NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Seimare Dam

Seimare Dam (Persian: سد سیمره), also known as Hini Mini or spelled Seymareh, is an arch dam on the Seimare River in Badreh County, Ilam Province, Iran. The primary purpose of the dam is hydroelectric power generation. Studies for the dam were carried out in the mid to late 1970s and construction began on the diversion works in 1997. In 2006, concrete placement began and on 19 May 2011, the dam began to impound the river. The dam's first generator became operational in 2013. The power plant, located downstream, houses three 160 MW Francis turbine-generators with an installed capacity of 480 MW. The dam is a 180 m (591 ft) tall variable-radius arch type with a crest length of 202 m (663 ft). The dam's crest is 6 m (20 ft) wide with a base width of 28 m (92 ft) while the volume of concrete in the dam structure is 550,000 m3 (719,373 cu yd). The dam sits at the head of a 27,886 km2 (10,767 sq mi) catchment area and creates a reservoir with a 3,200,000,000 m3 (2,594,282 acre⋅ft) capacity. The reservoir's surface area is 69.5 km2 (27 sq mi) and its length 40 km (25 mi). The dam has a main and auxiliary spillway. The main spillway is controlled by two radial gates and has a maximum discharge capacity of 5,763 m3/s (203,518 cu ft/s). The auxiliary spillway is uncontrolled and has a discharge capacity of 2,467 m3/s (87,121 cu ft/s). See also List of power stations in Iran Dams in Iran References
ГЕС Сеймерре

ГЕС Сеймерре — гідроелектростанція на південному заході Ірану. Знаходячись перед ГЕС Керхе, становить верхній ступінь каскаду у сточищі річки Керхе, яка впадає до болота Hoor Al-azim на лівобережжі Тигру (басейн Перської затоки). У межах проєкту річку Seimare (правий витік Керхе) перекрили бетонною арковою греблею заввишки 180 метрів, завдовжки 202 метри та завширшки від 6 (по гребеню) до 28 (по основі) метрів, яка потребувала 550 тис. м3 матеріалу. На час будівництва воду відвели за допомогою двох тунелів довжиною 0,47 км та 0,4 км із діаметрами 10,5 метра та 8,3 метра відповідно. Гребля утворила витягнуте на 40 км водосховище з площею поверхні 69,5 км2 та об'ємом 3,2 млрд м3. Зі сховища під лівобережним гірським масивом прокладено дериваційний тунель довжиною 1,5 км із діаметром 11 метрів, який переходить у три напірні водоводи довжиною по 0,17 км з діаметром 5,7 метра. Вони подають ресурс до машинного залу, обладнаного трьома турбінами типу Френсіс потужністю по 160 МВт, які використовують напір у 114 метрів та забезпечують виробництво 843 млн кВт·год електроенергії на рік. Примітки
Историческа хидравлична система Шущар

Историческата хидравлична система на Шущар е сложна напоителна система от епохата на Сасанидите на островния град Шущар, разположена в провинция Хузестан, Иран. Тя е регистрирана в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО през 2009 г. Банд-е Кайсар (бентът на Цезар), който е около 500 м. дълъг римски бент над река Карун, е ключовата структура на комплекса, който заедно с Банд-е Мизан задържа и отклонява речната вода в напоителните канали в зоната. Построен от римски работници през 3 век по нареждане на Сасанидската династия, той е най-източният римски мост и римски бент и първата структура в Иран, която комбинира мост и бент. Историческата хидравлична система Шущар се счита за шедьовър на инженерството в световен мащаб, като се има предвид периода, през който е построена. Тя доказва иранското напреднало познание във водните инженерни науки в миналото. Инфраструктурата в Шущар включва водни мелници, бентове, тунели и канали. Бентът Гяргяр е бил построен върху водните мелници и водопадите. Болайти канал се намира от източната страна на водните мелници и водопадите и се използва за захранване на мелниците с вода, както и за нейното отвеждане в реката. Твърди се, че части от напоителната система, датират от времето на Дарий Велики, ахеменидския цар на Иран. От части тя се състои от чифт палеозойски отклоняващи канали в река Карун, единият от които се използва и до днес. Той доставя вода до град Шущар чрез път от подземни водни тунели. Районът включва замакът Саласел, който е оста за работа на хидравличната система. Също така се състои от кула за измерване нивото на водата, заедно с мостове, бентове, мелници и басейни. След това навлиза в равнината, на юг от града, където неговото влияние дава възможност за отглеждане на овощни градини в района. Всъщност цялата област между двата отклоняващи се канала Гяргяр и Шутайт, на река Карун се нарича Мианаб – остров с град Шущар в северната му част. Мястото се счита за „шедьовър на творческия гений“ според ЮНЕСКО. Източници
Sistema hidràulic històric de Shushtar

