NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ТЕС Кашан

ТЕС Кашан — теплова електростанція в Ірані. В 2008 році на майданчику станції ввели в дію дві встановлені на роботу у відкритому циклі газові турбіни потужністю по 162 МВт. У 2019-му додатково встановили котли-утилізатори та одну парову турбіну, що дозволило створити парогазовий блоки комбінованого циклу потужністю 484 МВт. Станція розрахована на споживання природного газу, який надходить до регіону по трубопроводу IGAT VIII. Видача продукції відбувається під напругою 230 кВ. Примітки
ТЕС Кехнудж (Шобад)

ТЕС Кехнудж (Шобад) – іранська теплова електростанція на південному сході країни в провінції Керман. Станцію спорудили з використанням технології комбінованого парогазового циклу. Вона має один енергоблок потужністю 484 МВт, в якому дві газові турбіни з показниками по 162 МВт живлять через відповідну кількість котлів-утилізаторів одну парову турбіну потужністю 160 МВт. Перша газова турбіна MAPNA MGT-70 (ліцензійна версія розробленої компанією Siemens турбіни V94.2) стала до ладу в кінці 2014-го, наступного року ввели в роботи другу, а у 2016-му розпочалась експлуатація парової турбіни. ТЕС спорудили з розрахунку на споживання природного газу, для подачі якого проклали відгалуження довжиною 15 км та діаметром 750 мм від газопроводу IGAT VII. Примітки
ТЕС Шахруд

ТЕС Шахруд — іранська теплова електростанція на півночі країни в провінції Семнан. За усталеною в ісламському Ірані традицією також отримала власну назву «Шехід-Бастамі». Станцію ввели в експлуатацію у 2011 році з двома встановленими на роботу у відкритому циклі газовими турбінами MAPNA V94.2 (ліцензійна версія турбіни, розробленої німецькою компанією Siemens). Первісно вони мали потужність по 162 МВт, а в 2020-му були модернізовані до варіанту MGT-70 (3) з показником 183 МВт (при цьому паливна ефективність зросла з 34,2 % до 36,2 %). ТЕС розрахована на споживання природного газу, постачання якого відбувається по трубопроводу Парчін – Сангбаст. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
ТЕС Шахід-Мохаммед-Монтазері

ТЕС Шахід-Мохаммед-Монтазері — теплова електростанція в іранській провінції Ісфаган. Станція отримала вісім конденсаційних блоків з паровими турбінами потужністю по 200 МВт – два у 1984, одн в 1985, один в 1989 та по два у 1998 та 1999 роках. ТЕС споживає природний газ, що може надходити до регіону по трубопроводам IGAT I, IGAT II, IGAT III, IGAT IV та IGAT X. Видача продукції відбувається під напругою 400 кВ та 230 кВ. Примітки
ТЕС Голестан

ТЕС Голестан — іранська теплова електростанція на півночі країни в провінції Голестан. Станцію ввели в експлуатацію у 2009 році з шістьома встановленими на роботу у відкритому циклі газовими турбінами MAPNA V94.2 (ліцензійна версія турбіни, розробленої німецькою компанією Siemens) потужністю по 162 МВт. В подальшому планується перетворити ТЕС на парогазову комбінованого циклу, для чого потрібно встановити 3 парові турбіни по 160 МВт (кожна з них живитиметься від двох котлів-утилізаторів, встановлених після газових турбін). ТЕС розрахована на споживання природного газу, постачання якого здійснюється по трубопроводу Хангіран — Нека. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
ТЕС Карун-Захід

ТЕС Карун-Захід — теплова електростанція на південному сході Ірану. В 2019 – 2020 роках на майданчику станції ввели в дію парогазовий блок комбінованого циклу потужністю 538 МВт, в якому дві газові турбіни потужністю по 170 МВт живлять через відповідну кількість котлів-утилізаторів одну парову турбіну з показником 180 МВт. Як паливо споживають природний газ, що може надходити із розташованого менш ніж за три кілометра газопереробного заводу Ядаваран. Станція використовує систему сухого охолодження. Видача продукції відбувається під напругою 230 кВ. Примітки
ТЕС Фердоусі

