NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mausoleu de l'Aiatol·là Khomeini

El Mausoleu de l'aiatol·là Khomeini (persa: آرامگاه سید روح‌الله خمینی) és el mausoleu que alberga la tomba de l'aiatol·là Ruhol·lah Moosavi Khomeini i d'Ahmad Khomeini, el seu segon fill, que va morir el 1995. Es troba al sud de Teheran, al cementeri Behesht-e Zahra. La construcció començà al 1989 després de la mort de Khomeini, el 3 de juny d'aquest any. El conjunt encara està en construcció; quan s'acabe, serà el centre d'una extensió de més de 20 km², amb un centre cultural i turístic, una universitat d'estudis islàmics, un seminari, un centre comercial, i un estacionament per a 20.000 vehicles. El govern iranià ha dedicat uns $ 2.000 milions a aquest conjunt. Referències
Chomejního mauzoleum

Chomejního mauzoleum (persky آرامگاه سید روح‌الله خمینی) je mauzoleum na okraji Teheránu. Jsou v něm umístěny hroby Rúholláha Chomejního a Ahmada Chomejního. Stavba mauzolea začala v roce 1989, po smrti Rúholláha Chomejního, a zatím není dokončená. Blízko mauzolea se nachází hřbitov Behešt-e Zahrá. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chomejního mauzoleum na Wikimedia Commons
Chomeini-Mausoleum

Das Chomeini-Mausoleum beherbergt das Grab des schiitischen Ajatollah und Machthabers Ruhollah Chomeini. Außerdem befinden sich dort die Gräber seiner Ehefrau Chadidsche Saqafi, die 2009 starb, und Ahmad Chomeini, seinem zweiten Sohn, der 1995 starb. Es wurde auf einem beschlagnahmten Grundstück, das zuvor der Familie des Generals Iradsch Matboie gehörte, errichtet. Es befindet sich rund zehn Kilometer südlich der iranischen Hauptstadt Teheran nahe dem Friedhof von Behescht-e Zahra („Paradies von Zahra“). Baugeschichte Die Konstruktion des Mausoleums begann 1989 nach dem Tod Chomeinis am 3. Juni des Jahres. Es befindet sich nach wie vor im Bau; wenn es fertiggestellt sein wird, soll es das Kernstück eines Komplexes sein, der sich über 20 km² erstreckt, inklusive eines Kultur- sowie eines Tourismuszentrums, einer Universität für Islamstudien, einer Akademie, einer Einkaufspassage und eines Parkplatzgeländes für bis zu 20.000 Fahrzeuge. Die iranische Regierung hat Berichten zufolge 2 Milliarden US-Dollar in das Projekt investiert. Der Architekt ist Mohammed Tehrani. Baubeschreibung Das Mausoleum besitzt eine goldene Kuppel auf einem hohen Tambour, umgeben von vier freistehenden, 91 m hohen Minaretten; die Höhe von 91 m soll Chomeinis angebliches Alter bei seinem Tod 1989 in Mondjahren symbolisieren. Die Kuppel ist 68 m hoch, was das islamische Jahr 1368 symbolisieren soll – das Chomeinis Todesjahr 1989 im gregorianischen Kalender entspricht. Der Schrein ist umgeben von einem weitläufigen rechteckigen Platz, der so entworfen wurde, um einer großen Anzahl von Besuchern Raum zu schaffen. Mit seiner Größe und einschließlich der Qiblawand und einer Maqsūra ähnelt das Grab einer Moschee – ist aber präzisiert eine Hussainia, ein Ort, wo schiitische Muslime unter anderem ihre Aschura-Riten vollziehen. Bedeutung als Pilgerstätte Der Ort ist Pilgerstätte für Anhänger Chomeinis und seiner Ideologie. Zu seiner Beisetzung waren seinerzeit ca. 10 Millionen Menschen anwesend. Das Mausoleum ist für iranische Regierungspersonen von symbolischer Bedeutung und wird auf Anlass von ausländischen Würdenträgern besucht. Chomeinis Enkel Hassan Chomeini wurde mit der Pflege des Mausoleums betraut. Weblinks Einzelnachweise
Mausoleum of Ruhollah Khomeini

