Gabriel (arcàngel)

Gabriel és un arcàngel amb el poder d'anunciar la voluntat de Déu a la humanitat com a missatger de Déu, en el judaisme, el cristianisme, l'islam i altres religions abrahàmiques. És esmentat a la Bíblia hebrea, el Nou Testament i l'Alcorà. Al Llibre de Daniel, Gabriel s'apareix al profeta Daniel per explicar-li les seves visions. Gabriel també apareix al Primer Llibre d'Henoc, un llibre apòcrif jueu (per exemple, 1 Henoc 20:7-8) i en altres escrits hebreus antics que s'han conservat incompletament o s'han perdut completament en hebreu. Juntament amb l'arcàngel Miquel, Gabriel és descrit com l'àngel de la guarda dels israelites, que els defensava contra els àngels dels altres pobles. A l' Evangeli de Lluc del Nou Testament, Gabriel s'apareix a Zacaries predient el naixement de Joan Baptista . Més tard, Gabriel s'apareix a Maria, mare de Jesús, per anunciar que concebria i donaria a llum un fill (és a dir, Jesús) mitjançant un part verge . Moltes branques del cristianisme, inclosa l'ortodòxia oriental, l' Església catòlica, el luteranisme i l'anglicanisme, veneren Gabriel com a sant. L'islam considera Gabriel com un arcàngel enviat per Déu a diversos profetes, inclòs Mahoma. Els musulmans creuen que els cinc primers versos de l'Al-Alaq, el capítol 96 de l'Alcorà, van ser els primers versos de les revelacions que Gabriel va donar a Mahoma. Se l'associa amb la comunicació sobre qualsevol cosa relacionada amb Déu. Etimologia El nom Gabriel (en hebreu: גַּבְרִיאֵל, Gaḇrīʾēl ) està compost per la forma possessiva en primera persona singular del substantiu hebreu gever (גֶּבֶר), que significa "home", i ʾĒl, que significa "Déu" o "totpoderós". Això traduiria el nom de l'arcàngel com a "home de Déu". Procle de Constantinoble, a la seva Homilia 1, va afirmar que el significat del nom de Gabriel prefigurava que Jesús, el naixement del qual va ser anunciat per Gabriel, seria home i Déu alhora. En la seva obra, les quatre homilies sobre la Missus Est, Sant Bernat (1090–1153 dC) va interpretar el nom de Gabriel com "la força de Déu", i la seva funció simbòlica en la història de l'evangeli com a anunci de la força o virtut de Crist, tant com la força de Déu encarnat com la força donada per Déu al poble timorat que portaria al món un esdeveniment temible i problemàtic. "Per tant, va ser una elecció oportuna que va designar Gabriel per a l'obra que havia de dur a terme, o més aviat, perquè l'havia de dur a terme, per això va ser anomenat Gabriel." Judaisme Bíblia hebrea L'únic llibre de la Bíblia hebrea que esmenta explícitament Gabriel és el Llibre de Daniel. Gabriel s'apareix al profeta Daniel per explicar-li les seves visions ( Daniel 8 :15-26, 9 :21-27). Més tard, a la visió final de Daniel, un àngel, sense nom però probablement Gabriel de nou, se li apareix i parla d'haver rebut ajuda de Miquel en la batalla contra el príncep de Pèrsia i també del paper de Miquel en temps futurs. El Llibre de Daniel conté els primers exemples d'àngels amb nom a la Bíblia hebrea. La funció principal de Gabriel al Llibre de Daniel és la de revelador, responsable d'interpretar les visions de Daniel, un paper que continua tenint en tradicions posteriors. A Daniel 10-12, tot i que Gabriel no s'anomena directament, molts estudiosos infereixen la seva presència contínua com el missatger que lliura les revelacions apocalíptiques finals de Daniel. Tot i que no s'anomena específicament, l'"home vestit de lli" esmentat als capítols 9 i 10 del Llibre d'Ezequiel s'interpreta com Gabriel a Yoma 77a del Talmud babilònic. Literatura intertestamentària Gabriel no és esmentat com a arcàngel a la Bíblia hebrea ni al Nou Testament. Tanmateix, durant el període del Segon Temple (516 aC-70 