NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Iran Language Institute

The Iran Language Institute, abbreviated as ILI (Persian: کانون زبان ایران) is a state-owned, non-profit organization founded in 1979 in Iran with the national mission of developing foreign language learning. It is a subsidiary of Institute for the Intellectual Development. The headquarters of this institute is located in the country's capital, Tehran. The ILI, in 2012 having around 200 centers in 73 cities, offers language courses in Persian, English, French, German, Russian, Spanish, Chinese, and Arabic to around 175,000 learners. Before 1979 The Iran Language Institute, previously referred to as Iran–America Society, was established in 1925 in Tehran. In the past, Iran America Society provided various educational services including teaching English to business people and employees in both public and private sectors, and also teaching Persian to foreigners. After the Islamic Revolution, this society affiliated with the Institute for the Intellectual Development of Children and Young Adults and, therefore, expanded its services. Levels to go before TOEFL (English) Basic (in 3 books) Elementary (in 3 books) Pre Intermediate (in 3 books) Intermediate (in 3 books) High Intermediate (in 3 books)+ A Mini Dictionary Advanced (in 3 books) + A Mini Dictionary Advancedes term is for exams tofel and ielts and Jce and sce and pte. Arabic Levels Basic / Arabic: الأساسية (in 1 book) Elementary / Arabic: التمهيدية (in 4 books) Intermediate /Arabic: المتوسطة (in 4 books) Advanced / Arabic: العالية (in 4 books) French The French department of the ILI was established in 1981, considering the long historical relationship between Iran and France that made French the second official language of Iran until 1950's, that resulted to inclusion of French loanwords in Iranian Persian. At the beginning, there were only 5 levels of general and audio visual classes, but now there are 20 levels ranging from the beginning to advanced classes held in Tehran and some other cities including Mashhad, Esfahan, Tabriz, Shiraz, and Karaj. German The German department of the ILI, established in 1993 in cooperation with Carl Duisburg Center, has always tried to use modern teaching methods. There are nine levels based on Schritte series, and five complementary levels based on Aspekte method. Spanish The international examination of Spanish (DELE) is simultaneously administered in 86 countries by Servantes Institute every year. The exam is administered in three levels (Básico, Intermedio, Superiory) in Iran by the embassy of Spain. Considering the growing political, cultural, and business relations between Iran and the Spanish-speaking countries, the ILI has established the Spanish language department using methods and textbooks approved by Instituto Cervantes in Madrid. Spanish Courses for Adults are in Elementary, Intermediate, Advanced, and Upper Advanced levels. See also Education in Iran Institute for the Intellectual Development of Children and Young Adults Iran–America Society References External links Official ILI webSite Useful Files Iranian languages (Persian)
Université Payame Noor

L'université Payame Noor est une université dont le siège est situé à Téhéran, mais qui possède de nombreux sites en Iran. Elle est créée en 1987. Elle accueille environ 1 100 000 étudiants. Branches: Payame Noor University of Alborz Payame Noor University of Ardabil Payame Noor University of Bushehr Payame Noor University of Chaharmahal and Bakhtiari Payame Noor University of East Azerbaijan Payame Noor University of Fars Payame Noor University of Golestan Payame Noor University of Guilan Payame Noor University of Hamedan Payame Noor University of Hormozgan Payame Noor University of Ilam Payame Noor University of Isfahan Payame Noor University of Kerman Payame Noor University of Kermanshah Payame Noor University of Razavi Khorasan Payame Noor University of Khuzestan Payame Noor University of Kohgiluyeh & Boyer-Ahmad Payame Noor University of Kurdistan Payame Noor University of Lorestan Payame Noor University of Markazi Payame Noor University of Mazandaran Payame Noor University of North Khorasan Payame Noor University of Qazvin Qom Payame Noor University http://qom.pnu.ac.ir/portal/home/ Payame Noor University of Semnan Payame Noor University of Sistan & Baluchestan Payame Noor University of South Khorasan Center for Postgraduate Studies Payame Noor University of Tehran Payame Noor University of West Azerbaijan Payame Noor University of Yazd Payame Noor University of Zanjan Lien externe (en) Site officiel Portail des universités Portail de l’Iran et du monde iranien
Uniwersytet Noor Payam