El Sistema hidràulic històric de Shushtar, (en persa: سازههای آبی شوشتر) és una ciutat illa de l'època sassànida amb un complex sistema d'irrigació. Situat a la província iraniana de Khuzestan. Està inscrita a la llista del Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO des del 2009. Referències
Sistema hidráulico de Shushtar

El sistema hidráulico de Shushtar es un conjunto de estructuras del siglo V a. C., usado para abastecer de agua a esa ciudad. Desde 2009 es considerado Patrimonio de la Humanidad por la UNESCO. Descripción Su construcción se remonta al siglo V a. C. por orden de Darío el Grande. El desarrollo que ha sufrido a lo largo de los siglos nos permiten observar las técnicas utilizadas por los elamitas, los pueblos de la Mesopotamia y los nabateos. El sistema se compone de dos canales que extraen agua del río Karun. Uno de los dos, el Canal de Garga, todavía se utiliza para llevar agua a la ciudad. Su conducto subterráneo lleva agua a los molinos de la zona. El canal llega a la ciudad desde el sur, creando una gran área plantada con orquídeas. Esta planta se llama Mianâb (paraíso). El área protegida según la UNESCO incluye el castillo Salâsel, una torre para medir la altura de agua, molinos, puentes y presas.​ Referencias
Système hydraulique historique de Shushtar

Le système hydraulique historique de Shushtar, en Iran, est un ensemble de canaux de dérivation des eaux de la rivière Karoun. Ce bien culturel, preuve d'une expertise en génie civil, est inscrit en 2009 au patrimoine mondial. Entrepris sous Darius Ier au Ve siècle av. J.-C., le système hydraulique se compose notamment du canal Gargar qui fournit l'eau à la ville par des tunnels et des moulins. L'arrivée d'eau a permis l'irrigation des terres agricoles et le développement de cultures. La zone protégée par l'Unesco comprend le château Salâsel d'où est contrôlé le système hydraulique, la tour Kolâh-Farangi qui permet la mesure du niveau de l'eau et le pont-barrage de Band-e Kaisar. Notes et références Voir aussi (fa) Site officiel Ressource relative à l'architecture : Liste du patrimoine mondial Portail de l’archéologie Portail de l’Iran et du monde iranien Portail du patrimoine mondial Portail de l’eau
Šuštarski hidraulički sustav

Šuštarski hidraulički sustav (perz. سازه‌های آبی شوشتر) je kompleksni povijesni sustav za navodnjavanje smješten u staroj jezgri Šuštara, grada na obali Karuna u pokrajini Huzestan na jugozapadu Irana. Sustav se sastoji od niza brana, kanata, vodovoda, vjetrenjača, te utvrde Salasel kao kontrolne jedinice. Glavnina građevina datira se u sasanidsko razdoblje (3. − 7. st.), a najstariji ostaci potječu iz ahemenidskih vremena (7. − 4. st. pr. Kr.) odnosno razdoblja vladavine Darija Velikog. Osim iranskih, hidraulički sustav sinteza je i drevnih elamskih i mezopotamskih kao i rimskih tehnoloških umijeća. Potonji primjer jest Band-e Kaisar, mostovna brana na čijoj su gradnji sudjelovali poraženi rimski vojnici iz bitke kod Edese. Zahvaljujući sustavu navodnjavano je oko 40.000 ha poljoprivrednih površina, a unatoč djelomičnom propadanju i danas je funkciji. Godine 2009. Šuštarski hidraulički sustav upisan je na popis UNESCO-ove Svjetske baštine kao „remek-djelo stvaralačkog genija”. Poveznice Šuštar Hidrotehnika u Iranu Vanjske poveznice (engl.) Jona Lendering: Shushtar Arhivirana inačica izvorne stranice od 23. prosinca 2012. (Wayback Machine) (engl.) UNESCO: World heritage site Ostali projekti
Sistema idraulico di Shushtar