ТЕС Фердоусі — іранська теплова електростанція на північному сході країни в провінції Хорасан-Резаві. У 1985—1987 руках на станції ввели в експлуатацію чотири парові турбіни потужністю по 150 МВт. Як паливо станція використовує природний газ, котрий надходить до Мешхеду по трубопроводу із Хангірана. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 132 кВ. Можливо також відзначити, що поряд зі станцією Фердоусі розташований майданчик ТЕС Тус. Посилання Data Collection Survey on Electric Power Sector in the Islamic Republic of Iran (PDF).
ТЕС Кум

ТЕС Кум — теплова електростанція в Ірані. У 1993 році на майданчику станції ввели в дію чотири встановлені на роботу у відкритому циклі газові турбіни потужністю по 128,5 МВт. Вже у 1998-му їх доповнили котлами-утилізаторами та двома паровими турбінами потужністю по 100 МВт, що дозволило створити два парогазові блоки комбінованого циклу потужністю по 357 МВт, у кожному з яких дві газові турбіни живлять через котли-утилізатори одну парову турбіну. Станція розрахована на споживання природного газу. На момент її появи повз Кум проходили газопроводи IGAT I та IGAT II, які згодом доповнили газопроводами IGAT III та Нізар – Кум – Парчин. Видача продукції відбувається під напругою 230 кВ. Примітки
ТЕС Пасаргад (Кешм)

ТЕС Пасаргад (Кешм) — іранська теплова електростанція на південному сході країни в провінції Хормозган. У середині 2010-х на острові Кешм запланували створення потужної індустріальної зони, що включатиме завод з переробки газового конденсату, нафтохімічні підприємства та інші виробництва. Для забезпечення їхніх енергетичних потреб вирішили звести ТЕС Пасаргад, майданчик для якої обрали на північному узбережжі острова, на березі протоки, яка відділяє його від материка. Спершу в 2017-му запустили три встановлені на роботу у відкритому циклі газові турбіни загальною потужністю 70 МВт. Втім, основну частину станції становитиме значно потужніша друга черга, що матиме один парогазовий блок комбінованого циклу потужністю 500 МВт. Він матиме дві газові турбіни з показниками по 170 МВт, які через відповідну кількість котлів-утилізаторів живитимуть одну парову турбіну потужністю 160 МВт. Газові турбіни другої черги стали до ладу у вересні 2020 року. Окрім виробництва електроенергії, станція здійснюватиме опріснення води в обсягах 100 млн літрів на добу. ТЕС розрахована на споживання природного газу, виробництво якого на Кешмі здійснюють установки підготовки родовищ Гаварзін та Хенгам. Втім, їхніх можливостей буде недостатньо для покриття потреб індустріальної зони, тому додатковий ресурс надходитиме по трубопроводу Бендер-Аббас — Кешм. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Можливо також відзначити, що у другій половині 2010-х на Кешмі почали спорудження ще однієї електростанції ТЕС Хенгам. Примітки
ТЕС Чахбехар

ТЕС Чахбехар — іранська теплова електростанція на південному сході країни в провінції Систан і Белуджистан. У 2007—2010 роках на майданчику станції ввели в експлуатацію 6 встановлених на роботу у відкритому циклі газових турбін — чотири потужністю по 25 МВт та дві з показниками по 157,5 МВт. Згодом планується створити на ТЕС блок комбінованого парогазового циклу, в якому дві більш потужні газові турбіни живитимуть через відповідну кількість котлів-утилізаторів одну парову турбіну потужністю 160 МВт. Від часу спорудження ТЕС працює з використанням нафтопродуктів, проте на початку 2020-х років із завершенням газопроводу Іраншехр – Чахбехар повинна бути переведена на природний газ. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Можливо також відзначити, що в районі Чахбехару (на протилежній стороні затоки Чахбехар) працює ще одна ТЕС Конарак. Примітки
ТЕС Кіш