Uniwersytet Payame Noor (pers. ‏دانشگاه پیام نور‎; ang. Payame Noor University – PNU) – irańska publiczna uczelnia z główną siedzibą w Teheranie. Początki uniwersytetu sięgają 1988 roku. Uniwersytet posiada 31 ośrodków regionalnych oraz 502 lokalnych ośrodków badawczych i kampusów w całym kraju. Jest to drugi pod względem wielkości uniwersytet w tym kraju. Uczelnia kształci też studentów z zagranicy, jednak tylko w języku perskim. Przypisy
Университет Пайаме Нур

Университет Пайаме Нур (перс. دانشگاه پیام نور‎) — иранский полу-частный[неизвестный термин] свободный университет «заочно-очного» типа с возможностью дистанционного обучения. По числу студентов является одним из крупнейших в мире. Построен по принципу университетской системы, с множеством отделений-филиалов по всей стране. Главное отделение университета расположено в Тегеране. Всего насчитывается 31 областных центров, 485 местных образовательных центров, множество кампусов по всей стране и один Международный учебный центр, расположенный в главном отделении. Является юридическим лицом, подчинённым Министерству науки, исследований и технологий Исламской республики Иран. Являясь единственным в стране университетом с возможностью обучаться не выходя из дома, Пайаме Нур занимает нишу образования для людей с загруженным рабочим графиком или имеющим мало свободного времени, а также для тех, у кого нет возможности регулярно посещать многочасовые университетские занятия. История Пайаме Нур (также встречается написание Паяме Нур) означает, в переводе с персидского, «вестник света». Университет основан на основе встреч № 94 и № 97 Верховного совета по культурной революции, которые прошли в 1986 году. Первые студенты начали учебу в пяти филиалах, а также в оставшихся 28 центрах университета Абу Райана и Иранского свободного университета уже с сентября следующего учебного года, по иранскому календарю в месяце мехр 1367 года. Развитие новых филиалов и отделов происходило при поддержке местных властей тех субъектов, в которых они находились. Университет сегодня В университете обучается 1 101 182 студентов, что делает Пайаме Нур вторым по числу учащихся университетом в Иране после Исламского университета Азад. В 2008 году руководство университета объявило о введении второго официального языка, арабского, его значение в преподавании полностью сравняется со значением персидского языка. Иностранные студенты В настоящее время в Пайаме Нур обучаются 1182 студентов из 55 стран. Язык преподавания — фарси. В университете существует программа персидского, предназначенная для иностранных студентов. Предлагается три вида курсов, базовый, продвинутый и академический. См. также Образование в Иране Примечания
Jardín de Gholhak

El Jardín de Gholhak​ (en persa: باغ قلهک) es un complejo diplomático británico en el barrio norte de Teherán de Gholhak en Irán. El extenso sitio está cubierto de árboles, está rodeado de altos muros, ocupa 200.000 metros cuadrados (50 acres) e incluye las casas de diplomáticos británicos y sus familias. El complejo es también el hogar del cementerio de guerra de Teherán. El sitio ha estado en el centro de la controversia diplomática entre el Reino Unido e Irán sobre la propiedad y la gestión de los terrenos. La monarquía Qajar dio la tierra para el jardín Gholhak a los británicos en el siglo XIX usando su poder imperial para que el embajador tuviese una residencia de verano. En ese momento, Gholhak era un pequeño pueblo en las afueras de Teherán. Gholhak está separado de la histórica embajada británica a varios kilómetros al sur, en el centro de Teherán, donde los embajadores británicos han vivido durante décadas. Hoy en día, varios diplomáticos británicos y sus familias, así como algunos miembros de las embajadas de Irán residen en el complejo Gholhak. Construido en 1962, el cementerio de Teherán también se encuentra en el sitio, y es donde están enterrados más de 500 soldados británicos y de la Commonwealth que murieron en la Primera y Segunda Guerra Mundial. Los espacios de Gholhak también contienen el consejo británico de Teherán y una escuela. Véase también Monumento funerario Panteón Necrópolis Referencias
Ommolkorm Island

