NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Bahnhof Teheran

Der Bahnhof Tehran (Persisch: ايستگاه راه آهن تهران, Istgah-e Rah Ahan-e Tehran) ist der Hauptbahnhof der iranischen Hauptstadt Teheran. Geografische Lage Städtebaulich Der Bahnhof liegt im südlichen Teil des Teheraner Stadtgebietes am Ende der Waliasr-Straße am Rahahan-Platz. Im Eisenbahnnetz Zahlreiche Eisenbahnlinien aus dem ganzen Land beginnen und enden im Bahnhof Teheran. Folgende Bahnstrecken nehmen von hier ihren Ausgang: Transiranische Eisenbahn (südlicher Ast) nach Mahschahr und Chorramschahr Transiranische Eisenbahn (nördlicher Ast) nach Gorgan und Turkmenistan (derzeit ohne Personenverkehr nach Turkmenistan) die östlich von Teheran von der Transiranischen Eisenbahn abzweigende Bahnstrecke (Teheran)–Garmsar–Maschhad nach Maschhad und weiter nach Turkmenistan über die Nord-Süd-Eisenbahn Bahnstrecke Teheran–Täbris und weiter über die Bahnstrecke Van–Täbris in die Türkei. Der Personenverkehr in die Türkei ruht wegen der dortigen politischen Verhältnisse im Moment (Januar 2016). Schnellfahrstrecke Teheran–Isfahan, im südlichen Abschnitt noch im Bau, befahren bis Mohammedijeh ÖPNV Die Linie 3 der U-Bahn Teheran schließt den Bahnhof Teheran über die Haltestelle Rahahan an das U-Bahn-Netz der Stadt an. Geschichte Der Bahnhof entstand 1928–29 im Zuge des Baus der Transiranischen Eisenbahn und wurde 1930 eröffnet. Das Empfangsgebäude entstand einige Jahre später. Im Laufe der Zeit wurden hier weitere Eisenbahnstrecken angeschlossen. Der Bahnhof hat die Funktion des Hauptbahnhofs von Teheran. Im April 2014 wurde der Bahnhof über die Haltestelle Rahahan an die U-Bahn Teheran angeschlossen. Empfangsgebäude 1935 gelang es der Philipp Holzmann AG mit ihrer Schweizer Tochtergesellschaft Sofitec, den Auftrag für die Hochbauten des Bahnhofs Teheran, vor allem das Empfangsgebäude, von dem Generalunternehmer der Transiranischen Eisenbahn, der dänischen Firma Kampsax, zu erhalten. Das Empfangsgebäude und zugehörige Nebengebäude des Bahnhofs waren die ersten Stahlbeton-Bauten, die im Iran errichtet wurden. Verkleidet wurde dieses konstruktive Skelett mit verschiedenfarbigem Travertin und geschliffenen Kalksteinplatten. Das Empfangsgebäude ist in dem für öffentliche Gebäude damals weltweit oft verwendeten neoklassizistischen Stil gehalten. Es beherbergt auch ein Fürstenzimmer für den Schah. Die Baukosten beliefen sich auf 9 Mio. Reichsmark. Die letzte Rate wurde im Mai 1940 überwiesen. Die heutige Bahnsteigüberdachung ist modern und wurde später angefügt. Literatur Isabel Lindacher: Philipp Holzmann in Nahost – kulturhistorische Aspekte in der Bilddokumentation des Bauunternehmens. Bachelorarbeit im Studiengang Bibliotheksmanagement an der Fachhochschule Potsdam – Fachbereich Informationswissenschaften. Berlin 2011. Manfred Pohl: Philipp Holzmann. Geschichte eines Bauunternehmens. 1849 – 1999. München 1999, S. 190f. Einzelnachweise
Tehran railway station