dC) es va escriure una gran quantitat de literatura jueva. Gran part de la literatura produïda durant aquest període intertestamentari va ser de gènere apocalíptic. Els noms i els rangs dels àngels i els dimonis es van ampliar molt en aquesta literatura, i cadascun tenia deures i estatus particulars davant Déu. Gabriel va ser esmentat per primera vegada com a arcàngel en aquests textos. En particular, hi ha moltes referències a Gabriel al Llibre d'Henoc. Segons el llibre, Miquel, Uriel, Rafael i Gabriel es queixen a Déu dels molts errors perpetrats per Azazel i Samyaza (especialment el fet que van revelar "secrets eterns" i pecats a la humanitat i es van contaminar amb dones que més tard van donar a llum descendència gegant). Com a resultat, Déu decideix destruir la Terra (que ha estat corrompuda pels àngels caiguts, liderats per Azazel i Samyaza) i tots els seus habitants excepte Noè. Envia Gabriel i els altres arcàngels a perseguir els àngels caiguts i llançar-los a la foscor fins al dia del seu judici. Al capítol 20, Gabriel apareix com un dels set àngels sants (Uriel, Rafael, Ragüel, Miquel, Saraqâêl, Gabriel i Remiel) que vigilen. Al capítol 40, Gabriel apareix com una de les quatre presències (Miquel, Rafael, Gabriel i Fanuel) que es troben als quatre costats de Déu. Aquests quatre arcàngels seran els que llançaran els àngels caiguts a l'abisme de la condemna el Dia del Judici. La darrera referència a Gabriel al Llibre d'Henoc es troba al capítol 71: "I aquell Cap dels Dies va venir amb Miquel i Gabriel, Rafael i Fanuel, milers i desenes de milers d'àngels sense nombre". El Llibre d'Henoc no és considerat com a escriptura canònica per la majoria d'organismes eclesiàstics jueus o cristians, tot i que forma part del cànon bíblic utilitzat per la comunitat jueva etíop, així com per les esglésies ortodoxes tewahedo d'Etiòpia i Eritrea. Judaisme rabínic Segons el judaisme rabínic, Gabriel —juntament amb Miquel, Uriel i Rafael— és un dels quatre àngels que es troben als quatre costats del tron de Déu i serveixen com a àngels guardians de les quatre parts de la Terra. Miquel es troba a la dreta de Déu, mentre que Gabriel (que ocupa un lloc per sota de Miquel) es troba a l'esquerra. Miquel i Gabriel sovint treballen junts, però Miquel s'ocupa principalment al cel, mentre que Gabriel (com a missatger de Déu) normalment executa la voluntat de Déu a la terra. Com tots els àngels, Gabriel té ales, però per altra banda pren la forma d'un home. Gabriel també s'associa amb el metall or (el color del foc). Shimon ben Lakish (un amora del segle III) va concloure que els noms angelicals de Miquel, Rafael i Gabriel provenien de l'exili babilònic (Gènesi Rab. 48:9). Juntament amb l'arcàngel Miquel, Gabriel és descrit com l'àngel de la guarda d'Israel, que defensa els israelites contra els àngels de les altres nacions. Cristianisme Nou Testament La primera aparició de Gabriel al Nou Testament es troba a la primera part del capítol 1 de l' Evangeli de Lluc, en què relata l'anunciació del naixement de Joan Baptista . El pare de Joan , Zacaries, no tenia fills perquè la seva dona, Elisabet, era estèril. Un àngel s'apareix a Zacaries per anunciar el naixement del seu fill. Quan Zacaries interroga l'àngel, l'àngel s'identifica com a Gabriel ( Lluc 1:5-25 ). Gabriel apareix de nou a la segona part del capítol 1 de l'Evangeli de Lluc, aquesta vegada per anunciar el naixement de Jesús a Maria ( Lluc 1:26-38 ). Mentre que al primer passatge l'àngel s'identifica com a Gabriel, al segon passatge és l'autor de Lluc qui identifica l'àngel com a Gabriel. Els únics altres àngels amb nom al Nou Testament són Miquel (a Jueus 1:9:9 i Revelació 12:7:7 ) i Abaddon (a Revelació 9:11:9 ). Textos no canònics Gabriel s'esmenta amb més freqüència en els primers textos pseudoepigràfics cristians que en qualsevol dels textos bíblics canònics . Per exemple, Gabriel s'esmenta en alguns dels evangelis de la infància (per exemple, el capítol 7 de l' Evangeli de la Nativitat de Maria, el capítol 9 del Protevangeli de Jaume, i el capítol 1 del Primer Evangeli de la Infància de Jesucrist ). Gabriel també s'esmenta en alguns dels primers textos apocalíptics cristians, com ara l'Apocalipsi grec d'Esdres i el Segon Llibre d'Henoc (per exemple, el capítol 21 i el capítol 24 ). En el gnosticisme, els àngels són representats com a pertanyents a un panteó d'éssers espirituals implicats en la creació del món. Segons un antic manuscrit gnòstic, el Llibre Sagrat del Gran Esperit Invisible, Gabriel és un ésser diví i habitant del pleroma que existia abans del demiürg . També hi ha una referència a Gabriel al capítol 17 de l' Evangeli de Judes, un text gnòstic datat l'any 280 dC. Festivitat La festa de Sant Gabriel Arcàngel se celebrava exclusivament el 18 de març segons moltes fonts que daten d'entre 1588 i 1921; inusualment, una font publicada el 1856 indica que la festa se celebra el 7 d'abril per raons desconegudes (una nota entre parèntesis indica que el dia normalment se celebra el 18 de març). L'escriptora Elizabeth Drayson esmenta que la festa se celebra el 18 de març de 1588 al seu llibre del 2013 "The Lead Books of Granada". Una de les fonts descatalogades més antigues que situa la festa el 18 de març, publicada per primera vegada el 1608, és un llibre de l'escriptor espanyol Alonso de Villegas del qual se'n va publicar una edició el 1794. Una altra font publicada a Irlanda el 1886, l'* Irish Ecclesiastical Record*, també esmenta el 18 de març. La festa de Sant Gabriel va ser inclosa pel Papa Benet XV al Calendari Romà General el 1921, per celebrar-la el 24 de març. El 1969, el dia es va transferir oficialment al 29 de setembre per celebrar-lo conjuntament amb la festa dels arcàngels Sants Miquel i Rafael. Avui dia, la data del 29 de setembre (coneguda com a Sant Miquel) ha estat adoptada no només per l'Església Catòlica, sinó també per l' Església d'Anglaterra, les esglésies luteranes, la Comunió Anglicana i les esglésies ortodoxes occidentals. L' Església Ortodoxa Oriental i les Esglésies Catòliques Orientals que segueixen el ritu bizantí celebren la Festa dels Arcàngels (Sinaxi de l'Arcàngel Miquel i les Altres Potències Incorpòries) el 8 de novembre. Per a les esglésies que segueixen el calendari julià tradicional, el 8 de novembre cau actualment el 21 de novembre del calendari gregorià modern, una diferència de 13 dies. Els ortodoxos orientals commemoren Gabriel no només a la Festa dels Arcàngels, sinó també en dos dies més. Per una banda el 26 de març, la " Sinaxi de l'Arcàngel Gabriel" i celebra el seu paper en l' Anunciació. També el celebren el 13 de juliol, també conegut com la "Sinaxi de l'Arcàngel Gabriel", que celebra totes les aparicions i miracles atribuïts a Gabriel al llarg de la història. La festa es va establir per primera vegada al Mont Athos quan, al segle IX, durant el regnat de l'emperador Basili II i l'emperadriu Constantí Porfirogènit i mentre Nicolau Crisoverg era patriarca de Constantinoble, Gabriel va aparèixer en una cel·la prop de Karyes, on va escriure amb el dit sobre una tauleta de pedra l'himne a la Theotokos, " És veritablement digne... ". Sant Gabriel Arcàngel és commemorat la vigília de la Festa de l'Anunciació pel Vicariat de Ritu Occidental Antioquià i el Ritu Occidental a la ROCOR . L' Església Ortodoxa Copta celebra la festa de Gabriel el 13 de Paoni, el 22 de Koiak i el 26 de Paoni. Una obra copta medieval, la