Il sistema idraulico di Shushtar è un insieme di strutture che, già nel V secolo a.C., rifornivano di acqua la città di Shushtar. Dal 2009 viene considerato facente parte dei patrimoni dell'umanità dell'UNESCO. Descrizione La sua costruzione viene fatta risalire al V secolo a.C., per ordine di Dario il Grande. Lo sviluppo che ha subito nel corso dei secoli ci permettono di osservare le tecniche usate dagli Elamiti, dai popoli della Mesopotamia e dai Nabatei. Il sistema era composto da due canali che estraevano l'acqua dal fiume Kârun. Il canale Gargar, uno dei due, ancora oggi viene utilizzato per portare l'acqua in città. I suoi condotti sotterranei portano acqua ai mulini della zona. Il canale arriva in città da sud, creando un'ampia zona coltivata ad orchidee. Questa piantagione viene chiamata Mianâb (paradiso). L'area protetta dall'UNESCO comprende la fortezza di Salasel, una torre utilizzata per misurare l'altezza dell'acqua, mulini, dighe e ponti. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Sistema idraulico di Shushtar Collegamenti esterni Scheda UNESCO, su whc.unesco.org.
Sistema Hidráulico Histórico de Shushtar

O Sistema Hidráulico Histórico de Shushtar é um conjunto de estrutura do século V a.C., usado para abastecer de água a essa cidade. Desde 2009 é considerado Patrimônio da Humanidade pela UNESCO. Descrição Sua construção se remonta ao século V a.C. por ordem de Dario, o Grande. O desenvolvimento que tem sofrido ao longo dos séculos nos permite observar as técnicas utilizadas pelos elamitas, os povos da Mesopotâmia e os nabateus. O sistema se compõe de dois canais que extraem água do rio Karun. Uno dos dois, o Canal de Garga, todavia se utiliza para levar água para a cidade. Seu conduto subterrâneo leva água aos moinhos da zona. O canal lega a cidade desde o sul, criando uma grande área plantada com orquídeas. Esta planta se chama Mianâb (paraíso). A área protegida segundo a UNESCO inclui o castelo Salâsel, uma torre para medir a altura de água, moinhos, pontes e represas. Referências
Хидраулични систем Шуштар

Хидраулични систем Шуштар (перс. سازه‌های آبی شوشتر) је сложени систем наводњавања острвског града Шуштара из сасанидске ере који се налази у иранској покрајини Хузестан. Читав простор је скуп изузетних локалитета међу којима су тврђава Саласел, оперативни центар целог хидрауличног система, кула за мерење водостаја, бране, мостови, базени и воденице. Историјски хидраулични систем Шуштара са својим бројним функцијама и великим размерама показује универзалну вредност. Он сведочи о наслеђу и синтези ранијих еламитских и месопотамијских знања, а на њега су вероватно утицали брана и тунел у Петри и римско грађевинарство. Веома је богат у погледу разноликости градитељских структура и њиховој конструкцији, као и разноврсности њихове употребе (водоснабдевање града, воденице, наводњавање, речни превоз и одбрамбени систем). Брана и мост Шадорван Брана и мост Шадорван (назива се још и Банд-е Кејсар, односно Цезарова брана), римски канал преко реке Карун дугачак око 500 метара, био је кључни објекат комплекса који је заједно са Банд-е-Мизаном задржавао и преусмеравао воду из реке у канале за наводњавање. Изградила га је римска радна снага у 3. веку нове ере по налогу Сасанида, и био је најисточнији римски мост и брана и прва грађевина у Ирану која је спајала мост са браном. Његова изградња и двострука намена имала је снажан утицај на каснији развој иранског градитељства као и сасанидских техника управљања водом. Шуштарски хидраулични систем у својој целини, а нарочито брана и мост Шадорван, сматран је чудом света не само од стране Персијанаца, већ такође и арапских муслимана на врхунцу њихове цивилизације. Мост је имао значајну улогу као комуникација између Пасаргада и сасанидске престонице Ктесифона. Много пута је дограђиван и поправљан у исламском раздобљу, а у употреби је остао до краја 19. века. Хидраулични систем Шуштар уписан је на Унеско листу светске баштине 2009. године. Галерија Референце Спољашње везе Културни центар Амбасаде Исламске Републике Иран у Београду
Stadttheater Teheran

