NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Imgur-Enlil

Imgur-Enlil bylo starověké asyrské město, jehož pozůstatky byly objeveny na archeologické lokalitě Balawat. Název Balawat nese i novodobá vesnice ležící v iráckém guvernorátu Ninive. Lokalita se nachází přibližně 25 kilometrů jihovýchodně od Mosulu a 4 kilometry jižně od novodobého asyrského města Bachdída. Ve starověku bylo město obehnáno hradbami, které obklopovaly plochu asi 64 hektarů. Název Imgur-Enlil, v překladu znamená Enlil souhlasil. Stejný název nesla i zeď ve starověké Babylonii. Dějiny archeologického výzkumu První vykopávky na lokalitě provedl v roce 1878 archeolog Hormuzd Rassam. Další výzkum zde uskutečnil v roce 1956 Max Mallowan, který pracoval pro Britskou archeologickou školu v Iráku. Povrchový průzkum lokality pro Britské muzeum provedl D. J. Trucker v roce 1989. Archeologické nálezy Kromě chrámů a palácových budov zde byly nalezeny i tzv. Balawatské brány. Tyto přibližně 6 metrů brány patřily k chrámu bohyně snů Mamu. Byly tvořeny dřevěnými vraty, na něž byly hřebíky připevněny bronzovými pásy. Tyto reliéfy zobrazují obětní a válečné scény z tažení novoasyrského krále Salmanessera III. a představuj první známé zobrazení krajinných prvků (stromů, hor aj.) v asyrském umění. Dějiny osídlení města Město Imgur-Enlil založil novoasyrský král Aššurnasirpal II. (884–859 př. n. l.). Nacházelo se na řece Derrah, přibližně 10 km proti proudu od města Kalhu (biblický Nimrud/Calah), které leželo na řece Tigris. Leželo mezi hlavními novoasyrskými centry Ninive a Arrapha (dnešní Kirkúk) na jihovýchodě, podél královské novoasyrské cesty. Založení města mohlo být součástí Aššurnasirpalovy snahy o upevnění moci novoasyrské říše po dřívějším přenesení hlavního města z Aššúru do Kalhu. Výstavba zde pokračovala i za vlády jeho syna Salmanassara III. Město existovalo asi 250 let, než bylo, podobně jako většina novoasyrských center, během pádu říše v letech 614–605 př. n. l. vypleněno a zničeno Médy, Babyloňany a Skythy. Výstavba financovaná americkou vládou V listopadu 2004 nechala armáda Spojených států amerických vybudovat v obci Balawat silnice, které ji spojily se starobylým asyrským městem Kalhu a vesnicí Bachdída. Projekt, nazvaný Projekt vesnických silnic v Ninive, byl financován americkou vládou. Zakázku na výstavbu silnice v hodnotě 1,12 milionu amerických dolarů získala společnost Ashour General Construction Contracting Company. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Balawat na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Imgur-Enlil na Wikimedia Commons
Balawat

Balawat of Tell Balawat (oud: Imgur-Enlil) is een tell of nederzettingsheuvel op ongeveer 15 km ten noordwesten van Nimrud in het gouvernement Ninawa in Irak. In 1876 onderzocht Hormuzd Rassam de archeologische vindplaats en vond er het met uitbundige reliëfs versierde bronzen beslag van deuren van grote toegangspoorten die waren opgericht door de Assyrische koningen Assurnasirpal II en Shalmanaser III. In een gebouw dat hij opgroef vond hij een stenen inscriptie uit de tijd van Assurnasirpal II met de oude naam van de plaats: Imgur-Enlil. Omdat er twijfels bestonden over het verhaal van Rassam over hoe hij het bronzen beslag gevonden had, liet Max Mallowan de vindplaats in 1956 en 1957 opnieuw onderzoeken. Dit onderzoek werd uitgevoerd door de British School for Archaeology in Iraq en bevestigde het verhaal van Rassam. Tijdens deze opgraving werd een deel van een kleine tempel opgegraven en een kamer die mogelijk deel uitmaakte van een koninklijk paleis. Een archeologische veldverkenning toonde aan dat de plaats ongeveer 64 hectare groot was.
Balawat

Balawat är en ruinplats i dagens Iran, 22 kilometer öster om Mosul. I Balawat har man hittat fynd från Assurnasirpal II och Salmanassar III:s regeringar. Mest berömda är bronsbeslagen till en praktdörr med rika reliefframställningar av assyriskt militärliv, nu på British Museum. Källor Svensk uppslagsbok, 2:a upplagan, 1947
Урук

