NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Jeanne d'Arc School, Tehran

Jeanne d'Arc School (Persian: مدرسه ژان دارک, romanized: Madrese-ye Žāndārk) was a prestigious French school for girls founded in 1900 in Tehran, Iran. It operated until the 1979 Islamic Revolution. Many members of Iran's upper classes sent their daughters to the Jeanne d'Arc School, and it offered both primary and secondary education. French and English were taught as foreign languages at the Jeanne d’Arc School. History The school was founded by the French Catholic Daughters of Charity of Saint Vincent de Paul. Its origins are traced back to the St. Vincent de Paul School founded in 1865, and the St. Joseph School founded in 1880. In the early 1960s, the Jeanne d'Arc School had c. 1,000 pupils. In the dawn of the Islamic Revolution of 1979, it had 1,600 pupils. As instruction ended at tenth grade, the more prosperous students of the Jeanne d'Arc School usually chose one of two options. They either completed high school (i.e. until twelfth grade) at the Lycée Razi in Tehran which offered mixed boys-girls classes, or they continued their studies abroad. Notable people Alumni Farideh Ghotbi Shokufeh Kavani Minoo Moshiri Farah Diba Pahlavi Faculty Farrokhroo Parsa Gallery References Sources van Gorder, A. Christian (2010). Christianity in Persia and the Status of Non-muslims in Iran. Lexington Books. ISBN 978-0739136096. Hadidi, Djavad (2000). "France xv. French schools in Persia". In Yarshater, Ehsan (ed.). Encyclopædia Iranica. Vol. X/2: Forūḡī–Fruit. London and New York: Routledge & Kegan Paul. pp. 178–181. ISBN 978-0-933273-41-2. Shahvar, Soli (2009). Forgotten Schools: The Baha'Is and Modern Education in Iran, 1899-1934. I.B.Tauris. ISBN 978-0857712714.
Lycée Jeanne-d'Arc (Téhéran)

Le lycée Jeanne-d'Arc est situé dans le 12e arrondissement de Téhéran, entre les rues de la République, Lallazar, Menocheri et Ferdowsi. Avec l'église adjacente il a été repris dans la liste des monuments nationaux d'Iran, le 20 octobre 2017 sous le n° 2928. Historique Le lycée Jeanne-d'Arc est l'une des écoles fondées par des Français en Iran au XIXe siècle. Elle a été créée pour l'éducation des filles iraniennes de l'Église de l'Orient de confession arménienne. Puis elle a été également ouverte aux Iraniennes musulmanes. Dans les documents anciens, l'école est également connue sous le nom d'école de Sura (fondée en 1865) ou encore de Saint-Joseph (fondée en 1886), qui a été rebaptisée école Jeanne-d'Arc en 1900. Il semble que les deux écoles fonctionnaient parallèlement, puis à partir de 1941 ont fonctionné sous le même nom de Jeanne-d'Arc. Les bâtiments de l'école Jeanne-d'Arc ont été réalisés par l'architecte russe Nikolaï Markov, résident en Iran. Ils sont considérés comme une combinaison d'architecture iranienne et européenne. Avant la Révolution islamique iranienne L'école comprenait une section primaire et une section secondaire. Les élèves assyriens, Arméniens et musulmans étudiaient ensemble. Dans certaines classes arméniennes, le persan n'était pas enseigné, mais à partir de 1921 le ministère de l'Éducation a ajouté le persan parmi la liste des cours divers. Les professeurs iraniens enseignaient à côté de religieuses catholiques, les Sœurs de Saint Vincent de Paul pour les cours en français. Les élèves bénéficiaient d'un programme complet d'éducation iranienne et à temps partiel d'un programme d'éducation française. Au début des années 1960, l'école comptait environ 1 000 élèves et même 1 600 élèves à la veille de la Révolution islamique de 1979. L'enseignement se terminait en dixième année mais les élèves pouvaient alors poursuivre leurs études secondaires jusqu'à la douzième année au lycée Razi de Téhéran, qui proposait des classes mixtes garçons-filles ou encore pour les plus favorisés à l'étranger. Après la Révolution islamique Après la Révolution islamique de 1979, les bâtiments sont devenus un lycée pour adultes, tandis que l'église adjacente a continué à fonctionner comme église catholique. L'école a accueilli un grand nombre de femmes iraniennes éminentes, parmi lesquelles Farrokh-Rou Parsa, la première femme ministre d'Iran et Farah Pahlavi, épouse du chah d'Iran, après sa mère Farideh Diba. Vues des locaux Références (fa) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en persan intitulé « مدرسه ژاندارک » (voir la liste des auteurs). Articles connexes Collège Saint-Louis (Téhéran) Lycée Alborz Portail de l’Iran et du monde iranien Portail de l’éducation Portail des chrétiens d’Orient Portail des écoles
Dareiův palác

