Mesquita del xeic Lotf Allah

La mesquita del xeic Lotf Allah (persa: مسجد شيخ لطف‌الله), o oratori del Xa, és una mesquita d'Esfahan, considerada una de les millors obres de la cultura iraniana. Fou construïda en època safàvida. És al costat est de la plaça de Naqsh-e Jahan, a Esfahan, a l'Iran. És una mesquita construïda al segle xvii per ordre del xa Abbas I, de la dinastia safàvida. És construïda sobre la primera mesquita erigida en aquesta ciutat pels safàvides, abans de la mesquita de l'Imam Khomeini. La seua construcció durà molt de temps, setze anys segons algunes fonts. La decoració de la volta és del 1616 i la del mihrab del 1618. L'arquitecte de l'edifici fou Muhammad Reza ibn Ustad Hosein Banna Isfahani, i el cal·lígraf Ali Arrissa-i Abbassi. L'acabaren de construir el 1618. La mesquita Sheikh Lotfollah, completada en estil safàvida, és un dels projectes arquitectònics més importants construïts al maidan d'Isfahan, destacant per la seva ubicació, escala, disseny i ornamentació. La mesquita està registrada, juntament amb la plaça Naghsh-e Jahan i altres estructures circumdants, com a Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO; i va ser afegida a la Llista del Patrimoni Nacional de l'Iran el 6 de gener de 1932, administrada per l'Organització del Patrimoni Cultural, l'Artesania i el Turisme de l'Iran. Estructura La mesquita s'assembla més en tipus a un mausoleu que a una mesquita de quatre iwans . Els historiadors de l'arquitectura ho atribueixen al fet que membres de la família del xa l'havien utilitzat per al culte privat o que havia funcionat com a santuari per a dones. L'edifici es va completar l'any 1028 AH (1618/1619 dC). Segons Sheila Blair i Jonathan Bloom, l'arquitecte de l'edifici va ser Muhammad Reza (o Muhammad Riza), fill de Husayn, un constructor d'Isfahan, el nom del qual apareix en una inscripció al voltant del mihrab. Altres noms que es troben a les inscripcions de la mesquita són Ali Reza al-Abbasi, un cal·lígraf que també va treballar més tard a la mesquita del Xah, que hi ha a prop, i Baqir Banna' (Baqir el Constructor). L'estructura de la mesquita del xeic Lutfallah no és senzilla. Consta d'una cambra d'oració coberta amb volta a la qual s'arriba per un passadís fosc i llarg que condueix a una porta gran. L'absència de pati és molt notable perquè és excepcional. Una altra característica n'és l'absència de minaret, inútil, car solament la família reial tenia accés a la mesquita. La porta d'entrada, com les del Gran Basar i la Masjed-e Shah, era una mitja lluna encaixada. A més, com a la Masjed-e Shah, la façana inferior de la mesquita i la porta estan construïdes de marbre, mentre que les rajoles de mànec (persa: هفت‌رنگی, romanitzat: seven-coloured "mosaics policromats") decoren les parts superiors de l'estructura. L'arquitecte del monument va resoldre el problema de la diferència entre la direcció de la qibla i l'iwan del portal dissenyant un vestíbul de connexió en forma de L entre l'entrada i el recinte. L'orientació nord-sud del maydan no coincideix amb la direcció sud-oest de la qibla; està establerta a 45 graus respecte a aquesta. Aquesta característica, anomenada pāshnah (پاشنه) en l'arquitectura persa, ha provocat que la cúpula no estigui exactament darrere de l'iwan d'entrada. Decoració La decoració d'aquesta mesquita petita, que realment s'utilitzava més com a oratori per al sobirà que no de lloc de culte públic, es feu vorejant de ceràmica els punts més baixos, i de marbre groc els superiors. A la mesquita domina el blau, amb afegits de verd, groc, roig i turquesa, però fora, a la volta, s'observa una plataforma molt particular, amb predomini del groc que només hi ha en aquest edifici en aquest període i recorda la volta de la tomba d'Ismaïl I a Ardabil. La decoració interior de la cúpula és notable per l'ús de la llum de l'exterior, que es reflecteix en la cúpula i remunta la cua de l'emblema reial dels perses. Història La finalitat d'aquesta mesquita era que fos privada per a la cort reial (a diferència de la mesquita del Xa, que estava destinada al públic). Per aquest motiu, la mesquita no té minarets i és més petita. De fet, pocs occidentals de l'època dels safàvides van prestar atenció a aquesta mesquita, i certament no hi tenien accés. Per evitar haver de creuar la plaça de Naqsh-e Jahan fins a la mesquita, Shah Abbas va fer construir a l'arquitecte un túnel que creués la plaça des del palau d'Ali Qapu fins a la mesquita. En arribar a l'entrada de la mesquita, s'havia de caminar per un passadís que serpentejava i voltava fins que finalment s'arribava a l'edifici principal. Al llarg d'aquest passadís hi havia guàrdies dempeus, i l'objectiu evident d'aquest disseny era protegir les dones de l' harem tant com fos possible perquè ningú no entrés a l'edifici. Aquestes portes estan obertes als fidels i visitants, i el passadís que hi ha sota la plaça ja no s'utilitza. Galeria d'imatges Referències