Урук (на шумерски Unug, библ. Erech) е един от най-старите градове изобщо и един от важните центрове на древната Шумерска държава. Бил е разположен до Ефрат, между градовете Вавилон и Ур. Съвременното обозначение на Ирак, според някои изследователи, има етимологични корени именно в Урук. Урук става един от първите центрове на занаяти, търговия и писменост – сведения за това се намират в най-ранните записи на клинописно писмо в района. Според шумерските царски списъци, градът е основан от Енмеркар, известен и от епоса „Енмеркар и господарят на Арата“. В епоса се разказва, че той е построил големия храм на бог Ану и „Е-анна“, богинята на любовта и войната Инана (в по-късни периоди наричана Ищар). Урук е столицата на известния от месопотамския епос цар Гилгамеш, при предполагаемото царуване на когото, ок. 2652 до 2602 г. пр. Хр., градът е допълнително укрепен. Бележки Външни препратки Joshua J. Mark: Uruk Ancient History Encyclopedia Antikforever.com: Ourouk Архив на оригинала от 2018-08-30 в Wayback Machine. https://web.archive.org/web/20140515201628/http://king-of-heroes.co.uk/the-epic-of-gilgamesh/reginald-campbell-thompson-translation/of-the-tyranny-of-gilgamish-and-the-creation-of-enkidu/
Uruk

Uruk var en oldtidsby i Sumer, beliggende i Mesopotamien – det moderne Irak. Byen var blandt andet kendt for at være hovedstad for kong Gilgamesh. Uruk, også kendt som Warka, var en gammel by i Sumer (og senere Babylonien) beliggende øst for det nuværende flodleje af Eufrat-floden på den udtørrede gamle kanal ved Eufrat 30 km øst for det moderne Samawah, Al-Muthannā, Irak. Uruk er typestedet for Uruk-perioden. Uruk spillede en ledende rolle i den tidlige urbanisering af Sumer i midten af det 4. årtusinde f.Kr. Ved slutfasen af Uruk-perioden omkring 3100 f.Kr., kan byen have haft 40.000 indbyggere, med 80.000-90.000 mennesker, der bor i dens pland, hvilket gør den til det største byområde i verden på det tidspunkt. Den legendariske konge Gilgamesh regerede ifølge kronologien præsenteret i den sumeriske kongeliste Uruk i det 27. århundrede f.Kr. Byen mistede sin primære betydning omkring 2000 f.Kr. i forbindelse med Babyloniens kamp mod Elam, men den forblev beboet gennem seleukiderne (312-63 f.Kr.) og Parthian (227 f.Kr. til 224 e.Kr.), indtil den endelig blev forladt kort før eller efter den islamiske erobring i 633-638. Ud over at være en af de første byer, var Uruk hovedkraften bag urbanisering og statsdannelse under Uruk-perioden, eller 'Uruk-udvidelsen' (4000-3200 f.Kr.). Denne periode på 800 år så et skift fra små landbrugslandsbyer til et større bycentrum med et fuldtidsbureaukrati, militær og lagdelt samfund. Selvom andre bosættelser eksisterede sideløbende med Uruk, var de generelt omkring 10 hektar, mens Uruk var betydeligt større og mere kompleks. Uruk-periodens kultur som blev udbredt af sumeriske handlende og kolonister havde en effekt på alle omkringliggende folk, som gradvist udviklede deres egne sammenlignelige, konkurrerende økonomier og kulturer. I sidste ende kunne Uruk ikke opretholde langdistancekontrol over kolonier som Tell Brak med militær magt.
Uruque