Dareiův palác nebo též Tačara byl obytný palác, který si nechal postavit perský velkokrál Dareios I. v Persepoli na území dnešního Íránu. Jeho ruiny se nacházejí asi 70 kilometrů severovýchodně od města Širáz v provincii Fárs. V těsné blízkosti se nacházejí pozůstatky rozlehlého paláce Ápádána. Historie Začátek výstavby paláce je datován do období Achaimenovské říše, tedy mezi lety 550 – 330 př. n. l. Výstavba je připisována perskému velkokráli Dareiovi I., ale je pravdou, že pouze velmi malá část stavby byla dokončena za doby jeho panování. Palác dostal svou konečnou podobu až v době, kdy se vlády ujal Dareiův syn a následník trůnu Xerxés I. Od něho pochází i původní staroperský název Taçara tedy Zimní palác. Po Xerxésově smrti palác obýval jeho třetí syn Artaxerxés I. Ve 4. století před n. l. při svém vpádu do Persie vydrancovala a vypálila město Persepolis vojska Alexandra Velikého, avšak Tačara byla jedním z mála objektů, které nebyly zničeny plameny a jehož ruiny se dochovaly. Architektura Tačara stojí v těsné blízkosti paláce Ápádána; oba paláce stojí zády k sobě. Plošná výměra objektu je 1 160 m², jedná se tedy o nejmenší a zároveň nejstarší stavbu palácového typu na terasách v Persepoli. K jejímu vybudování bylo použito velmi kvalitního kamene, povrch byl černý a vyleštěný do zářivého lesku. Tímto důkladným způsobem ošetřený povrch a kvalita stavebního kamene jsou důvodem, že se zbytky paláce dochovaly ve velmi dobrém stavu. Ačkoli původní stěny jsou již rozpadlé, tak masivní rámy dveří a oken zůstaly zachovány. Hlavní místnost má rozměry 15,15 m × 15,42 m a nosné pilíře jsou uspořádány třech řadách a čtyřech sloupcích. Okenní rám, jenž má rozměry 2,65 m × 2,65 m × 1,70 m, byl vytesán z jednoho kamenného bloku. Jeho hmotnost činí 18 tun. Rám dveří má hmotnost 75 tun a byl sestaven ze tří samostatných kamenných bloků. Jako většina ostatních staveb v Persepoli byla i Tačara vyzdobena reliéfy s vypodobením postav vazalů přinášejících tribut. Jejich figury svírají kopí a jsou opásány rozměrným čtverhraným štítem z proutí. Dalšími vyobrazenými postavami jsou sluhové s ručníky a lahvičkami parfémů, vyskytují se zde i královští hrdinští rekové, zabíjející lvy či roztodivné příšery. U hlavního vchodu se nalézá plastika, zobrazující velkokrále Daria I. s korunou se zlatými pláty. Jižní nádvoří je z paláce přístupné dvakrát lomeným schodištěm. Později za vlády Artaxerxa III. bylo dodatečně vybudováno další schodiště, které vedlo do hlavní haly. Na stěnách schodišť se nacházejí plastiky sluhů a vojáků v médských a perských oděvech. Na všech 18 okenních rámech jsou nápisy následujícího znění: Kamenné rámy zhotovené pro krále Daria. Z toho je patrné, že velkokrál byl náležitě hrdý na vysokou řemeslnou úroveň stavby. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Tachara na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Dareiův palác na Wikimedia Commons
Tatschara