Tehran Railway Station (Persian: ايستگاه راه آهن تهران, romanized: Istgah-e Rah Ahan-e Tehran) is located in Rah Ahan Square, at the foot of Valiasr Street in the southern part of Tehran, Iran. The railway station was originally designed in 1928–29 by Polish architect Władysław Horodecki, who died before the construction could begin. In 1930, the experienced Danish railway architect Knud Tanggaard Seest was then tasked to finish the project. Around the time it opened in 1930, the previous tram system in Tehran was shut down. Seest changed the original plans dramatically and gave the railway station a new, highly modern, strict design. The Tehran Railway Station serves as an example of early modernistic architecture in West Asia. Service summary Note: Classifications are unofficial and only to best reflect the type of service offered on each path Meaning of Classifications: Local Service: Services originating from a major city, and running outwards, with stops at all stations Regional Service: Services connecting two major centres, with stops at almost all stations InterRegio Service: Services connecting two major centres, with stops at major and some minor stations InterRegio-Express Service:Services connecting two major centres, with stops at major stations InterCity Service: Services connecting two (or more) major centres, with no stops in between, with the sole purpose of connecting said centres. International Service: Nakhchivan — Mashhad speed train No. 15/16 operated by Azerbaijan Railways Gallery See also Rahahan Metro Station List of Tehran Metro stations References External links Media related to Tehran Railway Station at Wikimedia Commons
Estación de ferrocarril de Teherán

La estación de Teherán (en persa: ايستگاه راه آهن تهران‎, Istgah-e Rah Ahan-e Tehran) es la principal estación de ferrocarril de Teherán, la capital de Irán. El edificio fue diseñado en 1928-29 por un arquitecto polaco Władysław Horodecki y construido por un ingeniero alemán en 1930. La estación se encuentra en la plaza Rahahan, al pie de la calle Valiasr en la parte sur de la ciudad y tiene conexión con la línea 3 del Metro de Teherán. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Tehran Railway Station.
Тегеранский железнодорожный вокзал

Тегеранский железнодорожный вокзал — вокзал одной из крупных пассажирских железнодорожных станций на Трансиранской железной дороге. Расположен на юге Тегерана, с южной стороны Железнодорожной площади, в начале бульвара Вали Аср. Построен по проекту киевского архитектора польского происхождения Владислава Городецкого в конце 1920-х — начале 1930-х. См. также Иранские железные дороги
Тегеран (станція)

Залізнична станція Тегеран — центральна залізнична станція та залізничний вокзал у Тегерані, Іран. Трафік Від станції прямують залізниці: Трансіранська залізниця (південна лінія) до Бендер-Махшехр та Хорремшехр Трансіранська залізниця (північна гілка) до Горгану та Туркменістану (на кінець 2010-х пасажирський рух до Туркменістану відсутній) залізниця, що відгалужується від Трансіранської залізниці — Залізниця Гермсар — Мешхед до Мешхеду і далі до Туркменістану залізницею Північ — Південь Залізниця Тегеран — Тебриз і далі залізницею Ван — Тебриз до Туреччини. Зараз пасажирський трафік до Туреччини припинено через політичну ситуацію там (на кінець 2010-х). Швидкісна залізниця Тегеран — Ісфахан, на 2019 будується південна дільниця, прямує до Мухаммедія Пересадки Пересадка на лінію 3 Тегеранського метрополітену станція Рахахан. Історія Станція була побудована в 1928–29 рр. під час будівництва Трансіранської залізниці і була відкрита в 1930 році. Вокзал був побудований через декілька років. З часом тут були підключені інші залізничні лінії. Станція діє як центральна станція Тегерану. У квітні 2014 року станція була підключена до Тегеранського метро через станцію Рахахан. Дислокація Розташований в районі Джавадіє, на півдні Тегерана, з південного боку Залізничної площі, на початку вулиці Валі-Аср. Архітектура Головна будівля вокзалу побудована за проектом українсько-польського архітектора Владислава Городецького Див. також Іранські залізниці Тегеран Література Isabel Lindacher: Philipp Holzmann in Nahost — kulturhistorische Aspekte in der Bilddokumentation des Bauunternehmens [Архівовано 23 червня 2020 у Wayback Machine.]. Bachelorarbeit im Studiengang Bibliotheksmanagement an der Fachhochschule Potsdam — Fachbereich Informationswissenschaften. Berlin 2011. Manfred Pohl: Philipp Holzmann. Geschichte eines Bauunternehmens. 1849—1999. München 1999, S. 190f.
Univerzita Al Zahra