Ommolkorm Island (Also: Gorm, Ommolgorom) (Persian: جزیره ام الکرم, jazireye Ommolkorm) is an uninhabited Iranian island in the Persian Gulf. This Island has an area of some 10–12 km2. It is surrounded by 14 km of sandy beaches suitable for marine turtle nesting although the southern and eastern parts are more heavily used, especially a stretch of 6–700 meters on the east coast used by Hawksbill sea turtles. The island is located southeast of Bushehr. References
Omol-Karam

Omol-Karam (perz. ام‌الکرم) je otočić smješten u Perzijskom zaljevu odnosno iranskoj Bušeherskoj pokrajini. Otok ima površinu od 0,38 km² i od kopna na istoku udaljen je 0,5 km. Izduženog je oblika i proteže se duljinom od 1800 m u smjeru istok-zapad, a maksimalna nadmorska visina mu je 2 m. Zona oko ušća rijeke Mand uključujući otoke Omol-Karam i Nahilu ima visok stupanj bioraznolikosti i staništem je morskim kornjačama odnosno raznim vrstama ptica. Cjelokupna zona pripada Zaštićenom području Mand, a njen dio od Nahilua do gradića Dajera (uključujući Omol-Karam) godine 2008. izdvojen je u Nacionalni park Nahilu-Dajer. Poveznice Perzijski zaljev Popis iranskih otoka Vanjske poveznice (engl.) Iran Daily: [neaktivna poveznica] (engl.) Asghar Mobaraki: Sea turtle situation, studies and conservation in the Islamic Republic of Iran Arhivirana inačica izvorne stranice od 7. ožujka 2016. (Wayback Machine)
Imam Khomeini Relief Foundation

The Imam Khomeini Relief Foundation (Persian: کمیته امداد امام خمینی) is an Iranian charitable organization, founded in March 1979 to provide support for poor families. The aim is to help such families regain financial stability. IKRF has also provided support outside Iran, including in Pakistan, Somalia, Afghanistan, Palestine, Bosnia and Herzegovina, Kosovo, Chechnya, the Comoros, Iraq, Tajikistan, Azerbaijan, Syria, and Lebanon. IKRF provides multiple forms of support to individuals and families. As of December 2008, a total of 8.6 million people in need are said to have received aid from IKRF. 698 thousand families were covered in the Rajaei plan, which provides social security coverage for senior villagers and nomads without insurance. 1.5 million people below the poverty line received free insurance from IKRF and 843 thousand students received assistance for education. 2023 Absolute poverty reduction document In September 2023 Iranian regime devised yet another revision to program for reducing absolute poverty in association with Imam Khomeini relief. Sources of funding The foundation is supported by the Iranian government and also receives the Islamic taxes of Khums and Zakat, as well as Zakat al-fitr. Also, the foundation has charity boxes installed all across the country to gather donations. History The history of such committees goes back to 1964, 15 years before Iran's revolution. At that time, the objective of the smaller committee was to support the families of political prisoners. See also Bonyad References
Comité de secours de l'imam Khomeini