ТЕС Кіш — теплова електростанція, що здійснює енергозабезпечення іранського курортного острова Кіш. В 1992 – 2007 роках на майданчику станції ввели в дію шість встановлених на роботу у відкритому циклі газових турбін – три потужністю по 37,5 МВт, одну з показником 24,3 МВт та дві потужністю по 23,5 МВт. В середині 2010-х додали ще дві встановлені на роботу у відкритому циклі газові турбіни потужністю по 25 МВт. Традиційно паливом на острові Кіш було дизельне пальне, а після спорудження в 2022-му газопроводу IGAT VII – Кіш стало можливим споживати природний газ. Видача продукції відбувається під напругою 20 кВ. Примітки
Genaveh Power Plant

The Genaveh Power Plant (Persian: نیروگاه گناوه) is a power station located in Ganaveh County, Bushehr Province, Iran. History Two gas unit of generations were commissioned in 2013 with an installed capacity of 324 MW. One steam unit of generation was commissioned on 29 December 2016 with an installed generation capacity of 160 MW. Technical specifications The power station was constructed on 120 hectares of land. It consists of two gas generating units and one steam generating unit. It has a total installed generation capacity of 484 MW. Finance The power station was constructed at a cost of US$313 million. See also List of power stations in Iran References
ТЕС Есін

ТЕС Есін – іранська теплова електростанція на південному сході країни в провінції Хормозґан. У 2013 році на майданчику станції стали до ладу 4 встановлені на роботу у відкритому циклі газові турбіни потужністю по 162 МВт. ТЕС розрахована на споживання природного газу, доправленого у регіон по трубопроводу IGAT VII. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
Alborz Dam

Alborz Dam är en dammbyggnad i Iran. Den ligger i provinsen Mazandaran, i den norra delen av landet, 140 km öster om huvudstaden Teheran. Alborz Dam ligger 298 meter över havet. Terrängen runt Alborz Dam är kuperad åt nordost, men åt sydväst är den bergig. Alborz Dam ligger nere i en dal. Runt Alborz Dam är det ganska glesbefolkat, med 34 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Ālāsht, 18,3 km söder om Alborz Dam. I omgivningarna runt Alborz Dam växer i huvudsak blandskog. Kommentarer Källor
ТЕС Зарган

ТЕС Зарган — теплова електростанція на південному заході Ірану. Також відома як ТЕС Shahid Modhej. У 1975 та 1992 роках на майданчику станції ввели в дію два конденсаційні енергоблоки з паровими турбінами потужністю по 145 МВт. В 1978 – 1980 роках запустили чотири встановлені на роботу у відкритому циклі газові турбіни потужністю по 32 МВт. Як паливо ТЕС споживає природний газ. Його джерелом в регіоні традиційно були газопереробні заводи родовища Ахваз, а в ХХІ столітті облаштували поставки з родовища Південний Парс по газопроводах IGAT VI та IGAT IX. Для охолодження використовють воду з річки Карун. Видача продукції відбувається під напругою 230 кВ. Примітки
ТЕС Хормозґан

ТЕС Хормозґан — іранська теплова електростанція на південному сході країни в провінції Хормозґан. У 2004—2005 роках на майданчику станції стали до ладу 6 встановлених на роботу у відкритому циклі газових турбін потужністю по 165 МВт. Існують плани майбутнього доповнення ТЕС паровими турбінами, що перетворить її на комбіновану парогазового циклу та збільшить потужність до 1400 МВт, втім, як показують знімки геоінформаційних систем, станом на 2020 рік відповідні роботи не починались. ТЕС спорудили з розрахунку на споживання природного газу, поданого з розташованого за десяток кілометрів на південний захід газопереробного заводу Сархун. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 230 кВ. Примітки
ТЕС Демавенд