The Mausoleum of Ruhollah Khomeini (Persian: آرامگاه سید روح‌الله خمینی), also known as the Holy Shrine, or the Haram Motahhar, is a Shi'ite Islamic mausoleum that houses the tombs of Ayatollah Ruhollah Khomeini, his wife Khadijeh Saqafi, and his second son Ahmad Khomeini; and some political figures, such as former President Akbar Hashemi Rafsanjani, former Vice President Hassan Habibi, Lieutenant General Ali Sayad Shirazi, Iranian Revolution figure Sadeq Tabatabaei, and MP Marzieh Hadidchi. The mausoleum is located to the south of Tehran in the Behesht-e Zahra (Paradise of Zahra) cemetery. The mausoleum is the centerpiece in a funerary complex spread over 2,000 hectares (4,900 acres), that houses the tombs, a cultural and tourist center, a university for Islamic studies, a seminary, a shopping mall, a 20,000-car park, and a branch of the National Museum of Iran. Construction commenced in 1989 following Khomeini's death on 3 June of that year, took over 35 years to complete, and the Iranian government reportedly devoted US$2 billion to the development. In May 2025 it was announced that the official commemoration will be held on 4 June 2025. The site is a place of pilgrimage for followers of Khomeini. It is used symbolically by government figures, and is on occasion visited by foreign dignitaries. Every year, Khomeini's death anniversary is marked on 4 June at the mausoleum in a ceremony that is attended by governmental officials, foreign ambassadors, and others. Khomeini's grandson, Seyyed Hassan Khomeini, is in charge of caring for the mausoleum. Architecture The tomb was designed by Mohammed Tehrani. The exterior of the shrine complex is a highly recognizable landmark. It has a gold dome sitting on a high drum, surrounded by four free-standing minarets that are 91 metres (299 ft) high. The shrine is surrounded by a large rectangular plaza which has been designed to hold vast numbers of visitors. With its size, inclusion of a qibla wall and a maqsura, the tomb resembles a mosque, but has been called an Hussainia. Non-Muslims are allowed inside the complex. Incidents On 20 June 2009, a suicide bomb attack occurred near the site of the mausoleum, in which the attacker was killed and three pilgrims were injured. On 7 June 2017, the mausoleum was attacked by three gunmen while a suicide bomber detonated a bomb at the mausoleum. One female militant attacker was captured. Government officials later claimed to have thwarted a third attack. One person died and five people were injured. Others attacked the parliament building at the same time. Gallery See also Holiest sites in Shia Islam Shia Islam in Iran List of mausoleums in Iran List of mosques in Iran List of museums in Iran References Further reading Rizvi, Kishwar (2003). "Religious Icon and National Symbol: The Tomb of Ayatollah Khomeini in Iran". =Muqarnas. p. 20. Wright, Robin (2000). The Last Great Revolution: Turmoil and Transformation in Iran. New York: A. A. Knopf. External links Media related to Mausoleum of Ruhollah Khomeini at Wikimedia Commons Official website (in Persian)
Mausoleo del Ayatolá Jomeini

El Mausoleo del Ayatolá Jomeini (en persa: آرامگاه سید روح‌الله خمینی) alberga la tumba de Ruhollah Moosavi Jomeini y Ahmad Jomeini, su segundo hijo, que murió en 1995. Se encuentra al sur de Teherán, en el cementerio Behesht-e Zahra. La construcción comenzó en 1989 tras la muerte de Jomeini, el 3 de junio de ese año. El complejo todavía está en construcción, pero cuando esté terminado será la pieza central en una extensión compleja de más de 20 km², con un centro cultural y turístico, una universidad de estudios islámicos, un seminario, un centro comercial, y un estacionamiento para 20 000 vehículos. El gobierno iraní ha dedicado unos $ 2 000 000 000 a este desarrollo. El 7 de junio de 2017 hubo un doble atentado en Teherán y una de las bombas explosionó en el complejo, dejando un muerto y cinco heridos.​​ Referencias
Mausolée de l'ayatollah Khomeini

