NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Vlag van Turkije

De vlag van Turkije (Turks: Türk bayrağı) bestaat uit een witte wassende maan en een eveneens witte ster in een rood veld. Hoewel het symbool nu een erkend symbool van de islam is, heeft het geen religieuze betekenis op de Turkse vlag. De vlag is sinds de stichting van Turkije als nationale vlag in gebruik en was daarvoor (in een enigszins verschillend ontwerp) de vlag van het Ottomaanse Rijk. De vlag wordt vaak "de rode vlag" (al bayrak) genoemd en wordt in het Turkse volkslied "de rode vaandel" (al sancak) genoemd. De vlag werd door de Turkse Republiek pas op 29 mei 1936 vastgelegd, waarna men in de jaren erna aanvullende wetgeving aannam. Ontwerp Onderstaande ontwerpspecificaties zijn vastgelegd in de Turkse wetgeving. Geschiedenis Het ontwerp van de Turkse vlag is een directe overname van de vlag van het Ottomaanse Rijk, die in 1844 zijn uiteindelijke vorm kreeg. De Ottomanen gebruikten al sinds de 14e eeuw rode driehoekige vlaggen. In de eeuwen daarna zouden ze steeds meer rechthoekig worden uitgevoerd. Na de Val van Constantinopel in 1453 verscheen er steeds vaker een gouden halve maan op het rode doek. Soms was de halve maan wit. De schilder Jheronimus Bosch (circa 1450-1516) plaatste enkele keren Ottomaanse vlaggen op zijn schilderijen, zoals op Ecce Homo. Deze vlaggen bestonden uit een rood doek met daarop een witte halve maan. De halve maan was een oud Grieks en Byzantijns symbool. Hoewel dit een belangrijke reden was om het symbool in te voeren (Mehmet II beweerde door de verovering van Constantinopel Romeins keizer te zijn), was het niet de enige reden. Sommige pre-islamitische Turkse clans en koninkrijkjes gebruikten de halve maan al als heilig symbool. De halve maan was populair in Perzië, waar destijds veel niet-Byzantijnse cultuur vandaan kwam. Ook leek het symbool sterk op de tamga van de Kayıhanstam. De halve maan was dus een krachtig symbool van de verbinding die het Ottomaanse Rijk wilde vormen tussen het verleden en de toekomst. Tijdens de eindperiode van het Ottomaanse Rijk werd rood gezien als de kleur van de seculiere overheid, terwijl de daarvan niet direct gescheiden religieuze instituties de islamitische kleur groen gebruikten. Pas in 1844 werd een officiële nationale vlag aangenomen, gebaseerd op de marinevlag van het Ottomaanse Rijk (de achtpuntige ster werd vervangen door een vijfpuntige). Zie ook 🇹🇷 Noten
Flaga Turcji

Flaga Turcji – czerwony prostokąt z białym księżycem i gwiazdą, jeden z symboli Republiki Turcji. Symbolika Istnieje wiele wyjaśnień pochodzenia flagi. Jednym z nich jest opowieść z czasów podbojów Murada I, który odniósł spektakularne zwycięstwo w bitwie na Kosowym Polu: po zaciętych walkach tureccy żołnierze szukali nocą na polu bitwy swych poległych towarzyszy. Znaleźli ich w kałużach krwi. Jasno świeciły Księżyc i Wenus jako Gwiazda Poranna. Historia Jakkolwiek czerwona flaga była używana już od 1793 roku, to w obecnej formie pochodzi z 1844 roku, a oficjalnie została przyjęta 5 czerwca 1936 roku. Wymiary i kolorystyka Konstrukcja G – szerokość flagi Kolorystyka Zobacz też godło Turcji hymn Turcji Przypisy
Bandeira da Turquia