ТЕС Демавенд — потужна теплова електростанція на південно-східній околиці іранської столиці. У 2003—2011 роках на майданчику станції запустили шість однотипних парогазових блоків потужністю по 478 МВт, у кожному з яких дві газові турбіни потужністю по 159 МВт живлять через відповідну кількість котлів-утилізаторів одну парову турбіну з показником 160 МВт. Станція розрахована на спалювання природного газу, при цьому її майданчик знаходиться неподалік від місця сходження газопроводів Нізар – Кум – Парчин та Сангбаст — Парчин. Видача продукції відбувається під напругою 400 кВ. Примітки
ТЕС Конарак

ТЕС Конарак — іранська теплова електростанція на південному сході країни в провінції Систан і Белуджистан. У 1978 році на майданчику станції ввели в експлуатацію 6 встановлених на роботу у відкритому циклі газових турбін потужністю по 23,8 МВт. Від часу спорудження ТЕС працює з використанням нафтопродуктів, проте на початку 2020-х років із завершенням газопроводу Іраншехр – Чахбехар повинна бути переведена на природний газ. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 63 кВ. Можливо також відзначити, що в цьому ж районі, на протилежній стороні затоки Чахбехар, працює ще одна ТЕС Чахбехар. Примітки
Heris

Heris (auch Hiriz; persisch هريس Harīs) ist eine Kleinstadt in der nordiranischen Provinz Ost-Aserbaidschan. Sie liegt etwa 100 km nordöstlich der Provinzhauptstadt Täbris. Heris ist Verwaltungssitz der Region Heris und zählt 9513 Einwohner (Stand: 2006). Die Stadt gilt als Zentrum für aserbaidschanische Teppichwebkunst. Heris ist daher auch ein Klassifizierungsmerkmal für den Perserteppich Heris. Literatur S.A.Milhofer, Orient-Teppiche, Fackelträger-Verlag 1966 – Schmidt-Küster GmbH, ohne ISBN
Heris

Heris (Persian: هريس) is a city in the Central District of Heris County, East Azerbaijan province, Iran, serving as capital of both the county and the district. Heris is the center of one of the weaving areas in the Iranian part of Azerbaijan, and gave its name to Heriz rugs. Demographics Population At the time of the 2006 National Census, the city's population was 9,513 in 2,359 households. The following census in 2011 counted 9,823 people in 2,704 households. The 2016 census measured the population of the city as 10,515 people in 3,114 households. See also Iran portal Notes References
Heris

Heris (en persan : هريس, également romanisé en Herīs ou Harīs ; aussi appelé Hiriz) est le chef-lieu de la préfecture de Heris, dans la province de l'Azerbaïdjan de l'Est, en Iran. Lors du recensement de 2006, la ville compte 9 513 habitants, répartis en 2 359 familles. L'homme politique Hashem Hashemzadeh Herisi est né à Heris en 1938. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Heris » (voir la liste des auteurs). Portail de l’Iran et du monde iranien
Heris

Heris (farsi هریس) è il capoluogo dello shahrestān di Heris nell'Azarbaijan orientale. La località è rinomata per la produzione di tappeti, denominati Heris o Heriz, considerati tra i più pregiati della Persia, e caratterizzati dai giochi dei colori, dal geometrismo e dal disegno decorativo. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Heris
Herīs (kommunhuvudort i Iran)

Herīs (persiska: هريس) är en kommunhuvudort i Iran. Den ligger i provinsen Östazarbaijan, i den nordvästra delen av landet, 500 km nordväst om huvudstaden Teheran. Herīs ligger 1 904 meter över havet och antalet invånare är 9 513. Terrängen runt Herīs är kuperad åt nordost, men åt sydväst är den platt.Runt Herīs är det ganska glesbefolkat, med 35 invånare per kvadratkilometer. Herīs är det största samhället i trakten. Trakten runt Herīs består i huvudsak av gräsmarker. Kommentarer Källor
Ferrocarril Transiranià