Investidura de l'Arcàngel Gabriel, atribueix la festa del 22 de Koiak al dia en què Gabriel va rebre el rang d'arcàngel al cel. L' Església etíop celebra la festa de Gabriel el 18 de desembre (segons el calendari etíop), i un nombre considerable dels seus creients fan un pelegrinatge a una església dedicada a "Sant Gabriel" a Kulubi i Wonkshet aquell dia. Trompeta de Gabriel Un recurs literari familiar de Gabriel el presenta tocant una trompeta per anunciar la resurrecció dels morts al final dels temps. Tanmateix, tot i que la Bíblia esmenta un toc de trompeta que precedeix la resurrecció dels morts, mai especifica Gabriel com el trompetista. Diferents passatges indiquen coses diferents: els àngels del Fill de l'Home ( Mateu 24:31 ); la veu del Fill de Déu ( Joan 5 :25-29); la trompeta de Déu ( 1 Tessalonicencs 4:16); set àngels tocant una sèrie de cops ( Apocalipsi 8-11 ) ; o simplement "sonarà una trompeta" ( 1 Corintis 15:52). De la mateixa manera, els primers Pares de l'Església cristiana no esmenten Gabriel com a trompetista; i en les tradicions jueves i musulmanes, Gabriel no s'identifica com a trompetista. Islam Gabriel, en molts llocs de l'Alcorà, és venerat com un dels arcàngels principals i com l'àngel de la revelació en l'islam. S'esmenta principalment als versos 2:97, 2:98 i 66:4 de l'Alcorà. Tanmateix, el text alcorànic no es refereix a ell com a àngel. A l'Alcorà, l'arcàngel Gabriel apareix nomenat a 2:97 i 66:4, així com a 2:98, on s'esmenta juntament amb l'arcàngel Miquel. El Tafsir (literatura exegètica alcorànica) narra que Mahoma va veure l'arcàngel Gabriel en tota la seva esplendor angelical només dues vegades, la primera vegada quan va rebre la seva primera revelació. La tradició islàmica sosté que Gabriel va ser enviat a nombrosos profetes bíblics preislàmics amb revelació i mandats divins, inclòs Adam, que els musulmans creuen que també va ser consolat per Gabriel en algun moment després de la Caiguda. És conegut per molts noms en l'islam, com ara "guardià de la santedat". En les tradicions hadits, es diu que Jibril té sis-centes ales. En l'islam, l'arbre de les ànimes es coneix com a Sidrat al-Muntaha (i s'identifica com a Ziziphus spina-christi ). Altres tradicions Els yazidites adoren set arcàngels, incloent-hi Jabra'il (Gabriel), Mikha'il (Michael), Rapha'il (Raphael), Dedra'il, Azra'il, Shamka'il i Azazil, que són emanacions de Déu que Déu va confiar al món. Altres àngels del yazidisme inclouen Azrafil, Nekir i Nukir. Els yazidites associen Gabriel amb Tawûsî Melek (l'"àngel paó"). El yazdânisme i el yarsanisme comparteixen molts elements amb el yazidisme, incloent-hi set manifestacions divines secundàries, l'emanació i l' encarnació de l'arcàngel Gabriel ( Pir Benjamin en el yarsanisme). Els mandeus veneren Ptahil com la "Quarta Vida" (la tercera de tres emanacions de la Primera Vida). Ptahil és un uthra, identificat amb Gabriel, que crea el món material mal fet amb l'ajuda de Ruha, una governant pecadora i caiguda que habita el Món de les Tenebres. Els papers de Ruha i Ptahil en la creació varien, i cadascun guanya el control quan el poder de l'altre disminueix. Segons Brikha Nasoraia, la creació del món material es produeix per ordre de Déu, però es delega a Ptahil (una emanació submisa o uthra ) amb l'assistència de Gabriel i altres. Representacions artístiques Els àngels es descriuen com a esperits purs. La manca d'una forma definida permet als artistes una àmplia latitud a l'hora de representar-los. Amelia R. Brown estableix comparacions en la iconografia bizantina entre les representacions d'àngels i les convencions utilitzades per representar els eunucs de la cort. Principalment del Caucas, tendien a tenir ulls, cabells i