Le Comité de secours de l'imam Khomeini, (en anglais : the Imam Khomeini Relief Foundation (IKRF)), (en persan : کمیته‌ی امداد امام خمینی) est une organisation caritative iranienne, fondée en mars 1979 pour apporter un soutien aux familles pauvres. Histoire Les activités et les services de l'IKRF remontent à l'année 1963. Quelques années plus tard et après la victoire de la révolution islamique, le soutien aux personnes dans le besoin est devenu la première priorité des programmes de l'IKRF. IKRF a été officiellement créé le 5 mars 1979 (22 jours après la victoire de la Révolution islamique), à la suite de la publication d'un décret par l'imam Khomeini, pour aider les défavorisés, réduire la pauvreté et améliorer l'autosuffisance des personnes dans le besoin. La Fondation, financée principalement par les contributions des personnes, a mis en œuvre plusieurs plans pour préserver la bienveillance humaine, aider les personnes dans le besoin, répondre à leurs besoins essentiels et résoudre leurs problèmes culturels et économiques. Ses services pour l'amélioration de la vie des personnes dans le besoin, notamment la nourriture, les vêtements, le logement, les soins de santé, l'assurance, l'éducation et l'emploi, ne se limitent pas aux frontières et ont été étendus à d'autres pays. Soutiens divers IKRF fournit de multiples formes de soutien aux individus et aux familles. As of December, un total de 8,6 millions de personnes dans le besoin ont reçu une aide de l'IKRF. 698 000 familles étaient couvertes par le plan Rajaei, qui prévoit une couverture de sécurité sociale pour les villageois âgés et les nomades sans assurance. 1,5 million de personnes vivant sous le seuil de pauvreté ont reçu une assurance gratuite de l'IKRF et 843 mille étudiants ont reçu une aide à l'éducation. L'objectif est d'aider ces familles à retrouver une stabilité financière. IKRF a également fourni un soutien en dehors de l'Iran, notamment au Pakistan, Somalie, Afghanistan, Palestine, en Bosnie-Herzégovine, au Kosovo, en Tchétchénie, aux Comores, en Irak, au Tadjikistan, en Azerbaïdjan, en Syrie et au Liban. Sources de financement La fondation est soutenue par le gouvernement iranien et reçoit également les impôts islamiques de Khums et de Zakat, ainsi que de Zakat al-fitr . De plus, la fondation a installé des boîtes de charité dans tout le pays pour recueillir des dons. Voir également Rouhollah Khomeini Habibollah Asgaroladi Références Liens externes Site officiel Portail de l’Iran et du monde iranien
Kashmar UltraLight Airport

Kashmar Ultralight and Light Airport (Persian: فرودگاه فوق سبک و سبک کاشمر) is an airport located southwest of Khorasan Razavi province (approximately 240 km (150 mi) from Mashhad) in the city of Kashmar, Iran. Kashmar Ultralight Airport occupies 17 hectares (42 acres) of land and exclusively services light and ultra-light aircraft on its one runway. The airport has one terminal. Kashmar Ultralight Airport is the first light airport with a defense tower. It is speculated that this installment may have been implemented due to fears of an airplane collision like that of the 1993 Tehran mid-air collision. (The 1993 Tehran incident was ultimately ruled to be not an act of terrorism but rather a result of poor communication between pilots and air traffic controllers.) The defense tower might also, at some point, be used by Iran's military in support of UAV operations in the middle east. The infrastructure consists of a hangar and office building occupying 2,000 square metres (22,000 sq ft) and a runway. In 2016, flights began from this airport. Kashmar Airport and associate, Kavian Parvaz Shargh Company, obtained permission for ultralight pilot training from the country's aviation organization: the first trainee was Captain Mohammad Reza Kaviani. Infrastructure The Kavian Airport Aviation Science and Technology Training Center is the largest and most equipped ultralight aviation center in Kashmar. It offers training in becoming a pilot, aircraft maintenance, dispatching, avionics, and hospitality. The center provides a large range of aircraft for student pilots and a large hangar for students studying maintenance. Kashmar Airport can be reached from Mashhad via Road 36 by private car, taxi, or bus. See also Iran Airports Company ICAO Airport Code References
Chadormalu