Univerzita Al Zahra (perskyدانِشگاهِ اَلزَهرا , Dāneshgāh-e Alzahrā) je veřejná multidisciplinární íránská vysoká škola, sídlící ve dvou campusech, ve Vanadu (městské části Teheránu) a na severu země v západoázerbájdžánském městě Orumíje. Je to jediná veřejná univerzita v Íránu, vyhrazená pro studium žen. Byla založena roku 1964 a založila ji íránská císařovna Farah-Pahlaví jako soukromou školu. V prvním školním roce studovalo jen 90 dívek obor překladatelství angličtiny a služby. Po islámské revoluci roku 1980 se univerzita stala státní školou. Byla zprvu pojmenována „Mahbubeh Motahedin University“ po jednom z členů partyzánské organizace mudžahedínů. V srpnu 1983 byla přejmenována na Zahřinu univerzitu podle Zahry, dcery proroka Mohameda. Univerzita v současnosti nabízí 67 studijních programů v 17 odděleních, včetně šesti doktorských programů. Vyučovacími jazyky jsou perština a v menší míře angličtina. Na univerzitě kromě Íránek studují ženy z Afghánistánu, Pákistánu, Turecka, Tádžikistánu, Libye, Nigérie a Tanzanie. Univerzita A Zahra spolupracuje se zahraničními univerzitami islámského světa, je členem mezinárodní asociace univerzit International Association of Universities (IAU) a Federace univerzit islámského světa Federation of Universities of the Islamic World (FUIW). Vybavení Univerzita Al Zahra má jednu centrální a několik fakultních knihoven se 77 000 tištěnými knihami (33 000 z nich v angličtině) a 930 perskými a anglickými akademickými časopisy. kromě toho je vybavena elektronickými knihovnami, galerií umění, má bazény a sportovní zařízení, do campusu patří i tradiční íránská restaurace v budově 120 let staré. V kampusu se nachází pošta, banka, kancelář cestovní kanceláře, kancelář mobilních služeb, obchod s potravinami, papírnictví a knihkupectví. Vedení V letech 1998–2006 byla rektorkou univerzity Rahnaward, manželka íránského reformního politika Míra Hosejna Músávího. Od roku 2007 univerzitu vede Mahbubeh Mobascheri. Ranking Univerzita Al Zahra nemá ve světovém žebříčku univerzit zaznamenaný žádný ranking, podle vlastních webových stránek zaujímá v arabském měřítku 82. pozici z 236 íránských univerzit a 13. místo mezi teheránskými univerzitami. Významné absolventky Faeze Hášemí Rafsandžání – politička Poopak NikTalab – matematička Norin Motamed – malířka Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Univerzita Al Zahra na Wikimedia Commons
Alzahra-Universität

Die Alzahra-Universität (persisch دانشگاه الزهرا) wurde 1964 als private „Hochschule für Mädchen“ in Teheran im Stadtteil Vanak gegründet. Sie stand ab 19. April 1975 unter der Schirmherrschaft von Schahbanu Farah Pahlavi und trug bis 1980 die offizielle Bezeichnung Farah-Pahlavi-Universität (Daneschgah-e Farah Pahlavi). Sie ist die einzige Hochschule im Iran, die ausschließlich Frauen aufnimmt. Nach der Islamischen Revolution wurde die private Hochschule zu einer staatlichen Hochschule. Sie erhielt den Namen „Mahbubeh-Motahedin-Universität“, nach einem Mitglied der Guerillaorganisation Volksmudschahedin. Im August 1983 wurde sie in Alzahra-Universität nach der Tochter Zahra des Propheten Mohammed umbenannt. Die Universität bietet heute 67 Studiengänge darunter sechs Promotionsstudiengänge an. Zahra Rahnaward, die Ehefrau von Mir Hossein Mussawi, war von 1998 bis 2006 Rektorin der Alzahra-Universität. Seit 2007 wird die Hochschule von Mahbubeh Mobascheri geleitet. Berühmte Absolventinnen Faezeh Haschemi, Politikerin Norin Motamed, Malerin Ava Serdschoie, Künstlerin Farchondeh Torabi, international bekannte Regisseurin für Animationsfilme Tschista Yasrebi, Schriftstellerin Weblinks Offizielle Website der Alzahra-Universität Einzelnachweise
Universidad Alzahra