pell clars; i aquells "castrats a la infància van desenvolupar una estructura esquelètica distintiva, no tenien musculatura masculina completa, pèl corporal i barbes..." Com a funcionaris, portaven una túnica blanca decorada amb or. Brown suggereix que "els artistes bizantins es van inspirar, conscientment o no, en aquesta iconografia de l'eunuc de la cort". Algunes obres populars recents sobre àngels consideren Gabriel com a dona o andrògin. Pintura i escultura Gabriel es representa habitualment en el context de l' Anunciació. El 2008 es va descobrir un dibuix del segle XVI de Lucas van Leyden, dels Països Baixos. George R. Goldner, president del departament de gravats i dibuixos del Metropolitan Museum of Art de Nova York, va suggerir que l'esbós era per a un vitrall. "El fet que l'arcàngel sigui una persona d'aspecte corrent i no un noi idealitzat és típic de l'artista", va dir Goldner. L'Orde Militar de Sant Gabriel es va establir per reconèixer "individus que han fet contribucions significatives a la comunitat i la pràctica d'Afers Públics de l'Exèrcit dels Estats Units". El medalló representa Sant Gabriel tocant una trompeta, mentre que l'anvers mostra l'emblema d'Afers Públics de l'Exèrcit. Iconografia Apareix representat, com a actor imprescindible, en totes les escenes de l'anunciació, tant en l'art cristià occidental com en l'art romà d'Orient. Com que es tracta d'un àngel és una figura alada, jove i andrògina. Sovint porta una diadema cenyint-li el cap El seu atribut més característic és una flor de lliri blanc, interpretat com un símbol de la puresa de la Mare de Déu per Sant Bernat a partir d'uns fragments del llibre bíblic del Càntic dels Càntics on es diu "Jo soc un narcís de la plana de Saron, un lliri de les valls" o "Com un lliri entre els cards és la meva estimada entre les donzelles". Normalment el porta a la mà i l'ofereix a la Mare de Déu, però a vegades, en les escenes de l'anunciació, es troba en un gerro al centre de l'escena, enmig dels dos protagonistes. Un altre complement habitual de Gabriel en les escenes de l'anunciació és un filacteri amb un fragment del text de la salutació que segons l'evangeli de Lluc (capítol 1,verset 28) l'àngel va adreçar a Maria en produir-se l'anunciacióː "Ave, gratia plena, Dominus tecum." (que en llatí vol dir "Déu te guard, plena de la gràcia del Senyor. Ell és amb tu"). També és bastant característic el gest que acostuma a fer amb una mà. És un gest d'eloqüència o de salutació, tot i que el dit alçat assenyalant cap al cel que a vegades es veu s'interpreta com una indicació de que Gabriel acompleix els designis de Déu. Unes altres vegades Gabriel té les dues mans creuades sobre el pit. Referències Bibliografia Abasoomar, Moulana Muhammad; Abasoomar, Moulana Haroon. «Virtue of Sayyiduna Zubayr (radiyallahu 'anhu)». Hadith Answers. Darul Hadith, 2016. [Consulta: 9 novembre 2021]. Bin Al-Hassan, Abi Al-Qasim Ali; Al-Dimashqi, Ibn Asaker. تاريخ مدينة دمشق 1-37 ج10. Dar Al Kotob Al Ilmiyah دار الكتب العلمية, 2012. The Book Of The Secrets Of Enoch. Oxford: Clarendon Press, 1896. The Apocrypha and Pseudepigrapha of the Old Testament in English. II:Pseudoepigrapha. Oxford: Clarendon Press, 1913. «First Gospel of the Infancy of Jesus Christ». A: The Apocryphal New Testament. 2. Philadelphia: Gebbie & Company, 1880, p. 38. Noegel, Scott B.; Wheeler, Brannon M. Historical Dictionary of Prophets in Islam and Judaism. Scarecrow Press, 2002. ISBN 9780810866102. Rizqullah, Ahmad Mahdi. A Biography of the Prophet of Islam In the Light of the Original Sources, an Analytical Study · Volume 1. Darussalam Publishers, 2005, p. 410. ISBN 9789960969022. Juan FERRANDO ROIG: Iconografía de los santos. Barcelona: Omega, 1950