A origem exata da Bandeira da Turquia é desconhecida. Sabe-se que seu emblema, uma lua crescente e uma estrela, ambas da cor branca ficam localizadas perto do centro da bandeira de cor vermelha, adotados em 1876. São basicamente os símbolos do islã, religião predominante e utilizado em vários lugares da Ásia Menor, muitos anos antes. É provável que sua estética tenha sido idealizada de acordo com o símbolo do Império Otomano, pois as bandeiras são parecidas. Já o fundo vermelho é razoável, uma vez que é uma cor predominante na história turca, um país marcado por centenas de conflitos violentos ao longo dos anos, sobretudo as batalhas sangrentas da Guerra de Independência Turca. No princípio, a bandeira turca era apenas uma lua média sobre um campo verde, modificada em 1793 quando o sultão Selim III trocou o fundo verde por vermelho. Só em 1844, acrescentou-se a estrela, que, segundo algumas teorias, remonta a época do imperador romano Constantino (fundador de Constantinopla, atual Istambul, considerada na época, o símbolo da Virgem Maria. Curiosamente, há muitas lendas a respeito do significado da bandeira turca. Umas afirmam primeiro sultão otomano teve um sonho profético, onde surgia em seu peito, uma lua e uma estrela, que se ampliaram, num presságio da conquista da dinastia de Constantinopla. Mais tarde, com a queda de Constantinopla às mãos do sultão Maomé II, o Conquistador em 1453, foi vista no céu, uma lua e uma estrela, cumprindo assim, o sonho profético do sultão. A lenda mais aceita pela população turca, no entanto, é a que conta que Mustafa Kemal Atatürk, o fundador da república turca, caminhava pelo campo na noite seguinte ao combate vitorioso durante a Guerra de Independência Turca, e percebeu o reflexo da lua crescente no hemisfério norte (que invertida, como vista na poça de sangue, passou a ser minguante) e da estrela sobre um vasto fundo de sangue no terreno de uma colina de Sakarya, surgindo assim, o significado da atual bandeira da Turquia. Ver também Bandeira do Império Otomano
Drapelul Turciei

Steagul Turciei e format dintr-o semilună și o stea albă pe fond roșu. Steagul este poreclit Ay Yıldız (turcă: "steaua și luna") sau al bayrak ("steagul roșu"). Steagul are o origine complexă, fiind aproape identic cu ultimul steag al Imperiului Otoman Roșul este o culoare proeminentă în istoria Turciei, în special cu referire la bătăliile sângeroase ale Războiului turc de independență. Semiluna și steaua, deși considerate de obicei ca fiind islamice, erau folosite în Asia Mică și în cultura turcă înainte de convertirea la această religie. Steagul era inițial doar o semilună pe un fundal verde, Însă în 1793, sultanul Selim al III-lea a schimbat culoarea în roșu, iar în 1844 a fost adăugată steaua.
Флаг Турции

Флаг Турции (тур. Türkiye Cumhuriyeti bayrağı) — один из символов Турецкой Республики, наряду с эмблемой и гимном (Марш независимости). Представляет собой красное прямоугольное полотнище с изображением белых полумесяца и звезды. Отношение ширины флага к его длине составляет 2:3. История Появление полумесяца и восьмиконечной звезды на армейских и военно-морских флагах Османской империи относится к периоду правления Селима III. В 1844 году восьмиконечная звезда была заменена пятиконечной и этот дизайн флага впоследствии стал основой современного флага Турции. Флаг был утверждён в качестве государственного флага Турецкой республики в 1936 году. Похожие флаги См. также Флаг Восточного Туркестана Эмблема Турции Примечания
Застава Турске

Застава Турске састоји се из белог полумесеца и беле петокраке звезде на црвеном пољу. Застава се назива Ay Yıldız (дословно, „месец звезда") или al sancak ("црвени барјак") на турском. Застава има сложено порекло с обзиром да је позната из раног периода историје а практично је идентична последњој застави Османског царства која је усвојена 1844. године. Једина разлика је унеколико промењена размера, законом из 1936. године. Нијанса црвене која се употребљава је Pantone 186, или RGB (227, 10, 23). Историја Симбол полумесеца и звезде, данас углавном повезан са исламом био је коришћен на подручју Мале Азије и од стране турских народа пре настанка ислама. Што се тиче црвене боје, познато је да су Османлије користиле црвене заставе троугластог облика још од 1383. године, а да се облик променио у четвороугао током историје. Османлије су користиле различите изгледе заставе, са једним или неколико полумесеца а понекад и са зеленом подлогом. Мењао се и број кракова звезде. Током позног периода Османлијског царства црвена боја коришћена је за секуларне а зелена за верске институције. Број кракова звезде сведен је на пет 1844. године када је застава Турске заправо и попримила коначан изглед. О настанку заставе постоје бројне легенде, које често контрирају историјским сазнањима. Види још Грб Турске Спољашње везе
Turkiets flagga