Uruque (Uruk), Unugue (Unug), Ereque (Erech) ou Uarca (Warka) foi uma cidade antiga da Suméria – posterior Babilônia – situada a leste do Eufrates, na linha do antigo canal Nil, numa região pantanosa, a cerca de 225 quilômetros sul-sudeste de Bagdá. O próprio nome moderno Iraque é derivado de Uruque. O sítio é agora chamado de Uarca, na República do Iraque um termo derivado do seu antigo nome, de origem acadiana, ele próprio derivado do nome sumério ou pré-sumério Unug, e que também deu origem ao hebraico Ereque na Bíblia. História Uruque foi uma das mais antigas e importantes cidades da Babilônia. Era rodeada por uma muralha de aproximadamente 9 km de extensão. Dizia-se que suas muralhas haviam sido construídas por ordem de Gilgamés, que, diz-se, também mandou erguer o famoso templo de Eana, dedicado à Inana, ou Istar. Os extensos registros sobreviventes do templo, pertencentes ao Período Neobabilônico, documentam a função social do templo como um centro de redistribuição social. Em tempos de fome, famílias podiam enviar crianças ao templo como oblato. Uruque possuía um papel importante na história política do país desde tempos remotos, exercendo um poder hegemônico na Babilônia num período anterior a Sargão, o Acádio. Mais tarde desempenhou uma função de liderança nas batalhas nacionais dos babilônios contra o império elamita até 2 000 a.C., quando sofreu severamente. A Epopeia de Gilgamés apresenta relatos do conflito, sempre de forma literária e nobre. Nas palavras de A. Leo Oppenheim, em Uruque, ao sul da Mesopotâmia, a civilização suméria parece haver alcançado seu apogeu no quesito criatividade. Para este fato apontam repetidamente à cidade as referências de textos religiosos e particularmente literários, incluindo aqueles de conteúdo mitológico; isso é confirmado pela tradição histórica como foi preservada na lista de reis sumérios. De Uruque o centro de gravitação política parece ter sido transferido para Ur. De acordo com a lista de reis sumérios, Uruque foi fundada por Enmercar, que trouxe consigo o direito oficial de realeza da cidade de Eana. Seu pai Mesquianguegaser havia "entrado no mar e desaparecido." Outros reis históricos de Uruque incluem Lugal-Zages de Uma (atualmente Djoca, que conquistou Uruque) e Utuegal. A primeira escavação em Uruque foi realizada antes da Segunda Guerra Mundial por uma equipe alemã liderada por Julius Jordan[en]. A expedição retornou em 1928, realizando outras escavações até 1939. Retornaram novamente em 1954 sob a direção de H. Lenzen, empreendendo escavações sistemáticas nos anos seguintes. Essas investigações revelaram alguns registros antigos sumérios e uma chusma de tabuinhas referentes a documentos legais e literatos do período selêucida, depois publicados por Adam Falkenstein[en] e outros epigrafistas alemães. Referências Bibliografia Tavares, A. Augusto (1980). «Casamento e família entre os hebreus e nos povos circunvizinhos». Lisboa. Brotéria. 110 Encyclopædia Britannica (edição de 1911) A. Leo Oppenheim, Ancient Mesopotamia: portrait of a dead civilization. Ligações externas The History of the Ancient Near East
Uruk

Uruk, (nume scris cu cuneiforme: 𒌷𒀔) cunoscut și cu numele de Warka, a fost un oraș antic din Sumer (și mai târziu din Babilonia) situat la est de albia actuală a râului Eufrat, pe canalul antic secat al Eufratului 30 km la est de Samawah de astăzi, provincia Al-Muthannā, Irak. Uruk este situl eponim al perioadei Uruk. Uruk a jucat un rol de bază în urbanizarea timpurie a Sumerului la mijlocul mileniului al IV-lea î.Hr. Spre sfârșitul perioadei Uruk în jurul anului 3100 î.Hr., orașul ar fi putut avea 40.000 de locuitori, și 80.000-90.000 de oameni locuind în împrejurimile sale, făcându-l cea mai mare zonă urbană din lume la acea vreme. Legendarul rege Ghilgameș, conform cronologiei prezentate în Lista Regilor Sumerieni, a condus Urukul în secolul al XXVII-lea î.Hr. În mileniul III î.Hr. cunoaște o maximă înflorire economică și politică, disputându-și cu Ur, Kiș și Lagaș hegemonia asupra Sumerului. Înfrânge armata guților și stabilește independența Sumerului. Uruk va rămâne timp de două milenii un important centru religios, aici fiind venerați zeii Iștar și Dumuzi. Templele au fost restaurate de regele Hammurabi (1728-1686), de regii kasiți ai Babilonului, de suveranii asirieni și caldeeni. Orașul și-a pierdut importanța primordială în jurul anului 2000 î.Hr. în contextul luptei Babiloniei împotriva Elamului, dar a rămas locuit în timpul perioadelor seleucidă (312–63 î.Hr.) și partică (227 î.Hr. până în 224 d.Hr.), până când a fost abandonat în cele din urmă cu puțin timp înainte sau după cucerirea islamică din 633– 638. William Kennett Loftus a vizitat situl Uruk în 1849, identificându-l drept „Ereh”, cunoscut drept „al doilea oraș al lui Nimrod”, și a condus primele săpături între 1850 și 1854. Note
Урук