Le mausolée de l'ayatollah Khomeini (en farsi : حرم سید روح‌الله خمینی) est un complexe funéraire situé au cimetière de Behesht-e Zahra, à Téhéran, en Iran. Il abrite les restes du premier guide de la révolution islamique iranienne, l'ayatollah Rouhollah Khomeini, décédé en 1989, de son épouse Khadijeh Saqafi ainsi que ceux de son second fils, Ahmad Khomeini, mort en 1995. L'ancien président Hachemi Rafsandjani y repose également. Présentation La construction de ce vaste ensemble commence en 1989, peu de temps après la mort du guide iranien, et se poursuit toujours de nos jours. Une fois achevé, le complexe devrait atteindre une superficie de 20 kilomètres carrés, rassemblant salles de prières, université d'études islamiques, centre mémoriel et boutiques de souvenirs. Le site est un lieu de pèlerinage qui est fréquenté occasionnellement par les instances dirigeantes et certaines délégations étrangères en visite en Iran. Il est géré par le petit-fils de l'ayatollah Khomeini, Hassan Khomeini. Le tombeau de l'ayatollah repose dans un édifice inspiré des grandes mosquées de Perse, couvert d'une vaste coupole dorée et flanquée d'une série de quatre minarets. L'entrée est caractéristique de l'architecture persane, intégrant un iwan monumental orné de carreaux de céramique. L'intérieur, qui comprend une qibla (mur indiquant la direction de La Mecque) et une maqsura, n'est pas à proprement parler une mosquée, mais une hosseiniyeh. Le sarcophage, entouré d'une grille finement ouvragée, est situé sous le dôme. Il est éclairé par une série de baies ornées de vitraux représentant des tulipes, symbole du martyr en Iran. Huit grandes colonnes en marbre soutiennent le dôme. Le mausolée est ouvert à la visite, et est également accessible aux non-musulmans. Les visiteurs peuvent donner de l'argent en le faisant passer à travers la grille. L'argent déposé par les visiteurs est redistribué à des associations d'anciens combattants et de victimes de la guerre Iran-Irak, ou à des cantines populaires pour nourrir des pauvres. Attaques terroristes Le 20 juin 2009, un attentat est perpétré contre l'édifice, sans toutefois porter atteinte à sa structure. Le 7 juin 2017, le mausolée est une nouvelle fois l'une des cibles d'attentats perpétrés également contre les locaux du Parlement iranien. Cette double attaque est revendiquée le jour même par l'État islamique. Au mausolée, l’attaque a fait deux morts et cinq blessés, selon l’agence IRNA. Galerie Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Mausoleum of Khomeini » (voir la liste des auteurs). Portail de l'islam Portail du monde arabo-musulman Portail de Téhéran
Mausoléu de Ruhollah Khomeini

O Mausoléu do Ayatolá Khomeini abriga o túmulo de Ruhollah Khomeini e sua família - sua esposa Khadijeh Saqafi e seu segundo filho, Ahmad Khomeini - e algumas figuras políticas como o ex-presidente Akbar Hashemi Rafsanjani, o ex-vice-presidente Hassan Habibi, o tenente-general Ali Sayad Shirazi, Sadeq Tabatabaei e Marzieh Hadidchi. Está localizado ao sul de Teerã no cemitério Behesht-e Zahra (o paraíso de Zahra). A construção começou em 1989 após a morte de Khomeini em 3 de junho. Ainda está em construção, mas quando completado será a peça central em um complexo espalhado em 20 quilômetros quadrados, que contemplará um centro cultural e turístico, uma universidade para estudos islâmicos, um seminário, um shopping center e um estacionamento de 20.000 carros. O governo iraniano teria gasto 2 bilhões de dólares para desenvolver o complexo. Ver também Ataques em Teerã em 2017 Referências Ligações externas «Página oficial»
Ruhollah Khomeinis mausoleum

Ruhollah Khomeinis mausoleum (persiska: آرامگاه روح الله خمینی), även känt som Marqad-e Emam (persiska: مرقد امام) och Haram-e Motahhar (persiska: حرم مطهر), är en byggnad som ligger vid begravningsplatsen Behesht-e Zahra i södra Teheran. Här ligger bland annat Irans föregående högste ledare och shiitiske imam Ruhollah Khomeini begravd. Bildgalleri Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Ruhollah Khomeinis mausoleum.﻿
Мавзолей Хомейні

