је био међу нама као један од нас, благог држања, интензивне понизности, водећи лаганим додиром, иако смо га се бојали са оном врстом страхопоштовања коју везани затвореник има пред оним ко држи мач над његовом главом.“ Оцена и наслеђе У исламу За Алију се каже да је на другом месту, одмах до Мухамеда, у шиизму. Алија је поштован због своје храбрости, поштења, непоколебљиве оданости исламу, великодушности и једнаког опхођења према свим муслиманима. За своје поштоваоце, он је тако постао архетип некорумпираног ислама и преисламског витештва. У Курану Алија је редовно представљао Мухамеда у мисијама које се обично повезују са куранским заповестима. На пример, стих вилајет (5:55) је референца на то када је Алија дао свој прстен просјаку, док се молио у џамији, према шиитским и неким сунитским извештајима. Ако је тако, онда овај стих даје Алији исти духовни ауторитет (велаја) као и Мухамеду. У шиитским изворима, стих таблига (5:67) је подстакао Мухамеда да одреди Алију за свог наследника на Гадир Хуму, док је стих икмал ел-дина (5:3) накнадно објавио савршенство ислама. Стих чистоте (33:33) тиче се статуса чистоте Ахл ел-бејта (дос. ’људи из куће’), која је ограничена на Алију, Фатиму и њихова два сина у шиитским и неким сунитским изворима. Друга референца на Ахл ел-бејт могао би бити стих меведа (42:23). За шиите, овај стих је курански мандат да воле и следе Ахл ел-бејт. У хадиској литератури Мухамед често хвали Алијине особине. Најконтроверзнија таква изјава, „Онај коме сам ја мевла, Алија је његов мевла“, изречена је на Гадир Хуму. Ово је Алији дало исти духовни ауторитет (велаја) као и Мухамеду, према шиитима. На другом месту, хадис положаја упоређује Мухамеда и Алију са Мојсијем и Ароном, и тиме подржава узурпирано право Алије да наследи Мухамеда у шиитском исламу. Други примери у стандардним шиитским и сунитским збиркама хадиса укључују: „Нема храбријег младића од Алије“, „Нико осим верника не воли Алију, и нико осим лицемера (мунафик) не мрзи Алију“, „Ја сам од Алије, и Алија је од мене, и он је вели (дос. ’патрон’) сваког верника после мене“, „Истина се врти око њега [Алије] где год да крене“, „Ја сам град знања, а Алија су његова врата (баб)“, „Алија је са Кураном и Куран је са Алијом. Неће се раздвојити док ми се не врате на [рајском] језеру.“ У суфизму Алија је заједнички извор мистичних и духовних струја унутар и сунитске и шиитске секте ислама. Посебно, Алија је духовни поглавар неких суфијских покрета, јер суфије верују да је Алија наследио од Мухамеда његово езотерично знање и свети ауторитет, који воде вернике на њиховом путовању ка Богу. Скоро сви суфијски редови воде своју лозу до Мухамеда преко Алије, изузетак су Накшибендије, који до Мухамеда стижу преко Ебу Бекра. У сунитском исламу У сунитском исламу, Алија је поштован као блиски Мухамедов друг, врхунски ауторитет за Куран и исламско право, и извор мудрости у сунитској духовности. Када је пророк умро 632. године, Алија је имао своје претензије на вођство, можда мислећи на Гадир Хум, али је на крају прихватио световну власт прве тројице калифа у интересу муслиманског јединства. Алија је у сунитским изворима приказан као поверљиви саветник прве тројице калифа, док су њихови сукоби са Алијом минимизирани, у складу са сунитском тенденцијом да покажу склад међу друговима. Као четврти и последњи праведни калиф, Алија има посебно висок статус у сунитском исламу, иако је ово доктринарно поштовање Алије скорашњи развој за који се вероватно може приписати заслуга истакнутом сунитском традиционалисти Ибн Ханбелу (прем. 855). Сунитска хијерархија другова ставља Алију испод његова три претходника и изнад оних који су се борили против њега. Ово рангирање захтевало је сунитско реинтерпретирање оних пророчких изрека које експлицитно уздижу Алију изнад свих другова. У шиитском исламу Алија заузима централно место у шиитском исламу: Арапска реч ши'а сама по себи је скраћеница за 'ши'а Алије' (дос. ’следбеници Алије’), његово име је укључено у дневни позив на молитву (езан), и сматра се најистакнутијим Мухамедовим другом. Дефинишућа доктрина шиитског ислама је да је Алија био законити наследник Мухамеда путем божански одређеног именовања, што је пре свега референца на Гадир Хум. Сматра се да је Алија наследио Мухамедов политички и верски ауторитет, чак и пре свог ступања на калифат 656. године. Посебно, Алијини претходници се сматрају нелегитимним владарима и узурпаторима његових права. Свеобухватна веза лојалности између шиитских муслимана и њихових имама (и Мухамеда у својству имама) позната је као велаја. Такође се сматра да је Алија обдарен привилегијом посредништва на Судњем дану. На почетку, неки шиити су чак приписивали божанство Алији, али су такви екстремни ставови постепено искорењени из шиизма. У шиитском веровању, Алија је такође наследио езотерично знање Мухамеда, на пример, с обзиром на пророчки хадис: „Ја [Мухамед] сам град знања, а Алија су његова врата.