El ferrocarril Transiranià (a vegades anomenat transpersa) fou una xarxa ferroviària de l'Iran executada finalment el 1936 i construïda mercès als ingressos pel petroli. Unia la mar Càspia amb el golf Pèrsic, amb branques que s'estenien a l'est cap a Mashad, a l'oest cap a Tabriz i una branca central cap a Yedz. Referències
Transíránská železnice

Transíránská železnice je jednou z nejdůležitějších železničních tratí v Íránu. Byla postavena v letech 1927–1938 z rozhodnutí tehdejšího perského vládce Rezy Šáha Pahlavího. Popis Její trasa vede od Kaspického moře a hranice s Turkmenistánem na severu Íránu na jihozápad země k Perskému zálivu. Vede přitom mimo jiné přes velká města: Sárí v Mázandaránské provincii, Garmsár v Semnánské provincii (kde se odpojuje trať směrem na východ do Mašhadu), Teherán (hlavní město země), Qom ve stejnojmenné provincii, Arák v provincii Markazí a Ahváz v provincii Chúzistán. Celková délka tratě je přes 1400 kilometrů. Nejnižším bodem na trati je pobřeží Kaspického moře na jejím severním začátku, nejvyšší bod je v nadmořské výšce 2217 m n. m. V rámci výstavby trati vznikla řada mostů, viaduktů, tunelů a dalších doprovodných staveb. V roce 2021 byla trať zapsána na seznam světového kulturního dědictví UNESCO pod kritérii (ii): „významný mezník v hodnotách člověka (v určité době nebo kulturním období) ve vývoji v architektuře, technice, umění či urbanismu“ a (iv): „skvělá ukázka stavby, architektonického nebo technologického souboru, dokumentující jednu nebo více významných etap v historii lidstva“. Fotogalerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Transiranische Eisenbahn na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Transíránská železnice na Wikimedia Commons
Den Transiranske Jernbane

Den Transiranske Jernbane var et større jernbaneprojekt begyndt i 1933 og afsluttet i 1939 under ledelse af den danske ingeniør Jørgen Saxild fra firmaet Kampsax. Irans monark Reza Shah, fader til den senere shah Mohammad Reza Pahlavi, havde set, hvordan Kampsax med succes havde konstrueret en 1000 km lang jernbane fra Istanbul og østpå i årene inden og ønskede et basalt netværk i Iran, som forbandt hovedstaden Teheran med Den Persiske Bugt og Det Kaspiske Hav. Kravet var, at jernbanen skulle være færdig, inden der var gået 6 år. Der var næsten ingen veje i området, hvor jernbanen skulle anlægges, hvilket selvfølgelig vanskeliggjorde arbejdet. Ofte fandt man ud af, efter at være begyndt på tunneler, at bjergarten ikke var egnet – og man måtte ændre planerne. Den transiranske jernbane blev bygget udelukkende med lokal kapital og beskæftigede på sit højeste 55.000 mennesker. Den 1394 km lange enkeltsporede jernbane har stigninger på 1:36 og består af 251 store og 4000 mindre broer og 245 tunneler, heraf flere spiraltunneler på i alt 80 km længde. Fem år og fire måneder efter at kontrakten var blevet underskrevet, stod jernbanen færdig. Geologiske udfordringer Alle mulige geologiske problemer blev mødt, som krævede opgivelsen af visse tunneler og ændring af ruten gennem et andet terræn: En tunnel gennem en salthøj måtte opgives, eftersom det forstyrrede vandspejl ellers ville erodere saltet væk. En tunnel, som man regnede med gik gennem solid klippe, stødte på gips i pulverform, som fyldte tunnellen ligeså hurtigt, som det kunne graves væk – endnu en opgivet tunnel. En tunnel gennem pimpsten kunne ikke sprænges og ikke graves i, eftersom skovlene sad fast. En tunnel stødte på et stort hulrum eller grotte inde i bjerget og fik brug for en bro inde i tunnelen. Mangel på friske vandforsyninger gjorde blandingen af holdbar mørtel og beton problematisk. Store broer som Veresk-broen var man nødt til at bygge for at krydse Alborz-bjergene. 2. verdenskrig Under 2. verdenskrig var jernbanen en vigtig komponent i Den Persiske Korridors forsyningsruter, som forbandt Den Persiske Bugt med Centralasien og Sovjetunionen. Billeder Se også Kampsax (dokumentarfilm) - film fra 1938 om bygning af jernbanen Noter
Trans-Iraanse Spoorlijn