Мавзоле́й Хомейні́ (перс. آرامگاه روح‌الله خمینی) — усипальниця аятоли Хомейні. Меморіальний комплекс та мавзолей розміщено в північній частині кладовища Бехеште-Захра на південь від Тегерану. Історія будівництва Будівництво розпочалося невдовзі після смерті Хомейні (3 червня 1989 року) й усе ще триває. Архітектор Мохаммед Теграні. Після завершення будівельних робіт мавзолей стане ядром грандіозного меморіального комплексу загальною площею 20 км², куди входитимуть: культурний і туристичний центр, університет ісламських студій, семінарія, торговий центр, постій на 20000 автомобілів. На спорудження комплексу іранський уряд виділив $ 2 млрд. Мавзолей є місцем паломництва послідовників Хомейні. Догляд за усипальницею здійснює онук аятоли Хасан Хомейні. Архітектура Галерея і
Temple d'Anahita

El Temple d'Anahita (en persa: معبد آناهیتا پرستشگاه آناهیتا) és el nom d'un dels dos jaciments arqueològics de l'Iran que sembla que es van construir per a venerar l'antiga deïtat Anahita. El més gran i més conegut dels dos se'n troba a Kangāvar, a la província de Kermansah, i l'altre a Bixapur. Les restes de Kangavar mostren un edifici de caràcter hel·lenístic, però amb dissenys arquitectònics perses. Les enormes dimensions del sòcol, per exemple, que fan un poc més de 200 m de costat, i els fonaments megalítics, que provenen de les plataformes de pedra aquemènides, «constitueixen elements perses». Això és recolzat per les «dues escales laterals que pugen a la plataforma de pedra massiva que recorden les tradicions aquemènides», en concret la del Palau d'Apadana de Persèpolis. Disputa sobre la seua delimitació Hi ha controvèrsia entre els acadèmics a l'hora d'identificar l'estructura principal del jaciment. L'Encyclopædia Iranica sobre aquest tema conclou: L'excavació va començar-ne al 1968, moment en què la «gran estructura amb les grans columnes jòniques sobre una alta plataforma de pedra» havia estat relacionada amb un comentari d'Isidor de Càrax, que es refereix a un «Temple d'Àrtemis». Les referències a Àrtemis a l'Iran se solen interpreten com a referències a Anahita, i en conseqüència, s'ha cregut que es tractava d'un «temple columnar dedicat a Anahita». Karim Pirnia, un dels partidaris d'aquesta opinió, pensa que l'edifici pertany a l'estil de Pàrtia, que es va renovar en l'etapa sassànida. Warwick Ball considera que l'estructura «és una de les millors obres d'arquitectura parta», que té una «forma de temple romà oriental», amb èmfasi arquitectònic en els tèmenos. El mateix que Arthur Upham Pope (1965, 1971), Ball (2001) està d'acord que el temple arquitectònicament «recorda les tradicions aquemènides». Aquests i altres estudiosos continuen examinant el temple com atribuït a la deïtat Anahita. El 1981, un informe d'un excavador, Massoud Azarnoush, afirmava que la construcció «no tenia les característiques necessàries que poguessin identificar-lo com un temple». Ali Akbar Sarfaraz, anterior cap de l'equip d'arqueologia de la Universitat de Teheran, hi està d'acord. La teoria més sostinguda per aquest grup és que la ruïna és d'un «palau sassànida tardà». Finalment, un tercer grup opina que el jaciment es va construir en el període aquemènida i va sofrir fases diferents de construcció. D'aquest grup, es pot esmentar l'arqueòleg S. Kambakhsh Fard. Disputa sobre la data de construcció Al principi, es proposà el 200 abans de la nostra era per a la construcció del temple. «Sota els parts qualsevol influència occidental observable pot ser una supervivència del període hel·lenístic, que és la raó per la qual el monument de Kangāvar una volta fou acceptablement datat com a part primerenc, mentre que les recerques recents demostren que era sassànida tardà». En aquest sentit, però, Warwick Ball diu: Vegeu també Arquitectura de l'Iran Firuzabad Referències
Tempio di Anahita