Der Tatschara, auch Tachara oder Tačara (altpersische Transkription tacara-, altpersische Transliteration t-c-r-, Maskulinum), persisch „Winterpalast“, ist die Bezeichnung für das herrschaftliche Wohngebäude eines altpersischen Palast-Ensembles. Erläuterung Ein Tatschara ist ein Gebäudetyp der altpersischen Palastarchitektur. Im Unterschied zur Apadana, der zeremoniellen Thron- und Audienzhalle, sollte er dem Wohnen des Herrschers dienen, insbesondere innerhalb der kalten Jahreszeit. Beispiele hierfür liefern die Palaststädte von Persepolis und Susa (Palast von Dareios I.). In der Liste der achämenidischen Königsinschriften taucht die Bezeichnung tacara- vier Mal auf. In zwei zusätzlichen Inschriften erscheint unter elamischen Einfluss die Bezeichnung dacara-. Die Bezeichnung taucht in Inschriften aus Persepolis (DPa, XPj und XPm), Susa (DSd und DSg) und Gherla (DGa) auf. In den Inschriften ist tacara- die Bezeichnung für den Palast des Dareios I. als auch für denjenigen von Xerxes I. Neben tacara- kommen in anderen Inschriften auch die Bezeichnungen Hadisch und Apadana vor, die ebenfalls mit Palast übersetzt werden. Entgegen der gebräuchlichen Verwendung werden die verschiedenen Bezeichnungen in den Inschriften nicht eindeutig verwendet. Man kann nicht sagen, dass der Tatschara die Bezeichnung für Paläste von Dareios I. und Hadisch dasjenige für Paläste von Xerxes I. ist. In der Inschrift XPc ist der Palast von Dareios I. das Hadisch, in XPd ist es der Palast von Xerxes I. Dagegen wird in XPj der Palast von Xerxes I. Tatschara genannt. In der Inschrift DPa, von der vermutet wird, dass sie später verfasst worden ist und von Xerxes I. stammt, wird der Palast von Dareios I. Tatschara genannt. Man hat aufgrund eines fehlenden Musters geschlossen, dass die beiden Begriffe ursprünglich austauschbar waren. Die Bezeichnung apadana- taucht ausschließlich in den Inschriften von Artaxerxes II. auf. Die Bezeichnung tacara- lebt in der parthischen Sprache als tažar (tcr), in der armenischen Sprache als tačar sowie in der neupersischen Sprache als tazar (Sommerpalast) und taǧar (beheizbares Winterhaus) weiter. Tac-ara- gehört zur indoiranischen Wurzel *tak, die mit laufen, fließen übersetzt wird. Daraus hat sich die geläufige Interpretation eines Tatschara als Wohn- oder Privatpalasts, der mit einer beweglichen Heizung ausgestattet und im Winter bewohnbar ist, entwickelt. Literatur Hans Koepf: Bildwörterbuch der Architektur. Kröner, Stuttgart 1985, ISBN 3-520-19402-3, S. 369. Vladimir Lukonin, Anatoly Ivanov: Die Kunst Persiens. Parkstone Press International, New York 2015, ISBN 978-1-78310-696-7 (Google Books). Weblinks Tachara, Webseite zur Tatschara von Persepolis im Portal persepolis3d.com Einzelnachweise
Tachara

The Tachara, or the Tachar Château, also referred to as the Palace of Darius the Great, was the exclusive building of Darius I at Persepolis, Iran. It is located 70 km northeast of the modern city of Shiraz in Fars province. History and construction The construction dates back to the time of the Achaemenid Empire (550 BC–330 BC). The building has been attributed to Darius I, but only a small portion of it was finished under his rule. It was completed after the death of Darius I in 486, by his son and successor, Xerxes I, who called it a taçara in Old Persian, translated to "winter palace". In the 4th century BC, following his invasion of Achaemenid Persia in 330 BC, Alexander the Great allowed his troops to loot Persepolis. This palace was one of the few structures that escaped destruction in the burning of the complex by Alexander the Great's army. Structure The Tachara stands back to back to the Apadana, and is oriented southward. Measuring 1,160 square meters (12,500 square feet), it is the smallest of the palace buildings on the Terrace at Persepolis. As the oldest of the palace structures on the Terrace, it was constructed of the finest quality gray stone. Its main room is a mere 15.15 m × 15.42 m (49.7 ft × 50.6 ft) with three rows of four columns. A complete window measuring 2.65 m × 2.65 m × 1.70 m (8.7 ft × 8.7 ft × 5.6 ft) was carved from a single block of stone and weighed 18 tons. The door frame was fashioned from three separate monoliths and weighed 75 tons. Like many other parts of Persepolis, the Tachara has reliefs of tribute-bearing dignitaries. There are sculptured figures of lance-bearers carrying large rectangular wicker shields, attendants or servants with towel and perfume bottles, and a royal hero killing lions and monsters. There is also a bas-relief at the main doorway depicting Darius I wearing a crenellated crown covered with sheets of gold. The Tachara is connected to the south court by a double reversed stairway. Later under the reign of Artaxerxes III, a new stairway was added to the northwest of the Tachara which is connected to the main hall through a new doorway. On walls of these stairways, there are sculptured representations of figures such as servants, attendants and soldiers dressed in Median and Persian costumes, as well as gift-bearing delegations flanking carved inscriptions. Function The function of the building, however, was more ceremonial than residential. Gallery See also Apadana Persepolis Achaemenid architecture References External links The Achaemenians continued
Tachara