Урук (Арамејском: אֶרֶךְ 'Ерех) је антички град у Сумеру и касном Вавилону. Налазио се источно од данашњег корита Еуфрата, на линиј старог канала Нил, у регији мочвара, око 30 километра источно од Ас Самаваха у Ираку. На врхунцу моћи Урук је имао 50.000 до 60.000 становника, који су живели унутар зидина површине 6 km², па је био највећи град на свету у то време (око 3000. п. н. е.). Био је један од првих густо насељених градова. Оснивање, Гилгамеш Познат је такође по најстаријем сектору као Кулаб, Кулаба или Унуг Кулаба и био је један од најстаријих и најзначајнијих градова Сумера. Према сумерском списку краљева Урук је основао краљ Енмеркар. У епу Енмеркар господар Арата каже се да је Енмеркар дао да се изгради чувени храм Еана, који је био посвећен божици Инана (касније Иштар). Преживела је огромна архива храма, која садржи документе из неовавилонског периода. Види се да је храм био центар за редистрибуцију и да су у случају глади породице знале своју децу понудити да буду облати храма. Био је главни град Гилгамеша, хероја епа о Гилгамешу. Према Библији Ерех (Урук) је био други град, кога је основао Нимрод у Шинару. Урук је био велики град већ 3500. п. н. е. и тај период касног Урука трајао је до 3000. п. н. е. Значај Урук је играо важну улогу у политичкој историји Сумера од најранијег доба, с обзиром да је вршио хегемонију још пре времена када се појавио Саргон од Акада. Касније је играо важну улогу у борби Сумера и Вавилона против Елама до 2004. п. н. е., када је тешко страдао. Сећања на неке од тих сукоба уобличена су у епу о Гилгамешу и до нас долазе у тој књижевној форми. Опенхајм тврди " У Уруку, у јужној Месопотамији сумерска цивилизација је изгледа досегла свој стваралачки врхунац. То се може видети из вишеструких референци на овај град у верским, а поготово у књижевним текстовима, укључујући оне митолошкога садржаја. Историјска традиција сачувана у списку сумерских краљева то потврђује. Изгледа да се центар политичке моћи од Урука преместио у Ур." Ископавања Урук је откопао немачки тим под водством Јулиуса Јордана пред Први светски рат. Вратили су се 1928. и наставили су са ископавањима до 1939, па су се поново вратили 1954. под водством Х. Ленцена и вршили су систематска истраживања у годинама после тога. Та ископавања открила су ране сумерске документе и велику колекцију плоча из селеукидског периода, а то је објавио Адам Фалкенштајн и други немачки епиграфисти. Литература Овај чланак укључује текст из публикације која је сада у јавном власништву: Chisholm, Hugh, ур. (1911). Encyclopædia Britannica (на језику: енглески) (11 изд.). Cambridge University Press. A. Leo Oppenheim, Ancient Mesopotamia: Portrait of a Dead Civilization. Спољашње везе The History of the Ancient Near East Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (11. октобар 2006) Earliest evidence for large scale organized warfare in the Mesopotamian world (Hamoukar vs. Uruk? Map of the Fertile Crescent
Uruk