La Universidad Alzahra, es una institución de educación terciaria pública y femenina iraní. Ubicada en el barrio Vanak de Teherán. Fue fundada el 1 de enero de 1964. La Universidad de Alzahra es la única universidad integral para mujeres en Irán y Oriente Medio. Su decana es Farideh Haghbin. Después de la Revolución Islámica, la universidad privada se convirtió en una universidad pública. En la actualidad, la universidad ofrece 67 programas de grado, incluidos seis programas de doctorado. ​​ Alumnas Son alumnas destacadas de esta universidad: Negar Booban, Poopak Niktalab, Faezeh Rafsanjani, entre otras. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Universidad Alzahra. Universidad Alzahra en Instagram
Université Al Zahra

L'université Al Zahra (persan : دانِشگاهِ اَلزَهرا) est une université publique située en Iran. Fondée en 1964, elle est une université multidisciplinaire réservée aux femmes. Elle est l'une des universités iraniennes qui sont membres de l’Agence universitaire de la Francophonie (AUF). L'un des deux campus de l'université se situe à Téhéran, dans le quartier de Vanak, et l'autre à Ourmia au nord-ouest du pays. Notes et références Voir aussi Article connexe Éducation supérieure en Iran Liens externes (fa + en) Site officiel Ressources relatives à la recherche : CrossRef U-Multirank Portail des universités Portail des femmes et du féminisme Portail de l’Iran et du monde iranien
Чога Занбил

Чога Занбил (на персийски: چغازنبيل; чога означава хълм) е древен еламски религиозен компплекс в провинция Хузестан, Иран. Руините на свещения град на царството на Елам са включени в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО през 1979 г. Зикуратът е сред най-характерната архитектурна особеност на месопотамската цивилизация. Той е сред малкото съществуващи зикурати извън Месопотамия и най-голямата по рода си структура в Иран и Близкия изток. Намира се на 42 км югозападно от Дезфул, на 30 км западно от Суза и на 80 км северно от Ахваз. Чога Занбил е построен около 1250 г. пр.н.е. от цар Унташ-Напириша, главно за да почете великия бог Иншушинак. Еламското му име е Дур-Унташ, което означава град на Унташ, но е малко вероятно някога там да са живели много хора, освен свещеници и слуги. Днес структурата е известна с персийското си име Чога Занбил. Комплексът е защитен от 3 концентрични стени, които определят основните райони на „града“. Вътрешното пространство е изцяло заето от голям зикурат, посветен на главния бог, и е построен върху по-ранен квадратен храм със складови помещения, построени също от Унташ-Напириша. Основните строителни материали на Чога Занбил са кални и печени тухли. Монументите са декорирани с гланцирани печени тухли, гипс и орнаменти от фаянс и стъкло. Средната площ съдържа 11 храма за второстепенните богове. Смята се, че първоначално са били планирани 22 храма, но царят умира, преди да могат да бъдат завършени, а неговите наследници преустановяват строежа. Във външната част има царски дворци, погребален дворец, съдържащ 5 подземни царски гробници. Източници ((en)) Tchogha Zanbil – Списък на ЮНЕСКО ((en)) Chogha Zanbil ((fa)) چغازنبیل | نیایش گاهی باستانی در ایران (Зикурат Чога Занбил – място за древни молитви)
Čogha Zanbíl