Il Tachara, o castello Tachar, noto anche come Palazzo di Dario il Grande, fu l'esclusivo palazzo di Dario I a Persepoli, oggi Marvdasht in Iran. Si trova a circa 70 km a nord-est della moderna città di Shiraz nella provincia del Fars. Storia Era uno degli edifici del complesso di Persepoli, ed era realizzato in pietra grigia. La sua costruzione venne ordinata da Dario I ma solo una piccola parte dell'edificio venne realizzata sotto il suo regno. Venne completato dopo la morte di Dario I, nel 486, da suo figlio e successore, Serse I, che lo chiamò Taçara, tradotto come "palazzo d'inverno" in antico persiano. Venne poi usato da Artaserse I. Le sue rovine si trovano immediatamente a sud dell'Apadana. Lo Tachara, ha una superficie di 1 160 m², ed è il più piccolo dei palazzi di Persepoli. La sua sala principale misura 15,15x15,42 metri con tre file di quattro colonne. Come molte altre parti di Persepoli, il Tachara ha bassorilievi di dignitari di altre nazioni che recano tributi all'imperatore. Questo palazzo fu una delle poche strutture che si salvarono dalla distruzione nella combustione del complesso ad opera dell'esercito di Alessandro Magno. Il Tachara si trova alle spalle dell'Apadana, ed è orientato verso sud. La funzione dell'edificio, tuttavia, è stata più cerimoniale che residenziale. Dopo il completamento, venne utilizzato in combinazione con le precedenti scale di accesso orientate a sud, come il Nowruz, fino a quando gli altri edifici di Persepoli non furono terminati, che comprendeva una unione provvisoria con l'Apadana, la Sala del Trono, e un sala per banchetti. Come prima delle strutture costruite sul terrazzo, il Tachara venne costruito con pietre di pregio. Le superfici erano quasi completamente nere e brillanti. Questo trattamento superficiale combinato con la pietra di alta qualità è la ragione per cui questo è il più integro di tutti gli edifici che compongono le rovine di Persepoli oggi. Anche se le sue pareti, in blocchi di fango, si sono completamente disgregrate, gli enormi blocchi di pietra dei telai delle porte e delle finestre sono rimasti integri. Una finestra misura 2,65 x 2,65 x 1,70 metri, ricavata da un unico blocco di pietra, pesava 18 tonnellate. Il telaio della porta è stato ricavata da tre monoliti separati e pesava 75 tonnellate. L'orgoglio di Dario il Grande per la superba maestria della costruzione, è evidente dal fatto che ordinò di realizzare la seguente iscrizione su tutte le 18 nicchie e cornici delle finestre: Telai di pietra, realizzati per il Palazzo di re Dario. Galleria d'immagini Note Bibliografia Tachara, ricostruzione di Dario Archiviato il 7 maggio 2021 in Internet Archive. Tachara Palazzo di Dario I, su wikimapia.org. Voci correlate Apadana Persepoli Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Tachara Collegamenti esterni Tachara sul sito di Panoramio, su panoramio.com (archiviato dall'url originale il 15 ottobre 2016). Immagini di Tachara, su wereldreiziger.net (archiviato dall'url originale il 4 marzo 2016).
Palácio de Dario