Turkiets flagga är röd med en vit månskära och en vit femuddig stjärna. På turkiska kallas flaggan vanligtvis Ay ve yıldız (månen och stjärnan) eller al sancak (röda baneret). Flaggan antogs officiellt av Turkiet den 5 juni 1936 och har proportionerna 2:3. Symbolik Halvmånen och stjärnan har under lång tid använts som symboler i Anatolien, även innan islam blev den dominerande religionen. I och med det turkiska sultanatet kom halvmånen och stjärnan även att representera islam och med början i 1800-talet också panislamismen. Det finns flera olika förklaringar till hur symbolerna kom till. Den romerska gudinnan Diana var Bysans skyddsgudinna; och hennes symbol var månen. När kejsar Konstantin helgade Istanbul, som han kallade Konstaninopel, åt jungfru Maria lade man till hennes symbol, stjärnan, över halvmånen. Enligt en annan förklaring uppenbarades månen och stjärnan i en blodpöl för den osmanske sultanen Murat II i andra slaget på Trastfältet 1448. Historik Flaggan i sin nuvarande utformning skapades 1844, men liknande flaggor hade använts inom det osmanska riket åtminstone sedan 1600-talet. Den osmanska flottans flagga som tidigare varit grön ändrades 1793 under sultanen Selim III till en röd flagga med en vit halvmåne och en fleruddig stjärna. När den moderna turkiska staten bildades efter första världskriget gjorde man sig av med alla symboler som var förknippade med det gamla kalifatet, men den gamla osmanska flaggan ändrades bara obetydligt. Den stadfästes i lag 1936. Källor Noter Bokkällor Allt om världens flaggor. Stockholm: Bonnier Impact. 2007. ISBN 91-85605-09-3 Turkiet på Flags of the World Se även Turkiet Turkiets riksvapen Osmanska riket
Прапор Туреччини

Червоний колір турецького прапора веде початок від Умара, правителя Арабського халіфату в 634—644 рр. і завойовника Палестини, Єгипту і Месопотамії. У XIV ст. червоний колір став кольором Османської імперії. Півмісяць із зіркою — символ ісламу. Примітно, що початково зірка знаходилася всередині місяця, що з точки зору астрономії неправильно (зірка в такому випадку затулялася невидимою частиною Місяця), тому на початку XX ст. на вимогу астрономів вона була винесена за межі місяця. Одні джерела вказують, що півмісяць, який вважається традиційним символом ісламу, з'явився на османських прапорах у середині XV ст. після переможної битви при Косовому полі, інші уточнюють, що він був запозичений з емблеми, узятої в 1453 р. у Константинополі (нині Стамбул), треті нагадують, що зображення півмісяця із зіркою Юпітера вважалося гороскопом султана Османа (правив наприкінці XIII — початку XIV ст.) і було родовою емблемою його династії. Щоправда, зірки з'явилися на прапорах Османської імперії тільки на початку XIX ст., тоді вони були семи — і восьмипроменевими. П'ятипроменева зірка з'явилася в 1844 р. Довгий час на османських прапорах переважав священний зелений колір пророка Мухаммеда, лише в 1793 р. султан Селім III наказав узаконити червоний колір. До моменту свого розпаду в 1918 р. Османська імперія мала прапор, на червоному полотнищі якого тричі повторювалося священне зображення білого півмісяця та білої п'ятипроменевої зірки. У 1923 р. отримав поширення прапор Турецької Республіки, який існує й досі. 29 травня 1936 року він був затверджений офіційно в пропорції 3:2. До початку XX століття на гербі Османської імперії красувався, на тлі військових трофеїв, щит із золотим місяцем у зеленому полі. Вінчав щит султанський тюрбан. Минули десятиліття, Туреччина стала демократичною державою, султанат відійшов в минуле цієї країни. У наш час і на гербі, і на прапорі цієї держави розміщено однакове зображення — золотий півмісяць із зіркою на червоному полі. Є безліч легенд про походження цих символів. Одна з них пов'язана з далеким 339-м роком до н. е., коли війська Філіпа Македонського, батька знаменитого полководця Олександра, оточили місто Візантій, так називався в давнину Стамбул. Облога була довгою і кровопролитною, жителі відчайдушно чинили опір, безліч людей загинуло в боротьбі за свободу. Тоді ворог вирішив зробити уночі підкоп під неприступну фортецю. Але раптом із-за важких чорних хмар виринув місяць і зірка поряд з ним. Вартові на вежах помітили ворога і підняли тривогу. З великими втратами воїни Філіппа відступили, а місто було врятовано. На згадку про цю подію, як символ свободи від загарбників, півмісяць із зіркою став емблемою Візантії. Через століття, в 1453 році, орди османського султана захопили місто, а потім і всю Східну Римську імперію. Емблема перейшла на стяг переможців, і відтоді півмісяць із зіркою красується на прапорі Туреччини. Прапор Османської імперії Схожі прапори Див. також Герб Туреччини Гімн Туреччини Примітки Література Все про світ. Країни. Прапори. Герби: енциклопедичний довідник / [відповідальний за випуск М. Ілляш]. — К. : Школа, 2001. — 622 с. ISBN 966-7657-79-5. Посилання
Vogternes Råd