Das Stadttheater Teheran (persisch تئاتر شهر) ist ein in der Mitte Teherans gelegenes Theater, dessen Bau 1967 (1347) von Schahbanu Farah Pahlavi in Auftrag gegeben wurde. Der mit dem Bau beauftragte Architekt Ali Sardar Afchami, einer der Architekten der Neuen Iranischen Schule, schuf ein Gebäude das sowohl griechische und römische Elemente, traditionelle persische Elemente, wie die Pfeiler von Persepolis, als auch moderne Element integrierte. Die Dachkonstruktion besteht aus einer Kuppel, die Stilelemente aus der Zeit der Ilchane aufgreift. Das Gebäude ist als Rundbau angelegt, der den griechischen und römischen Theaterbauten nachempfunden ist. Der Innenraum besteht aus fünf Sälen. Der Hauptzuschauerraum hat 579 Plätze, ein kleinerer Saal (Charsu) fasst 120 Personen. Der Saal Talar-e Sayeh fasst 100 Personen, die beiden anderen Säle weniger als 100 Personen. Das Theater wurde am 27. Januar 1973 (7. Bahman 1351 nach Iranischem Kalender) mit dem Stück Der Kirschgarten von Anton Pawlowitsch Tschechow unter der Regie von Arie Avanesian im Beisein von Schah Mohammad Reza Pahlavi und Schahbanu Farah Pahlavi eröffnet. Die Aufführungen wurden zunächst vom Büro des Schiras-Kunstfestivals und später vom Nationalen Iranischen Fernsehen (NITV) organisiert. Das Theater beherbergt das einzige professionelle Theater in Iran. Das Gebäude ist in seinem Bestand gefährdet. Aufgrund von Bauarbeiten für einen religiösen Kulturkomplex auf der Südseite des Theaters hat das Gebäude einen Riss bekommen. Nach Angaben des Bürgermeisters von Teheran soll neben dem Theater eine Moschee gebaut werden. Auf der Nordseite sind Bauarbeiten für die Teheraner U-Bahn im Gang. Weblinks Offizielle Website Einzelnachweise
Théâtre municipal de Téhéran

Le Théâtre municipal (en persan : تئاتر شهر, Teātr-e Šahr) est un complexe des arts du spectacle situé à Téhéran, la capitale de l'Iran. Il a été construit à l'initiative de la Chahbanu Farah Pahlavi sous le règne de son mari Mohammad Reza Pahlavi, le dernier Chah d'Iran. Il abrite plusieurs espaces de représentation (notamment les salles Cheharsou, Qashqai, Sayeh), le studio de représentation et le hall principal. Le complexe a été conçu par l'architecte Ali Sardar Afkhami dans les années 1960, et ouvert en 1972. Depuis la Révolution de 1979, le ministère de la Culture et de l’Orientation islamique supervise sa gestion. Galerie Références Liens externes Site officiel Portail de l’Iran et du monde iranien
Teatro civico (Teheran)

Il Teatro civico (in persiano تئاتر شهر‎ Teātr-e Šahr) è un complesso dedicato alle arti performative situato a Teheran, capitale dell'Iran. Fu costruito su iniziativa della Shahbanu Farah Pahlavi, durante il regno di Mohammad Reza Pahlavi, l'ultimo scià di Persia. Il complesso comprende diversi spazi per spettacoli, tra cui le sale Cheharsou, Qashqai, Sayeh, lo studio delle rappresentazioni e la sala principale. Progettato dall’architetto Amir Ali Sardar Afkhami negli anni '60, venne inaugurato nel 1972. Dopo la Rivoluzione iraniana del 1979, la gestione è passata al Ministero della Cultura e della Guida Islamica. Descrizione L'edificio del Teatro civico è di forma circolare ed è stato progettato da Ali Sardar Afkhami, uno degli allievi di Houshang Seyhoun, ispirandosi alla Torre di Toghrul. Nella sua costruzione è stato utilizzato un connubio di piastrelle e mattoni: le decorazioni in piastrelle presentano motivi astratti, mentre l'uso del mattone in rilievo richiama diversi periodi storici, in particolare l'architettura degli Ilkhanidi e le colonne simmetriche di Persepoli. L’edificio, di forma circolare e simile a una tenda, evoca l'architettura tradizionale dei teatri iraniani. Un'altra caratteristica importante del teatro civico è la sua pianta circolare, che richiama l'architettura dell'antica Grecia e Roma e gli edifici dedicati alle rappresentazioni, come il Pantheon e il Colosseo. Il teatro civico è inoltre l'unico teatro in Iran privo di recinzioni: oltre agli spazi interni, anche l'area aperta circostante, adiacente al viale Vali-e Asr e al parco Daneshjoo, fa parte del complesso e ha avuto un ruolo significativo nell'attrarre pubblico. L'edificio sorge nel luogo in cui un tempo si trovava il Caffè del Municipio (Caffè Baladieh), spazio che nei pomeriggi di giovedì e venerdì ospitava musicisti, attori, artisti circensi e saltimbanchi che intrattenevano i cittadini di Teheran, offrendo loro momenti di svago dalle preoccupazioni quotidiane. La costruzione, diretta dall'ingegnere Afkhami, durò cinque anni e l'inaugurazione avvenne nel 1972. Prima della Rivoluzione islamica, il Teatro civico fu inizialmente gestito dall'Organizzazione della Radio e Televisione Nazionale dell'Iran, successivamente passò sotto la supervisione del Dipartimento della Cultura, e dopo la rivoluzione venne posto sotto la responsabilità del Ministero della Cultura e della Guida Islamica. Il complesso ospita inoltre una biblioteca specializzata in arti, utilizzata da artisti, esperti, studenti di teatro e dagli allievi dei laboratori di falegnameria e sartoria. Galleria d'immagini Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Teatro civico di Teheran Collegamenti esterni (FA) Sito ufficiale, su teatreshahr.com.
Театр Шахр