O palácio de Dario (em árabe:قصر تتشر أو قصر تجر) ou Castelo de Tachar, também conhecido como Tachara, foi a construção exclusiva de Dario I em Persépolis, Irã. Ele está localizado 70 km a nordeste da moderna cidade de Shiraz, na província de Fars. Estrutura Tachara é uma mistura de todos os estilos produzidos pela arquitetura antiga e fica de costas para o Apadana e é orientada para o sul. Medindo 1 160 metros quadrados (12 500 pés quadrados), é o menor dos edifícios do palácio no Terraço em Persépolis. História e construção A construção remonta à época do Império Aquemênida (550 a.C. a 330 a.C.). A construção foi atribuída a Dario I, mas apenas uma pequena parte dela foi concluída sob seu governo. Foi concluído após a morte de Dario I em 486, por seu filho e sucessor, Xerxes I, que o chamou de taçara em persa antigo, traduzido como "palácio de inverno". Foi então usado por Artaxerxes I. Suas ruínas estão imediatamente ao sul do Apadana. Nas paredes de seus portões, há gravuras que mostram um dos mais famosos motivos da arquitetura aquemênida: a Batalha de Shahriar e do Leão. No século 4 a.C., após sua invasão da Pérsia Aquemênida em 330 a.C., Alexandre, o Grande permitiu que suas tropas saqueassem Persépolis. Ao conquistar a capital persa, Alexandre Magno destruiu seu palácio, mas a influência dessa cultura antiga chegou a suplantar a helênica em várias épocas de seu reinado. Esse palácio foi um dos mais cobiçados e majestosos da Pérsia. Referências
Тачара

Тачара, также известная как Дворец Дария Великого, — здание в Персеполе, предназначавшееся для Дария I. Оно расположено в 70 км к северо-востоку от современного города Шираз в остане Фарс (Иран). История и строительство Строительство Тачары датируется периодом империи Ахеменидов (550 — 330 года до н. э.) и приписывается Дарию I, хотя при нём была закончена лишь небольшая его часть. Тачара был достроена после смерти Дария I в 486 года до н. э. его сыном и преемником Ксерксом I, который и нарёк её тачарой, что в переводе с древнеперсидского языка означает «зимний дворец». В IV веке до н. э., в ходе своего похода против Ахеменидов в 330 году до н. э., Александр Македонский позволил своим войскам разграбить Персеполь. Тачара же была среди числа немногих сооружений, избежавших разрушения при сожжении комплекса армией Александра Македонского. Структура Своим задним фасадом Тачира обращена к Ападане, дворец ориентирован на юг. Площадь, занимаемая Тачарой, составляет 1160 м², что делает её самым маленьким из дворцовых зданий на террасе Персеполя. Как самое старое из дворцовых сооружений на Террасе, Тачара была сложена из лучшего серого камня. Главный зал Тачары имеет размеры всего 15,15 на 15,42 м и состоит из трёх рядов, разделённых четырьмя колоннами. Целое окно размером 2,65 на 2,65 на 1,70 м было вырезано из цельного камня и весило 18 тонн. Дверная рама была сделана из трёх отдельных монолитных частей и весила 75 тонн. Как и во многих других объектах в Персеполе, в Тачаре есть рельефы, изображающие сановников, приносящих дань. Здесь есть скульптурные фигуры копьеносцев, несущих большие прямоугольные плетёные щиты, служителей с полотенцами и сосудами с благовониями, а также царя-героя, убивающего львов и чудовищ. У главного входа расположен барельеф, изображающий Дария I в зубчатой короне, покрытой золотыми листами. Тачара соединена с южным двором двойной обратной лестницей. Впоследствии, во времена правления Артаксеркса III, к северо-западной части Тачары была пристроена новая лестница, ведшая в главный зал через новый дверной проём. На стенах этих лестниц расположены скульптурные изображения слуг, служителей и воинов, одетых в мидийские и персидские одежды, а также посланники, несущие подарки, по бокам которых высечены надписи. Функция Однако дворец Тачара предназначался скорее для проведения в нём церемоний, нежели для проживания в нём. Примечания
Pearl Palace