Chadormalu (persisch چادرملو Tschadormalu) ist ein Eisenerzbergwerk in der Provinz Yazd im zentralen Iran mit einer Siedlung für das Personal, die der Chadormalu Mining and Industrial Company gehört. Das Bergwerk liegt in einem sonst unbewohnten Teil der zentraliranischen Wüste Dascht-e Kawir 180 km nordöstlich von Yazd, etwa 40 km von der Straße Yazd – Tabas entfernt. Die Erzvorkommen bei Chadormalu wurden 1940 entdeckt. Der Bau des Bergwerks wurde 1994 angefangen. Die Förderung begann 1999. Im gleichen Jahr wurde das Werk durch eine Strecke nach Meybod mit dem iranischen Bahnnetz verbunden. Weblinks Informationen über das Bergwerk (Website des Betreibers) Bilder von Chadormalu
Chadormalu

Chadormalu (Persian: چادرملو) is an iron ore mine in the Yazd province of central Iran with an adjacent settlement and administration complex belonging to Chadormalu Mining and Industrial Company. The mine is situated in an otherwise uninhabited stretch of the Dasht-e Kavir desert about 180 km northeast of Yazd and 300 km south of Tabas about 40 km off the Yazd–Tabas road. The ore deposits at Chadormalu were discovered in 1940 and construction of the mine complex began in 1994. Production was started in 1999. In the same year the site was connected to the Iranian rail network by connection to Meybod. External links Information about the mine complex (company website) images of Chadormalu
Mine de Chadormalu

La mine de Chadormalu est une mine de fer à ciel ouvert située en Iran dans la province de Yazd. Elle appartient à la Chadormalu Mining and Industrial Company (en). La mine est située dans une partie inhabitée du désert du Dacht-e Kavir, à 180 km au nord-est de la ville de Yazd, 300 km au sud de l'oasis de Tabas, et environ 40 km de la route reliant ces deux localités. Les dépôts de minerai de Chadormalu ont été découverts en 1940, et la construction du complexe de la mine a débuté en 1994, la production commençant en 1999. Cette même année, le site a été relié au réseau ferré iranien, avec un lien vers Meybod. Liens externes (en) Information sur le complexe de la mine (site de l'entreprise) (en) Images de Chadormalu Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Chadormalu » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Liste de mines de fer Portail de la mine Portail de l’Iran et du monde iranien
Чадормалю

Чадормалю (перс. چادرملو) — родовище залізних руд в центральній частині Ірану, в провінції Єзд. Відкрите у 1940 році в безлюдній ділянці пустелі Деште-Кевір, приблизно за 180 км на північний схід від Єзда та за 300 км на південь від Табаса, приблизно за 40 км від дороги Єзд-Табас. Станом на 2025 рік одне з 4 основних родовищ залізних руд Ірану. Родовище належить до Бафк-Сагендського залізорудного району. Зруднення представлене магнетитом та апатитом, при цьому руда містить близько 55 % заліза та від 2,15 % до 2,5 % P2O3. Родовище також містить рідкісноземельні елементи, що зосереджені переважно в апатиті. Запаси оцінюються у 400 млн т руди. Будівництво кар'єру розпочато у 1994 році, з 1999 року ведеться видобуток рудником Чадормалю, що належить Гірничо-промисловій компанії Чадормалю (перс. شرکت معدنی و صنعتی چادرملو, заснована 1992 року). Див. також Корисні копалини Ірану Посилання
ТЕС Бемпур

ТЕС Бемпур — іранська теплова електростанція на південному сході країни в провінції Систан і Белуджистан, поблизу міста Іраншехр. У 2012 та 2014 роках на майданчику ТЕС ввели в експлуатацію дві встановлені на роботу у відкритому циклі газові турбіни потужністю по 162 МВт. Згодом станція може бути перетворена на парогазову комбінованого циклу шляхом додавання однієї парової турбіни потужністю 160 МВт, яка отримуватиме живлення через котли-утилізатори від двох газових турбін. Як паливо ТЕС використовує природний газ, що надходить до Іраншехру по трубопроводу IGAT VII. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Можливо також відзначити, що поряд зі станцією Бемпур розташований майданчик ТЕС Іраншехр. Примітки
ТЕС Гол-Гохар