Vogternes Råd eller Rådet af Vogtere af Forfatningen eller Formynderskabsrådet (Shora-ye Negahban-e Qanun-e Assassi) er indehaver af centrale politiske beføjelser i Iran. Rådet består af 12 medlemmer, seks eksperter i islamisk lov og seks jurister, de første seks er udpeget af Irans religiøse leder, de sidste seks er udpeget af retsvæsenet og godkendt af parlamentet. Rådets fornemste pligt er at sikre den islamiske revolution ved bl.a. at overvåge valg, godkende kandidater til alle valg, samt afgøre, om de love, der bliver vedtaget i parlamentet, er i overensstemmelse med forfatningen og islam. I de tilfælde, hvor en lov strider mod forfatningen eller mod islamisk lov, kan Vogternes Råd sende den tilbage til en ny behandling i parlamentet. I tilfælde, hvor Vogternes Råd og parlamentet ikke kan blive enige, kan loven sendes til Fremskyndelsesrådet, hvis opgave er at mægle mellem Vogternes Råd og parlamentet. Vogternes Råd udøver en stærkt konservativ indflydelse på udviklingen i Iran og har på mange områder gjort de reformhåb, som næredes efter valget af Mohammad Khatami til præsident i 1997, til skamme. Eksterne ressourcer Magtstrukturen i Iran, BBC
Consejo de Guardianes

El Consejo Guardián de la Constitución de Irán,​ designado habitualmente como Consejo de Guardianes, es uno de los organismos de mayor poder dentro de la estructura del estado iraní. Está formado por seis alfaquíes designados por el jefe del estado iraní y seis juristas nominados por el poder judicial y sometidos a la aprobación del parlamento. Sus miembros son elegidos por seis años en dos tandas, de modo que cada tres años se renueva la mitad del cuerpo. El consejo debe aprobar todos los proyectos enviados por el parlamento y asegurarse de que respondan a la constitución y al derecho islámico. También tiene el poder de vetar todos los candidatos a elecciones parlamentarias, a la presidencia y a la Asamblea de Expertos. El intento de los reformistas de reducir el poder de veto del Consejo de Guardianes fue durante los mandatos presidenciales de Seyyed Mohammad Jatamí (1997-2005), uno de los puntos de tensión en el escenario político iraní. Enlaces externos Estructura política de Irán - Ana M. Briongos Notas
Conseil des gardiens de la Constitution