Il tempio di Anahita di Kangavar è un sito archeologico, ritenuto perlopiù un tempio, di incerta datazione. Sarebbe stato dedicato al culto della dea persiana protettrice delle acque Ardevisur Anahita. La sua struttura ricalca quella dei palazzi e degli edifici del periodo achemenide: grandi blocchi di pietra intagliati per incastrarsi l'uno con l'altro e sovrapposti fino a formare una struttura sopraelevata e ciò ha determinato inizialmente una sua attribuzione al 200 a.C., circa. Oggi, però, diversi studiosi, fra cui Wolfram Kleiss (cfr. voce Kangavar in Encyclopedia Iranica Online nei Collegamenti esterni), lo ritengono di tarda epoca sassanide e mettono in dubbio la natura templare del complesso. Il sito L'edificio, che copre una superficie di circa 4,5 ettari, sorge sopra una cornice rocciosa che domina la piana di Kangavar, a metà strada tra Kermanshah e Hamadan. Era circondato su tre lati da imponenti pilastri di 35 metri di altezza, e vi si accedeva dal lato meridionale per mezzo di due scalinate a doppia salita opposte e distanziate tra loro di circa 150 metri, simili alle scalinate di Persepoli. All'interno dell'edificio correva un piccolo canale che serviva, forse, a raccogliere l'acqua piovana o per scopi rituali legati al culto della dea. Il geografo Isidoro Caraceno, di età augustea, menziona un tempio di Artemide a Kangavar (cfr. Parthian Stations 6). Questa è l'unica informazione che ha suggerito che l'edificio fosse anticamente un tempio di Anahita, divinità dell'Iran occidentale spesso identificata con Afrodite o con Artemide. Gli studiosi che hanno ipotizzato la natura templare e la maggiore antichità dell'edificio, hanno affermato che esso acquistò notevole importanza in epoca partica, attribuendo a tale epoca una grande quantità di vasellame, di incisioni e di sepolture. Le sepolture sono di tre tipi: fosse scavate nella roccia, nelle quali il corpo veniva adagiato supino e con il viso rivolto al tempio; fosse contenenti un sarcofago di ceramica ricoperto con lastre di terracotta o calcare (databili ad iniziare dal I secolo); urne funerarie ricoperte con lastre di pietra. Nella seconda metà del XX secolo gli scavi avviati da archeologi iraniani hanno condotto a ipotesi diverse sulla funzione della grande piattaforma del complesso, precedentemente identificata con la base del tempio (un palazzo? un santuario all'aria aperta?) e soprattutto a una datazione molto più recente. Il tempio citato da Isidoro, quindi, o è un edificio precedente o fu costruito altrove. Tempio di Anahita a Bishapur Il Tempio di Anahita (Istakhr) a Bishapur, "fu probabilmente costruito da prigionieri romani, è ben murato con muri bugnati e con porte a forma trapezoidale." Note Voci correlate Anahita Religioni iraniche Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Tempio di Anahita Collegamenti esterni Wolfram Kleiss, voce "Kangavar" su Encyclopedia Iranica online, su iranicaonline.org.
Taraqayah

Taraqayah (Persian: طراقيه, also Romanized as Ţarāqayah and Ţarāqayeh; also known as Taraghiyeh and Targhiyeh) is a village in Ali Sadr Rural District, Gol Tappeh District, Kabudarahang County, Hamadan Province, Iran. At the 2006 census, its population was 672, in 131 families. References
Ţarāqayah

Ţarāqayah (persiska: طَراقَيِه, طراقيه, Ţarāqayeh) är en ort i Iran. Den ligger i provinsen Hamadan, i den nordvästra delen av landet, 280 km väster om huvudstaden Teheran. Ţarāqayah ligger 1 866 meter över havet och antalet invånare är 672. Terrängen runt Ţarāqayah är huvudsakligen platt, men åt sydväst är den kuperad. Runt Ţarāqayah är det ganska tätbefolkat, med 75 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Khabar Arkhī, 9,9 km nordväst om Ţarāqayah. Trakten runt Ţarāqayah består i huvudsak av gräsmarker. Kommentarer Källor
Shahrood University of Technology