Čogha Zanbíl (persky: چُغازَنبیل) bylo posvátné město starověké civilizace Elam a jehož pozůstatky se dnes nachází na území Íránu. Zdejší stavby představují jedny z mála zikkuratů, které byly nalezeny mimo území Mezopotámie. Město bylo vystavěno někdy okolo roku 1250 př. n. l. V roce 1979 byla archeologická lokalita zapsána na seznam světového dědictví UNESCO. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Chogha Zanbil na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Čogha Zanbíl na Wikimedia Commons
Csogá Zanbil

Csogá Zanbil (perzsául: چغا زنبيل) város Huzesztán tartományban, Iránban. Az irodalomban Csoga Zanbil, Csoga Zambil és Csoga Zembil névalakban is előfordul. Fekvése Szúzától 40 km-re délkeletre fekvő település. Története Csogá Zanbil i. e. 1300 körül virágzó elámi település volt, melyet az Elámi Birodalom királya, Untas-Napirisa építtetett. Csogá Zanbilt a kr. e. 7. században Assur-bán-apli csapatai foglalták el. Az elámita korszaknak az i. e. 6. században lett vége. A város neve „kosár hegyeket” jelent. A fallal körülvett város mintegy fél évszázadig állt fenn, királya Untas-Napirisa itt hatalmas, egykor hétszintes zikkuratot (áldozati tornyot) épített. Ekkortól Dúr-Untas (Untas vára) volt a neve. A zikkurat, melynek magassága 105 méter, a legnagyobb eddig talált elámi zikkurat volt. Egyik éle például 1200 méter hosszú volt. A romjaiban is rendkívül impozáns zikkurat 50 méter magasan levő tetőteraszán egykor Insusinak elámi isten temploma állt. A templomnak négy terasza volt, vályogtéglákból épült, és felső emeleteit valószínűleg mázas csempe borította. Bejáratánál életnagyságú, terrakotta fél-bikák és griffek találhatók. A zikkurat közelében három másik templom állt. A településtől kissé északkeletre négy palotát is feltártak, melyeket színes csempék díszítettek. Feltárták a város víztárolóját és csatornarendszerét is, mely egykor 50 km hosszú volt és a Szúza közelében lévő Karkheh folyóból szállította ide a vizet, mivel a városban a talajvíz szintje több mint 50 méter mélységben volt. A csatornát még Utash-Napirisha építtette, víztisztító medencével is el volt látva. A több mint 3000 éves építmény maradványai ma is láthatók az északnyugati városfalnál. Ez a legrégibb víztisztító üzem a világon. Források Irán (1979) ISBN 963-243-133-2 Külső hivatkozások
Chogha Zanbil

Chogha Zanbill of Tchogha Zanbil is een archeologische plaats in Iran. Het is gelegen nabij de stad Susa in de provincie Khoezistan. Chogha in Bakhtiari betekent heuvel. Tijdens de Midden-Elamitische periode heette de stad naar zijn bouwer Al-Untash-Napirisha, tijdens de Nieuw-Elamitische periode Dur-Untash. De ruïnes zijn van de heilige stad van het koninkrijk Elam. De stad werd in 1250 v.Chr. gebouwd in opdracht van de toenmalige koning Untash-Napirisha, vooral ter ere van de god Inshushinak. De bouw werd na de dood van de koning gestaakt maar bleef wel bewoond tot de verovering door Assurbanipal 700 jaar later. De plek is na de Eerste Wereldoorlog ontdekt, toen geologen er met vliegtuigen overheen vlogen, op zoek naar olie. De vorm van de heuvel en de kringen eromheen gaven de indruk dat er in een verleden een stad geweest was. Dit bleek bij opgravingen correct te zijn. Door de UNESCO is deze locatie in 1979 tot werelderfgoed verklaard. Externe link Site bij UNESCO
Czoga Zanbil