Le Conseil des gardiens de la Constitution iranien (en persan : شورای نگهبان قانون اساسی, shorā-ye negahbān-e qānun-e assāssi) est un organe iranien cumulant les fonctions de Conseil constitutionnel et de Commission électorale. Sa principale fonction est de veiller à la conformité des lois à la Constitution et à l'islam. Il valide également les candidatures à l'élection présidentielle et aux élections législatives. Régulièrement critiqué pour son manque de neutralité, il est connu pour écarter des prétendants jugés indésirables par le pouvoir. Fonctionnement Il est composé de 12 membres désignés pour six ans : 6 religieux nommés par le Guide suprême 6 juristes élus par le Parlement iranien sur proposition du pouvoir judiciaire (dépendant du Guide). Sa principale fonction est de veiller à la compatibilité des lois à la Constitution et à l'islam. Ce dernier aspect — compatibilité avec l'islam — est exclusivement assuré par les 6 membres religieux, l'autre étant exercé par les 12 membres collégialement. Vis-à-vis du Parlement, le Conseil des gardiens contrôle : la validité des candidatures à l’entrée du circuit, la conformité des lois votées à la sortie. Toutes les lois votées par l'Assemblée doivent obtenir l'approbation du Conseil des gardiens. Toutefois, si ce dernier conclut à une incompatibilité (avec l'islam ou avec la Constitution), il ne peut, de lui-même, procéder à une annulation. Critiques Le Conseil des gardiens est régulièrement critiqué pour son manque de neutralité. Il est connu pour écarter des prétendants jugés indésirables par le guide suprême et les gardiens de la révolution. Les anciens présidents Hassan Rohani et Hachemi Rafsandjani ont été ainsi interdits de se représenter. Hadi Khamenei, le propre frère de l'ayatollah Khamenei, a été interdit de se présenter aux élections. Il a accusé le Conseil de mener une purge contre les candidats réformistes aux élections. Membres Légende Conservateurs Mohammad-Reza Modaresi Yazdi ne doit être confondu avec Mohammad Yazdi, membre du Conseil des gardiens jusqu'en 2016. Articles connexes Guide Suprême Parlement iranien Ahmad Jannati Notes et références Portail de l’Iran et du monde iranien Portail du droit
Raad van Hoeders

De Raad van Hoeders van de Grondwet (Perzisch: شورای نگهبان) is het hoogste orgaan binnen de grondwet van de Islamitische Republiek Iran. De Raad werd in 1979 ingesteld door Ruhollah Khomeini, na de revolutie die leidde tot de val van de monarchie en de invoering van de Islamitische republiek. Functies De Raad van Hoeders heeft het gezag om de grondwet te interpreteren en te bepalen of de wetten die door het parlement worden aangenomen al dan niet in strijd zijn met de islam of de constitutie van Iran. De Raad is zelf geen wetgevende instantie, maar heeft wel veto over het Iraanse parlement. Hij kan dus elk door het parlement aangenomen wetsvoorstel alsnog afwijzen. De kandidaten voor de parlements- en presidentsverkiezingen, evenals de kandidaten voor de verkiezingen van de Raad van Experts, dienen door de Raad van Hoeders goedgekeurd te worden alvorens zij mee mogen doen. De raad weerhoudt vaak vele vrouwen en hervormingsgezinde kandidaten van deelname. Samenstelling De Raad van Hoeders bestaat uit twaalf islamitische geestelijken en rechtsgeleerden. Zes van hen zijn geestelijken die worden aangesteld door de hoogste leider van Iran (van 1989 tot 2026 Ali Khamenei). De andere zes zijn rechtsgeleerden die worden voorgesteld door het hoofd van de rechterlijke macht van Iran (sinds 1999 Mahmoud Shahroudi; die zelf wordt aangesteld door de hoogste leider van Iran). Uit de voorgestelde rechtsgeleerden stelt het parlement vervolgens de andere zes leden van de raad aan. De leden worden gefaseerd gekozen voor 6 jaar, zodat de helft van de leden elke drie jaar wijzigt. De hoogste leider van Iran heeft de macht om leden van de geestelijken uit de Raad van Hoeders weg te sturen (artikel 110 van de Iraanse grondwet). De voorzitter van de Raad van Hoeders is sinds 1988 ayatollah Ahmad Jannati (lid sinds 1980), een havik die wordt bekritiseerd wegens het tegenhouden van hervormingsgezinde regeringskandidaten. Hij heeft grote macht, doordat hij ook lid is van de Raad van Geschiktheid en Oordeel, een orgaan dat conflicten tussen de Raad van Hoeders en de Majlis probeert op te lossen, en van de Raad van Experts die de hoogste leider van Iran aanstelt.
Rada Strażników

Rada Strażników Konstytucji (pers. شورای نگهبان قانون اساسی, Szura-je Negahban-e Qanun-e Assassi), zwana w skrócie Radą Strażników – dwunastoosobowy organ rządowy Islamskiej Republiki Iranu. Zgodnie z konstytucją, rada powinna składać się z sześciu islamskich prawników „świadomych bieżących potrzeb i wyzwań w dniu nominacji” przez najwyższego przywódcę, oraz sześciu prawników „wyspecjalizowanych w różnych obszarach prawa, wybranych przez Madżlis spośród kandydatów nominowanych przez szefa władzy sądowniczej” (który z kolei nominowany jest przez najwyższego przywódcę). Zadaniem rady jest interpretacja konstytucji, nadzór nad wyborami, zatwierdzanie kandydatów na członków Zgromadzenia Ekspertów, prezydenta i członków parlamentu oraz „zapewnianie zgodności praw zatwierdzanych przez Islamskie Zgromadzenie Konsultatywne z zasadami islamu i konstytucji”. Sprowadza się to do możliwości wetowania ustaw parlamentu. Przypisy Linki zewnętrzne Strona internetowa Rady Strażników. shora-gc.ir. [zarchiwizowane z tego adresu (2016-05-09)].
Conselho dos Guardiões