Uruk (sumeriska: Unug, hebreiska: Erech, arabiska: Warka) var en stad i Sumer och senare Babylonien vid floden Eufrat i dagens Irak. Den utsågs, tillsammans med två andra ruinstäder och fyra våtområden i södra Irak till världsarv av Unesco år 2016. Uruk var en av de allra första städerna i världen. Enligt den så kallade sumeriska kungalistan grundades staden av Enmerkar. Här har funnits kontinuerlig bebyggelse från Ubaidperioden omkring 4500 f.Kr. till 400 e.Kr. och staden har varit centrum för maktsträvan och kult under stor del av dess existens och innehöll även tempelkomplexet Eanna vigt åt gudinnan Inanna eller Ishtar. Imperiegrundaren Ur-Nammu lät bygga en ziggurat i Uruk. Legendariska härskare som Enmerkar, Lugalbanda och Gilgamesh hade staden som bas då de levde under tidig dynastisk tid. Kring staden löpte en 10 km lång stadsmur. I Uruk har man funnit tusentals lertavlor med bildskrift och kilskrift och den gröna keramik som signifierar den så kallade Urukperiodens (3000-talet f.Kr.) materiella lämningar. Urukperioden var den sista förhistoriska tidsperioden i Mesopotamien, och utmärks även av tilltagande urbanisering och social stratifiering. Vid slutfasen av Urukperioden, runt 3100 f.Kr., kan staden ha haft 40 000 invånare, med 80 000–90 000 boende i stadens omgivningar. Det gör Uruk till det största urbana området i världen vid den tiden. Historia Uruk var en framstående stad under stor del av Sumers historia fram till den akkadiska erövringen under Sargon av Akkad. Under det Akkadiska imperiet började Uruk förlora sin betydelse. När Akkadiska riket föll blev staden dock åter igen viktig som kulturellt och ekonomiskt centrum underställt tredje dynastin i Ur. Urs fall resulterade än en gång i att staden förlorade sin betydelse fram till de Babylonska och Assyriska imperierna tog över området. Under dessa blev Uruk till en provinshuvudstad och växte. Uruk fortsatte i denna roll under det persiska riket och även under Seleukiderriket då ett nytt tempel till Ishtar byggdes och Zigguraten till Anu restaurerades. När seleukiderna förlorade Mesopotamien till parterna 141 f.Kr. verkar staden dock ha förlorat all betydelse. Sannolikt dels på grund av att floden Eufrat då följde en annan rutt. Runt 300 e.Kr. verkar staden ha varit nästan helt övergiven och runt 700 e.Kr. fanns inga invånare kvar. Se även Ur, Mesopotamien (ej att förväxla med Uruk) Källor
Джафар ал-Садик

Джа̀фар ибн Моха̀мед ал-Са̀дик (на арабски: جعفر بن محمد الصادق‎‎) е ислямски учен, теолог и шестият шиитски имам. Той е също така важна фигура и в други ислямски традиции, включително сунитския ислям, където е признат като авторитет в хадисите и ислямската юриспруденция (фикх). Биография Той е роден през 702 г. в Медина и е правнук на имам Али ибн Аби Талиб и на Фатима, дъщерята на пророка Мохамед. Баща му е петият шиитски имам Мохамед ал-Бакир, а майка му е Ум Фаруа, също от потомството на първия халиф Абу Бакр. Ал-Садик е живял във време на големи политически промени – падането на Омаядския халифат и възхода на Абасидите. Тези обстоятелства са му позволили относителна свобода на действие, благодарение на което е преподавал и развивал богословски, философски и научни учения. Имамът е известен с широките си познания в области като: Фикх (ислямска юриспруденция); Хадис (преданията за пророка Мохамед); Тълкуване на Корана (тафсир); Калям (ислямска теология); Философия и природни науки; Сред неговите ученици се смятат известни фигури като Абу Ханифа (основател на една от четирите сунитски правни школи) и Джабир ибн Хаян, който е считан за „баща на алхимията“. В шиитската традиция ал-Садик е шестият имам от линията на дванайсетния имамизъм. След смъртта му през 765 г., възниква разкол относно неговия наследник. Това води до отделянето на исмаилитите от основното течение на шиитския ислям. Школата на ал-Садик дава името си на джафаритската правна школа, която е основната правна система в шиизма. Имамът умира през 765 г. в Медина. Смята се, че е бил отровен по нареждане на абасидския халиф Ал-Мансур, въпреки че това не е потвърдено исторически. Погребан е в гробището Джаннат ал-Баки в Медина, където са погребани и други видни фигури от ранната ислямска история. Имам Джафар ал-Садик остава една от най-уважаваните личности в ислямската история – не само сред шиитите, но и сред много сунити, които го почитат заради неговите многопластови знания и благочестие. Източници Външни препратки Imam al-Sadiq by Shaykh Mohammed al-Husayn al-Muzaffar Tawheed al-Mufadhdhal possibly dictated by al-Sadiq to al-Mufadhdhal
Dža'far as-Sádik