Pearl Palace (Persian: کاخ مروارید; Romanized: kakh-e Morvarid / Kāx-e Morvārid), also known as Shams Palace (Persian: کاخ شمس; Romanized: kakh-e Shams / Kāx-e Šams) is an estate in Iran, designed by Taliesin Associated Architects (Frank Lloyd Wright Foundation) on instructions from princess Shams Pahlavi, elder sister of Mohammad Reza Pahlavi, the last Shah of Iran. It was built in the early 1970s and is located in the Mehrshahr neighborhood, in Karaj City, Iran. Background The Taliesin Associated Architects (Frank Lloyd Wright Foundation) had three buildings built in Iran which include the Damavand Higher Educational Institute (presently known as Payam-e Nour University's Tehran campus), the summer residence of Shams known as Mehrafarin Palace in Chalus (presently occupied by the local police), and the most prestigious, the Pearl Palace. The Taliesin Associated Architects, William Wesley Peters, Amery-Kamooneh-Khosravi Consulting Architects of Tehran, all served as architects for the project, and Thomas Casey served as the civil engineer. The interior design and furniture was designed by John deKoven Hill and Cornelia Brierly. The landscape design was done by Francis Nemtin. The palace was built on roughly 170 hectares (420 acres) of rolling hills and featured an artificial lake. The building is around 1,499.9 square metres (16,145 sq ft) and made of concrete, with two main domes and a "ziggurat" style structure, all connected by stairs and a large ramp. Throughout the structure circular patterns are highlighted. The building space included an office, living room, family dining room, a swimming pool, a cinema, a "rare bird hall", and bedrooms. After the revolution After the Iranian Revolution, the Mostazafan Foundation seized all assets owned by the royal family, including Shams Palace. The majority of the complex was occupied by a local Baseej unit who neglected its upkeep. The building was recognized as a cultural heritage only in 2002, and registered by the Ministry of Cultural Heritage, Handicrafts and Tourism (Iran's Cultural Heritage, Handicrafts and Tourism Organization), which took control of portions of the building due to its historical significance. Small parts were opened to the public (in 2015) as a result of pressure from the Ministry of Cultural Heritage, Handicrafts and Tourism. It is currently in need of repairs; in November 2020, the building was scheduled to undergo rehabilitation work. The restoration was estimated to cost $8–$13 million (300–500 billion rials) in 2017. See also Persian architecture Cultural Heritage Organization of Iran References External links
Palácio Pérola

O Palácio Pérola é um grande edifício construído para Xemece Pálavi, irmã mais velha de Maomé Reza Pálavi, o último Xá da Pérsia, no final da década de 1960. Fica localizado próximo de Hesaraque e de Merxar, nos subúrbios ocidentais de Karaj, no Irão. O palácio foi desenhado pela The Frank Lloyd Wright Foundation (Fundação Frank Lloyd Wright). A maioria do complexo está, actaulmente, ocupada por uma Basij (força paramilitar) local, a qual tem negligenciado a sua manutenção. Pequenas partes estão abertas ao público como resultado da pressão exercida pela Organização do Património Cultural do Irão. Apenas em 2002 o edifício foi reconhecido como um valor cultural e registado pela Organização do Património Cultural do Irão. Actualmente necessita de reparações profundas. Ligações externas O Tesouro Desconhecido próximo de Teerão Morvarid (Pérola) Palácio Museu Artigo sobre o palácio no site Iranian.com
Zračna luka Sirdžan

Zračna luka Sirdžan (IATA kod: SYJ, ICAO kod: OIKY) smještena je pokraj grada Sirdžana u jugoistočnom dijelu Irana odnosno Kermanskoj pokrajini. Nalazi se na nadmorskoj visini od 1782 m. Zračna luka ima jednu asfaltiranu uzletno-sletnu stazu dužine 3766 m, a koristi se za tuzemne i regionalne letove. Vodeći zračni prijevoznik koji nudi redovne letove za u ovoj zračnoj luci je Mahan Air. Vanjske poveznice (engl.) DAFIF, World Aero Data: OIKY Arhivirana inačica izvorne stranice od 17. svibnja 2021. (Wayback Machine) (engl.) DAFIF, Great Circle Mapper: SYJ
Aeroportul Sirjan

Aeroportul Sirjan (IATA: SYJ, ICAO: OIKY) este un aeroport din Sirjan, Central District⁠(d), Sirjan County⁠(d), Kerman⁠(d), Iran ce deservește zona Sirjan. Situat la o altitudine de 1.782 m, aeroportul dispune de o singură pistă. Infrastructură Piste Terminale Note Vezi și