Czoga Zanbil (pers. چُغازَنبیل, Czogha Zanbil), w starożytności Dur-Untasz-Napirisza – stolica królestwa Elam, obecnie stanowisko archeologiczne w Iranie około 50 kilometrów od Suzy, w pobliżu współczesnej wsi Czogha Zanbil, wpisane w 1979 roku na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Znajdują się tu pozostałości elamickiego miasta, założonego przez Untasz-Napirisza w XIII wieku p.n.e. W centralnej części miasta zbudowany był ziggurat o podstawie o wymiarach 105 na 105 metrów. Ziggurat powstał w dwu etapach – początkowo został wzniesiony kompleks 28 pomieszczeń wokół kwadratowego dziedzińca o boku 67,2 metra. Na południowo-wschodnim rogu znajdowała się świątynia Inszuszinaka. Następnie budowla została przerobiona na ziggurat poprzez wzniesienie na środku dziedzińca wysokiej na 60 metrów wieży i dobudowanie dwu kolejnych stopni. W wyniku tych prac zniszczeniu uległa świątynia Inszuszinaka. Ziggurat otoczony był trzema murami. Mur wewnętrzny, o średnicy ok. 400 metrów, zwany był Świętym Kręgiem. Miał 7 bram, a z każdej z nich biegła wąska ścieżka wyłożona cegłami. W obrębie tego muru znajdowały się również 3 inne świątynie dedykowane następującym bóstwom: Napiriszowi lub Nabu Kiriszy, żonie Napiriszy Isznikarabowi lub Iszmekarabowi. Pomiędzy tym a kolejnym murem odkryte zostały dodatkowo trzy inne świątynie: bogini-matki Pinikir Adada i Ningal Szimuta i Manzat Trzeci, zewnętrzny mur miał natomiast ochraniać miasto. Miasto podupadło po klęsce Elamu zadanej przez wojska babilońskie dowodzone przez Nabuchodonozora I, jednakże pozostało miejscem pielgrzymek religijnych do około 1000 p.n.e. Ostateczny cios zadały mu natomiast w 640 roku p.n.e. wojska Asurbanipala. Do naszych czasów dotrwały m.in. ruiny pałacu i murów miejskich oraz trzy dolne kondygnacje starożytnego zigguratu. Przypisy Bibliografia Encyklopedia sztuki starożytnej, Wydawnictwa Artystyczne i Filmowe, Warszawa 1974, s. 131 Praca zbiorowa pod redakcją naukową Joachima Śliwy, 2005, Wielka Historia Świata Tom 2 Stary i Nowy Świat od „rewolucji” neolitycznej do podbojów Aleksandra Wielkiego, Oficyna Wydawnicza Fogra, s. 292, ISBN 83-85719-83-0. Praca zbiorowa, 2006, Wielka Historia Świata, t. 2, Polskie Media Amer.Com, s. 228–231, ISBN 83-7425-027-5.
Tchogha Zanbil

Tchogha Zanbil (também Chogha Zanbil ou Choqa Zanbil) foi a capital religiosa do reino elamita, centrado num grande zigurate e rodeada por três enormes muralhas concêntricas. Fundada no século XIII a.C., a cidade permaneceu inacabada quando foi invadida por Ashurbanipal em 640 a.C.. História Tchogha Zanbil foi construída por volta de 1250 a.C. pelo rei Untash-Napirisha em honra do deus Inshushinak. O seu nome original do sítio era Dur-Untash ("Cidade de Untash"). Como não havia nenhuma fonte de água adequada o rei mandou escavar um grande canal de um rio a muitas milhas do sítio. Parte desse canal ainda hoje é usado. Embora a construção tenha terminado abruptamente quando Untash-Napirisha morreu, o sítio continuou a ser ocupado até que o rei assírio Ashurbanipal invadiu a cidade em 640 a.C. A cidade permaneceu inacabada após ter sido invadida. Escavações arqueológicas entre 1951 e 1962 revelaram Tchogha Zanbil, e o zigurate foi considerado o mais bem preservado do mundo. Em 1979, Tchogha Zanbil foi declarada Património Mundial da UNESCO. Referências sacred-destinations.com
Čoga Zanbil