Shahrood University of Technology (Persian: دانشگاه صنعتی شاهرود), formerly (2010–2015) known as University of Shahrood (دانشگاه شاهرود), is a public university in Shahrood, Semnan province, Iran. The university was established as "The Shahrood College of Mines" (مدرسۀ عالی معدن شاهرود, Madraseh-ye 'Aali-ye Ma'dani-ye Shahrud) in 1973 by Changiz Malekipur, and was elevated to university status in 1994. On 9 June 2002, the Development Council of the ministry approved the promotion of the institution to Shahrood University of technology. The university operates 11 faculties, offering 32 degrees to students at bachelors, masters, and PhD levels. This university is one of several technical universities in Iran. Technical universities of Iran include: 1. Sharif University of Technology 2. Amirkabir University of Technology 3. Iran University of Science and Technology 4. K. N. Toosi University of Technology 5. Shahrood University of Technology 6. Sahand University of Technology 7. Babol Noshirvani University of Technology See also Higher Education in Iran Shahrood's library management system External links Shahrood University of Technology unOfficial Website of the Department of Information Technology & Computer Engineering Department of Information Technology & Computer Engineering Faculty of Mechanical Engineering Department of Electrical & Robotic Engineering Department of Civil & Architectural Engineering Faculty Architectural Engineering and Urbanism Department of Agricultural Engineering Department of Chemistry School of Mining, Petroleum & Geophysics Engineering Shahrood University of Technology's Central Library Department of Geology Sciences
Qeshlaq-e Anuch

Qeshlaq-e Anuch (Persian: قشلاق انوچ, also Romanized as Qeshlāq-e Anūch; also known as Armanābād, Qeshlāq-e Anūj, and Qeshlāq-e Anūjs) is a village in Sefidkuh Rural District, Samen District, Malayer County, Hamadan Province, Iran. At the 2006 census, its population was 277, in 77 families. References
Qeshlāq-e Anūch

Qeshlāq-e Anūch (persiska: قِشلاقِ اَنوچ, قِشلاقِ اَنوج, اَرمَن آباد, قِشلاقِ اَنوجس, قشلاق انوچ) är en ort i Iran. Den ligger i provinsen Hamadan, i den nordvästra delen av landet, 300 km sydväst om huvudstaden Teheran. Qeshlāq-e Anūch ligger 1 931 meter över havet och antalet invånare är 277. Terrängen runt Qeshlāq-e Anūch är kuperad åt nordväst, men åt sydost är den platt. Runt Qeshlāq-e Anūch är det tätbefolkat, med 257 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Oshtorīnān, 12,6 km sydost om Qeshlāq-e Anūch. Trakten runt Qeshlāq-e Anūch består i huvudsak av gräsmarker. Kommentarer Källor
Kale-je Geli Muhamedabad

Kale-je Geli Muhamedabad (perz. قلعه گلی محمدآباد, dosl. blatna kula kod Muhamedabada) je utvrda na sjeveru Komske pokrajine u Iranu, uz povijesni put između Raja i Isfahana odnosno uz suvremenu cestu između Garmsara i Koma, oko 35 km sjeveroistočno potonjeg grada. Građevina se datira u sasanidsko razdoblje (3. − 7. st.) i izgrađena je od opeke i ćerpiča. Izvorna utvrda nepravilnog je četverokutnog tlocrta (30 x 45 m) i prati topografiju sjevernog brda, a bila je opasana s četiri masivne ugaone kule i isto toliko manjih sporednih kula na pročeljima od čega su dvije na sjeveru odnosno po jedna na istoku i zapadu. Tijekom ranog srednjeg vijeka građevinu su obnovili Abasidi izgradivši pritom dodatne bedeme prema zapadu, jugu i istoku s ukupno 12 kula. Pretpostavlja se da su utvrdu posljednji koristili Seldžuci s obzirom na to da se svega 50 m južnije nalazi karavan-saraj Sangi-Muhamedabad koji se datira u razdoblje njihove vladavine (11. − 12. st.). Kroz srednji vijek utvrda je doživjela velika razaranja (vjerojatno od Mongola) i danas je u vrlo lošem stanju. U studenom 2001. godine utvrda Kale-je Geli Muhamedabad uvrštena je na popis iranske kulturne baštine. Galerija Poveznice Karavan-saraj Sangi-Muhamedabad Literatura (engl.) Kleiss, Wolfram. 15. prosinca 1990. Castles. Encyclopædia Iranica. Columbia University. New York. Ostali projekti
Shahid Qasem Soleimani Stadium (Tabriz)

Shahid Qasem Soleimani Stadium (Persian: ورزشگاه شهید قاسم سلیمانی, Vârzeshgah-e Shihid-e Qasim Silimani) is a soccer-specific stadium that serves as the training stadium for Tractor S.C. It is located in west Tabriz, Iran. History The building process of the stadium began on 1 June 2010. The second phase of standardization of stadium started on 22 July 2011. The stadium was officially opened on 27 November 2011. International Matches References