Dža'far as-Sádik (702 Medína – 765 Medína; arabsky: جعفر الصادق) je podle šíitských sekt isná ašaríji a ismá'ílíji šestým imámem. Je to v pořadí poslední imám, kterého uznávají obě sekty; spor o jeho nástupce vedl k rozkolu v šíitských řadách. Pro svou zbožnost a islámskou učenost je as-Sádik ceněn i sunnity. Je od něj odvozován Dža'farovský mazhab. Byl vzdělán v mnoha vědních odvětvích, byl též učitelem Abú Hanífy, od něhož je odvozován sunnitský hanífovský mazhab. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Ja'far al-Sadiq na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dža'far as-Sádik na Wikimedia Commons (anglicky) Dža'far as-Sádik na Britannica Online
Jafar al-Sadiq

Jaʿfar ibn Muhammad ibn ʿAlī (al-Sādiq) (Arabisk: جعفر بن محمد الصادق) (født 699-703 – døde 765) var den sjette shiitiske imām ifølge tolver-grenen, og den femte imām ifølge ismāʿīli-grenen. Jaʿfar al-Sādiq er den sidste som er anerkendt som imām af både tolver- og ismāʿīli-shiitterne. Han blev imām efter sin fars død. Han levede et roligt liv i Medina som en autoritet i hadīth og fikh, og er også citeret med respekt i sunnitiske beretterkæder. Som sin far, lod Jaʿfar al-Sādiq sine shiitiske tilhængere opfatte ham som udelukkende en autoritativ formidler af sharīʿa og beæret i sin ʿilm og religiøs viden. Derfor blev han også anset som værende den eneste legitimt berettiget til at regere. Han underviste også en bredere kreds, hvoraf kan nævnes Abū Hanīfa, Mālik b. Anas og Wāsil b. ʿAtāʾ. Det var også under Jaʿfar al-Sādiq, at det særskilte shiitiske standpunkt i fikh kom til syne. Det er også af den grund, at mange shiitter betragter sig selv som tilhørende jafari-skolen (madhhab). Både de nuværende jafari-shiitter, alevitter, alawitter og bektashitterne betragter sig selv som værende tilknyttet denne lovskole. Under Zayds oprør i 740, var Jaʿfar al-Sādiq et symbol på de shiitter der nægtede at gøre oprør. Også efter kalif al-Walīds død i 744, hvor der herskede en bred forventning om at en person fra ʿAlīs slægt ville komme til magten, forholdt al-Sādiq sig neutralt. Hans neutralitet fortsatte også under det shiitiske oprør af Muhammed al-Nafs al-Zakiyya i 762 i Hijāz. Jaʿfar al-Sādiq bekendte sig til kuʿūd-princippet om at en sand imām ikke har brug for at overtage magten medmindre tiden er inde til det. Jaʿfar al-Sādiq tiltrak en bred kreds af intellektuelle, dog flest fra hans shiʿa som primært boede i Kūfa eller Basra. En af hans tilhængere var en af de mere heterodokse tænkere, Abu'l-Khattāb, som lod til at have nære relationer til Jaʿfar al-Sādiq. Nogle radikale doktriner var da også tilskrevet Imām Jaʿfar, men disse blev senere afvist af forskellige tolver-shiitter. Jaʿfar al-Sādiqs holdning til kadar var et standpunkt der lå mellem determinisme og fri vilje. al-Sādiq døde i 765, ifølge shiitter på grund af forgiftning på baggrund af ordrer fra kalif al-Mansūr. Han blev begravet i Jannat al-Baqī i Medina, hvor hans grav blev besøgt, især af shiitter, indtil den blev destrueret af wahhābītter. Efter Jaʿfars død opstod der uenigheder om hvem der var hans efterfølger. Nogle hævdede at Jaʿfars ældste søn, Ismaʿīl, var blevet valgt som imām. Disse tilhængere blev kaldt ismaʿīlitter. Andre mente at den yngre broder, Mūsa, var blevet udvalgt som imām. Disse tilhængere udviklede sig med tiden til tolver-shiitterne. En tredje gruppe, som blev kaldt shumaytiyya, påstod at Mūsas lillebror Muhammad var den næste imām. Mange shiitter tilskriver Jaʿfar al-Sādiq en særlig plads blandt imāmerne, som værende en af de største og en underviser af fikh par excellence. Han menes også at have været i besiddelse af en mystisk og hemmelig bog, Jafr, som forudsagde fremtiden. Iblandt sufier anses han desuden også som værende en sufi-mester. Referencer