Čoga Zanbil (perz.: چغازنبيل, Čoḡā Zanbīl ali Chogha Zanbil - „Korpa-humak”; elam. Dur Untaš - „Untašovo mesto”) je starodaven kompleks, ki so ga zgradili Elamiti okoli 1250. pr. n. št., v današnji iranski pokrajini Huzestan. Nahaja se okoli 42 km jugozahodno od Dezfula, 30 km zahodno od Suze in 80 km severno od Ahvaza. V njem se nahaja eden od redkih ohranjenih ziguratov izven Mezopotamije, zaradi česar je bil leta 1979 vpisan na Unescov seznam svetovne dediščine. Zgodovina in znamenitosti Čoga Zanbil je zgradil elamitski kralj Untaš Napiriša (1275.-1240. pr. n. št.) okoli 1250. pr. n. št. v čast boga Inšušinaka, zaščitnika mesta Suze. Najverjetneje ni bil nikoli naseljen, razen svečenikov in njihove služinčadi. Nekateri znanstveniki verjamejo, da je zaradi mnogih verskih zgradb v Čogi Zanbilu dal kralj Untaš narediti novo versko središče, ki bi zamenjalo Suzo in v katerem bi se častili bogovi iz nižinskih in planinskih delov njegovega kraljestva. Kompleks ščitijo trije koncentrični obroči zidov, ki ustvarjajo področje, ki ga danes imenujemo »mestne četrti«. Notranje področje (temenos) je sveto in središče mesta, ki ga zavzema velik zigurat zgrajen preko starejšega templja s skladiščem, ki ga je tudi dal zgraditi Untaš-Napiriša. Zigurat je najbolje ohranjen in največji od vseh mezopotamskih ziguratov. Danes je visok samo 25 m, ker sta dve zgornji etaži uničeni, s katerima bi imel višino okoli 60 m. Za razliko od mezopotamskih ziguratov, ki so imeli običajno tri odprta stopnišča, je ta imel samo eno nadkrito z oboki tako da se tempelj na vrhu ni mogel videti od spodaj. Srednje področje vsebuje 11 templjev manjših božanstev, a verjamejo, da jih je bilo planiranih zgraditi 22. Po kraljevi smrti so njegovi nasledniki ta kompleks zapustili. Ovalni zid, ki je obkrožal to področje, je med njim in tretjim, zunanjim področjem omejeval velik prazen prostor. Zunanje področje je bilo mesto treh kraljevih palač, malega templja z velikim dvoriščem na mestnih vratih, ter pokopališče s petimi podzemnimi kraljevskimi grobnicami. Obkroženo s trapezastim zidom in bi moralo biti zapolnjeno s stanovanjskimi zgradbami, ki niso bile zgrajene, o tem priča tisoče neizkoriščenih opek. Za preskrbo z vodo je bila vnaprej zgrajena cisterna, od katere je do mesta vodilo devet zaprtih kanalov, napajala pa se je z vodo preko 50 km dolgega kanala, ki je tekel proti goram. Kompleks je naposled uničil asirski kralj Asurbanipal leta 640. pr. n. št.. Arheolog Roman Ghirshman je raziskoval to lokacijo šestkrat med letoma 1951 do 1961. Takrat je našel veliko število skulptur, glavic živali in amuletov, ter ostanke dveh plošč iz slonove kosti. Sklici Literatura D. T. Potts, The Archaeology of Elam: Formation and Transformation of an Ancient Iranian State, Cambridge University Press, 1999., ISBN 0521564964 Zunanje povezave Encyclopædia Iranica (Elizabeth Carter): Čoḡā Zanbīl Dur Untaš Arhivirano 2016-11-10 na Wayback Machine. na Liviusu Interaktivne panoramske fotografije Dur Untaša Arhivirano 2012-03-09 na Wayback Machine. Borba za očuvanje Čonge Zanbil na Iranmania.com. 7. studenog 2005., Preuzeto 26. svibnja 2011.