Театр Шахр или Городской театр Тегерана (перс. تئاتر شهر‎) — крупнейший театральный комплекс Ирана. Расположен на пересечении улиц Эльхебал и Вали-Аср, в непосредственной близости от студенческого парка в Тегеране. Построен во время правления шаха Мохаммада Резы Пехлеви, по инициативе его супруги Фарах Пехлеви в 1967 году. Открылся 27 января 1973 года спектаклем «Вишнёвый сад» по пьесе Антона Павловича Чехова. Архитектура Здание городского театра имеет форму круга и построено по проекту Али Сардара Афхами, одного из учеников Хошанга Сихуна, вдохновленного башней Тогрула, одного из памятников периода Сельджуков. При отделке фасадов здания использовано смешение плитки абстрактной формы и рельефного кирпича. Круговой план здания был вдохновлён сочетанием древнегреческой и римской архитектуры, таких как примечательных сооружений как Пантеон и Колизей в Риме. Площадь театра здания составляет 3000 кв. Диаметр сооружения — 34 метра, а высота — 15 метров. Главный зал вместимостью 579 человек имеет все необходимое для театра оборудование, в том числе: электроповоротник сцены, лифт и подвесную систему для декора, подвижный проём сцены, шторы и кинооборудование. Вход в театр также имеет две двери с акустическим покрытием, чтобы звук из зала ожидания не проникал в театр. Здесь располагаются: зал Чахарсо вместимостью от 120 до 400 человек, что позволяет менять размер декораций и сцены; зал теней, малый зал и зал №2. Деятельность театра До революции 1979 года театр сначала находился в ведении Национальной организации по радио и телевидению, затем — в ведении управления культуры, а после революции за него взялось Министерство культуры и просвещения Ирана. В городском театре также есть специализированная художественная библиотека, которой пользуются художники, студенты театра, учащиеся столярно-швейных мастерских. Галерея Ссылки YouTube. Video of Tehran International Puppet Theatre Festival event, 2010.
Zračna luka Bam

Zračna luka Bam (IATA kod: BXR, ICAO kod: OIKM) smještena je pokraj grada Bama u jugoistočnom dijelu Irana odnosno Kermanskoj pokrajini. Nalazi se na nadmorskoj visini od 985 m. Zračna luka ima jednu asfaltiranu uzletno-sletnu stazu dužine 3385 m, a koristi se za tuzemne letove. Vodeći zračni prijevoznik koji nudi redovne letove za Teheran-Mehrabad u ovoj zračnoj luci je Iran Aseman Airlines. Vanjske poveznice (engl.) [neaktivna poveznica] (engl.) DAFIF, Great Circle Mapper: BXR
Aeroportul Bam