ТЕС Гол-Гохар – іранська теплова електростанція, яка споруджується на південному сході країни в провінції Керман. Станцію споруджують на майданчику потужного гірничозбагачувального комбінату, який здійснює видобуток залізної руди та продукування окотишів. Вона складатиметься із двох однотипних блоків комбінованого парогазового циклу потужністю по 492 МВт, кожен з яких матиме дві газові турбіни з показниками по 166 МВт, котрі через котли-утилізатори живитимуть парову турбіну потужністю 160 МВт. У лютому 2020 року перший енергоблок став до ладу. Як паливо станція використовує природний газ, котрий надходить по трубопроводу Сархун – Керман. Враховуючи, що в Ірані під час зимового періоду на тлі пікового попиту на природний газ можлива його нестача, ТЕС також матиме два резервуари ємністю по 20 тис м3 для зберігання дизельного пального. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 400 кВ. Примітки
Sveriges ambassad i Teheran

Sveriges ambassad i Teheran är Sveriges diplomatiska beskickning i Iran som är belägen i landets huvudstad Teheran. Beskickningen består av en ambassad, ett antal svenskar utsända av Utrikesdepartementet (UD) och lokalanställda. Ambassadör sedan 2023 är Mathias Otterstedt. Sverige och Iran etablerade diplomatiska förbindelser i samband med att ett vänskapstraktat ingicks 1929. Brittiska intressekontoret Sverige agerar skyddsmakt för Storbritannien i Iran och den 15 juli 2012 öppnades det brittiska intressekontoret vid svenska ambassaden. Sverige har tidigare varit skyddsmakt för Storbritannien i Iran under en stor del av 1980-talet och fram till 1990. Fastigheten Fastigheten som rymmer svenska ambassaden i Teheran ägs sedan 1997 av Statens fastighetsverk (SFV). Den byttes till av SFV mot en obebyggd tomt som svenska staten ägt sen 1963. Sedan 1994 hade Utrikesdepartementet (UD) sin ambassad inrymd i byggnaden och ansåg huset vara bra och ändamålsenligt för ambassadverksamhet. Byggnaden var från början ett flerfamiljshus med fem lägenheter. Den består av två våningar och källare med garage, pannrum och förråd. Ett motionsrum, bastu och pool återfanns tidigare i källarvåningen. Den är byggd som en pelardäckkonstruktion med balkar och pelare i betong samt bjälklag i sparkroppstegel och fasaderna är klädda med ljusgult tegel. Trädgården är muromgärdade med gångar och trappor av natursten, fontäner samt planteringar. Vid övertagandet 1997 var installationerna i mycket låg standard. Huset byggdes 1979 enligt dåvarande byggregler och var bristfälliga gällande säkerhet mot jordbävningsbelastningar. Tekniska undersökningar av byggnadens konstruktion och bärighet gjordes av SFV i samråd med UD som visade att den inte uppfyllde minimikraven enligt iransk jordbävningssäkerhet. Jordbävningsförstärkande åtgärder företogs av SFV med lokal jordbävningsexpertis och svenska konstruktörer. I samband med förstärkningsarbetet utfördes en genomgripande ombyggnad till regelrätt ambassadkansli för att klara de många viseringsärendena och utfärdanden av biometriska pass. Underhållsinsatser gjorde också avseende ytskikt och installationer. Ombyggnationen startade i februari 2007 och den 1 augusti 2007 flyttade ambassaden in i de nyrenoverade och jordbävningssäkrade lokalerna. I november 2007 återinvigdes ambassaden. Fakta fastigheten Data: Byggår: 1979 Arkitekt: okänd, vid jordbävningsförstärkningen: Wingårdh Arkitektkontor AB, Gustav Appell & Linda Näslund Besöksadress: 2, Nastaran Street, Pasdaran Avenue, Teheran Hyresgäst: Utrikesdepartementet, Förvaltare: Lennart Karlsson, Statens fastighetsverk Beskickningschefer Se även Irans ambassad i Stockholm Referenser Externa länkar Officiell webbplats