“ Стога се Алија сматра, после Мухамеда, тумачем, par excellence, Курана и јединим ауторитативним извором његових (езотеричних) учења. За разлику од Мухамеда, међутим, не сматра се да је Алија примио божанску објаву (вехј), иако је могао бити вођен божанском инспирацијом (илхам). Овде се понекад цитира стих 21:73 Курана: „Ми смо их учинили имамима, који упућују по Нашем наређењу, и објавили смо им (авхајна') да чине добра дела, да обављају молитву и да дају зекат (милостињу), и они су Нам се клањали.“ Шиитски муслимани такође верују у непогрешивост Алије, као и Мухамеда, то јест, у њихову божанску заштиту од греха. Овде се понекад цитира стих чистоте. Алијине речи и дела се стога сматрају моделом за шиитску заједницу и извором за њихове верске заповести. У ибадизму Ибадити одржавају посебан теолошки суд о Алији заснован на његовом придржавању куранских принципа током Прве фитне. Иако су првобитно признали његов легитимитет и одобравали његов став против побуна Аише и Муавије, њихова традиција сматра да је Алија изгубио право да води након прихватања арбитраже у Бици код Сифина. Из ибадитске перспективе, ова одлука је била напуштање божанског мандата што га је учинило неподобним за имамат. Овај став је учвршћен његовом каснијом војном акцијом у Бици код Нахравана где је убио Ахл ел-Нахр (Људе са реке). Ибадити сматрају ове Алијине противнике правим чуварима вере и сматрају њиховог вођу, Абд Алаха ибн Вехба ел-Расибија, легитимним наследником имамата након Алијине грешке код Сифина. Сходно томе, Алија се не сматра праведном фигуром у својим каснијим годинама. Уместо тога, верује се да је генеалогија ислама (несаб ел-ислам) прешла преко појединаца попут Хуркуса ибн Зухајра ел-Садија који су очували веру у њеном изворном облику. У алавизму Алавити поштују Алију, првог од Дванаесторице имама, као физичку манифестацију Бога. Чак се и алавитско сведочење вере (шехадет) преводи као „нема Бога осим Алије“. Алавитско тројство замишља Бога као сачињеног од три различите манифестације: Ма'на (значење), Исм (Име) и Баб (Врата); које заједно чине „недељиво тројство“. Ма'на симболизује „извор и значење свих ствари“ у алавитској митологији. Према алавитским доктринама, Ма'на је створио Исм, који је заузврат изградио Баб. Ова веровања су блиско повезана са алавитском доктрином реинкарнације тројства. Коначно тројство реинкарнације у алавитском тројству чине Алија (Ма'на), Мухамед (Исм) и Салман Персијанац (Баб). Алавити их приказују као небо, сунце и месец, респективно. Алавити обоготворавају Алију као „последњу и врховну манифестацију Бога“ који је изградио универзум, приписују му божанску супериорност и верују да је Алија створио Мухамеда и дао му мисију да шири куранска учења на земљи. У другим религијама У друзској вери, Алија се сматра „мањим пророком“, попут Платона и Сократа. Иако је вера првобитно настала из исмаилитске гране шиитског ислама, Друзи нису муслимани, и не прихватају пет стубова ислама. У јарсанизму, религији коју је основао курдски мистик Султан Сахак, Алија се сматра инкарнацијом Бога, и супериорним у односу на Мухамеда, али је њихова слика као Гулат (дос. ’претеривачи’) подсекте шиитског ислама нетачна. Историографија О Алији је много писано у исламској литератури, одмах после Мухамеда. Међутим, велики део овог материјала обојен је позитивном или негативном пристрасношћу према Алији. Примарни извори о Алији су Куран, хадиси и друга рана исламска дела, од којих је најзначајнија Књига Сулејма ибн Кајса, која се приписује Алијином другу. Таква дела су у почетку била ретка, али то се променило увођењем приступачног папира у абасидском периоду. На пример, најмање двадесет једна монографија је састављена о Бици код Сифина између 750. и 950. године, од којих је тринаест написао рани историчар Ебу Михнаф (прем. 773–774). Већина ових монографија није сачувана осим кроз цитате у каснијим збиркама, као што је Тарих ел-Табари из десетог века. Поред бројних дела муслиманских аутора, секундарни извори о Алији укључују списе арапских хришћана, хиндуса, као и радове западних научника. Када су писали о Алији, рани западни научници су често одбацивали као измишљене извештаје прикупљене у каснијим периодима, јер су њихови аутори често заступали сопствене сунитске или шиитске пристрасне ставове. На пример, Л. Каетани (прем. 1935) често је одбацивао историјске извештаје приписане про-Алијевом Ибн Абасу и анти-Алијевој Аиши. Каетани је уместо тога преферирао извештаје пренете без иснада од стране раних историчара попут Ибн Исхака (прем. 767). Насупрот томе, В. Маделунг (прем. 2023) је тврдио да тенденциозност извештаја сама по себи не подразумева његово измишљање. Маделунг се уместо тога залагао за аутентификацију историјских извештаја на основу њихове компатибилности са другим догађајима и личностима. Напомене Рефренце Литература