Aeroportul Bam (IATA: BXR, ICAO: OIKM) este un aeroport din Bam, Central District⁠(d), Bam County⁠(d), Kerman⁠(d), Iran ce deservește zona Bam. Situat la o altitudine de 985 m, aeroportul dispune de o singură pistă. Infrastructură Piste Terminale Note Vezi și
Bam Airport

Bam Airport är en flygplats i Iran. Den ligger i den sydöstra delen av landet, 1 000 km sydost om huvudstaden Teheran. Bam Airport ligger 984 meter över havet. Terrängen runt Bam Airport är platt. Runt Bam Airport är det glesbefolkat, med 14 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Bam, 9,3 km väster om Bam Airport. Trakten runt Bam Airport är ofruktbar med lite eller ingen växtlighet. Kommentarer Källor
Пасаргада

Пасаргад (на персийски: پاسارگاد) е древна столица на Кир Велики от Ахеменидската династия, основана през 6 век пр. Хр. в близост до мястото на победната битка на Кир Велики срещу Астиаг и медите (550). Днес е археологически обект, разположен в близост до град Шираз, и е включен в Списъка на световното културно и природно наследство на ЮНЕСКО. Гробницата на Кир Велики се намира в Пасаргад, както и останките от тази на сина му и негов наследник Камбис II. Пасаргад остава персийска столица, докато Камбис II я премества в Суза. По-късно Дарий I основава друга в Персеполис. Археологическият обект обхваща 1.6 кв. км и включва структура, за която се смята, че е мавзолеят на Кир, крепостта Тол-е Тахт, разположена на върха на близкия хълм, останките от два царски двореца и градини. Персийската градина на Пасаргад е най-ранният известен пример за Чехарбаг (персийско и ислямско четиристранно оформление на градината, базирано на четирите градини на Рая, споменати в Корана). Инженерите на Ахеменидската династия са построили Пасаргад, така че да бъде устойчив на тежки земетресения. Източници Външни препратки Pasargad Pasargadae
Pasàrgades (ciutat)

Pasàrgades (en grec antic: Πασαργάδαι Pasargadai) fou la capital de les tribus iranianes del sud-oest i de la dinastia fundada per Aquèmenes, situada entre l'actual Marvdasht i Saadat Abad, a 130 km al nord-est de Siraz, a uns 87 km al nord-est de Persèpolis (província de Fars), a la vora d'un riu anomenat Cir (Cyrus, modern Kur). El jaciment arqueològic de Pasàrgades, que inclou la tomba de Cir el Gran, fou declarat Patrimoni de la Humanitat per la UNESCO l'any 2004. El 549 aC, Cir II el Gran va derrotar Astíages de Mèdia prop de la ciutat i va provocar la retirada del seu exèrcit, que es va amotinar i va fer presoner el rei, i va proclamar rei Cir, que va entrar a Ecbàtana, la capital meda. Cir va mantenir la capital principal a Pasàrgades. Segons Heròdot, tenia un palau i els tresors dels perses. Va romandre capital de Pèrsia fins que Darios I el Gran va construir Persèpolis. En el que fou la ciutat queden les restes d'una construcció anomenada tomba de Cir, construïda en vida del rei, de 12 m d'alt, però d'estructura molt simple i austera. No gaire lluny, queden les ruïnes de la residència reial. Fou construïda per Cir II el Gran el 546 aC, i no la va acabar abans de la seva mort, el 529 aC. Referències
Pasargady

Pasargady (klínopisně , novopersky پاسارگاد) byly hlavním městem starověké perské říše a místem posledního odpočinku jejího zakladatele Kýra Velikého. V současné době jsou na seznamu světového dědictví UNESCO. Historie Pozůstatky Pasargad, první metropole achaimenovské říše, se nacházejí přibližně 43 km od Persepole v dnešní íránské provincii Fárs. Město bylo založeno kolem roku 546 př. n. l. Podle nedávných průzkumů bylo zjištěno, že město bylo postaveno tak, aby odolalo silnému zemětřesení. Nejvýznamnější památkou Pasargad je hrobka Kýra Velikého. Během islámské invaze do Íránu chtěla arabská vojska hrobku zničit. Správci, kteří ji hlídali, přesvědčili Araby, že se jedná o hrob matky krále Šalamouna. Arabové hrobku ušetřili, ozdobili verši z Koránu a nazvali ji Qabr-e Mádar-e Sulejmán, tedy „Hrobka matky krále Šalamouna“ (قبر مادر سلیمان). Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pasargady na Wikimedia Commons