O Conselho dos Guardiões da Constituição (em persa: شورای نگهبان قانون اساسی, translit. Shura-ye Nigaban-e Qanun-e Assassi), é um órgão do sistema político iraniano, cuja função principal é a de garantir que as leis aprovadas pelo parlamento (Majlis) estejam em concordância com a Constituição e com a lei islâmica (sharia). Todas as leis que, na perspectiva do Conselho, não estejam de acordo com esses dois princípios são devolvidas ao Majlis (parlamento). Na prática, funciona como um tribunal constitucional, equivalente à Suprema Corte dos Estados Unidos ou ao Supremo Tribunal Federal do Brasil. O Conselho é composto por doze membros: seis teólogos, escolhidos pelo Líder Supremo, que é o chefe de Estado do país; os outros seis são juristas nomeados pelo chefe do poder judicial, mas aprovados pelo parlamento. O Conselho dos Guardiões é também responsável pela aprovação das listas de candidatos a todas as eleições, com exceção das eleições locais. Esta prerrogativa é geradora de controvérsia no país e gerou contestação durante as eleições presidenciais de 2005, quando o Conselho apenas admitiu seis dos mais de mil candidatos, sendo que todos os admitidos eram da linha conservadora. Nas eleições presidenciais de 1997, o Conselho impugnou 226 dos 230 candidatos. Composição A composição do Conselho dos Guardiões, em setembro de 2006, é a seguinte: Clérigos Ahmad Jannati - presidente Mohammad Momen Gholamreza Rezvani Sadegh Larijani Modarresi Yazdi Mohammad Yazdi Juristas Mohammad Reza Alizadeh Ebrahim Azizi Gholamhossein Elham - porta-voz Mohsen Esmaili, and Abbas Ka'bi Referências Ligações externas «Página oficial do Conselho dos Guardiões (em pársi)» 🔗 «Fotografias dos membros do Conselho.»
Совет стражей конституции

Совет стражей конституции (перс. شورای نگهبان قانون اساسی‎) — специальный надпарламентский орган власти в Иране, примерно аналогичный по функциям конституционному суду. Совет стражей состоит из 12 членов, 6 из которых (представители исламского духовенства) назначаются высшим руководителем, а другие 6 (юристы) — меджлисом. Основная функция совета стражей — проверка законопроектов, законов и чиновников на соответствие конституции. Совет утверждает кандидатов на ключевые посты в стране, в том числе президента, депутатов меджлиса, членов совета экспертов и министров правительства. Совет имеет право отправить любой законопроект на доработку в меджлис или наложить вето на любое его решение, а также вносить поправки в конституцию. С 1988 года Совет возглавляет аятолла Ахмад Джаннати. Примечания
Väktarrådet

Denna artikel handlar om den iranska institutionen. För Väktarrådet i tv-serien Buffy och vampyrerna, se Buffy och vampyrerna#Väktarrådet. Väktarrådet (persiska: شورای نگهبان قانون اساسی, Shora-ye Negaban-e Qanun-e Assassi, oftast bara Shora-ye-Negaban) är en självständig icke-folkvald institution i det iranska statsskicket och består av sex mullor (troslärda) samt sex jurister. Den högste religiöse ledaren i Iran utser de sex troslärda. Chefen för rättsväsendet, som själv är utsedd av den högste religiöse ledaren, rekommenderar väktarrådets jurister men dessa utses av den högste ledaren. Väktarrådet har en central kontrollerande roll i Irans politik då den godkänner kandidater till de folkvalda institutionerna parlamentet och expertrådet samt presidenten. Detta råd, ej att förväxla med det så kallade expertrådet, har bland annat som uppgift att värna mot lagstiftning och andra förslag som kan vara 'skadliga' för statsskicket. Se även Irans politik