De Trans-Iraanse Spoorlijn (Perzisch: راهآهن سراسری ایران) is een spoorlijn dwars door Iran. De aanleg was een groot spoorwegbouwproject dat in 1927 van start ging en in 1938 werd voltooid, onder leiding van de Perzische vorst, Reza Shah. De spoorlijn met een lengte van 1.394 km verbindt de hoofdstad Teheran met enerzijds Bandar Shahpur (sinds 1979: Bandar Imam Khomeini) aan de Perzische Golf in het zuidwesten en anderzijds Bandar Shah (sinds 1979: Bandar Torkaman) aan de Kaspische Zee in het noordoosten, via Ahvaz en Qom. Het traject doorkruist twee bergketens, rivieren, hooglanden, bossen en vlakten, en vier verschillende klimaatzones. De spoorlijnaanleg is opmerkelijk door zijn omvang en de ingenieurswerken die nodig waren om steile trajecten en andere moeilijkheden te overwinnen. Voor de aanleg ervan moesten in sommige gebieden grote stukken berg worden gehakt, terwijl in andere gebieden het ruwe terrein veel kunstwerken vergde wat leidde tot de bouw van 174 grote bruggen, 186 kleine bruggen en 224 spoorwegtunnels, waaronder 11 spiraaltunnels. Het hoogste punt van de lijn lag op 2.200 meter hoogte, niet ver van Arak. De spoorlijn werd aangelegd geheel onder Iraanse supervisie met inheemse financiering met kapitaal en belastingsinkomsten, in een succesvolle samenwerking tussen de Iraanse regering en 43 bouwaannemers uit vele landen. Door het ontbreken van buitenlandse investeerders behield Iran ook de volledige controle over de lijn. Voor de financiering werd onder meer vanaf 1925 hoge belasting geheven op thee, suiker en zout, waarbij ook de overheid een monopoliepositie innam aangaande de handel op suiker en thee. Met betrekking tot de uitvoering was een sleutelrol weggelegd voor een consortium van de U.S. Ulen Construction Company in samenwerking met Duitse bedrijven als Bilfinger en Siemens. Door laattijdige betalingen trok Ulen & Co. zich in 1930 terug uit het project. De rol van hoofdaannemer werd overgenomen door het Deense Kampsax, in die periode ook actief in spoorwegprojecten in Turkije. De spoorlijn was de eigenlijke reden van de Britse-Sovjet invasie van Iran tijdens de Tweede Wereldoorlog in 1941. De neutrale houding van Iran tot de inval verhinderde dat de spoorweg gebruikt kon worden voor de bevoorrading van de Sovjet-Unie onder het principe van de Leen- en Pachtwet. De aldus gecreëerde Perzische Corridor was, aanvullend op de andere bevoorradingsroutes, van belang voor de overwinningen van de Sovjet-Unie tegen de asmogendheden. In 1961 werd hij verlengd van Bandar Shah naar een nieuw eindpunt in Gorgan. Tijdens de landhervormingen van Mohammad Reza Pahlavi in 1963 als onderdeel van de Witte Revolutie werd de Trans-Iraanse Spoorweg uitgebreid om Teheran te verbinden met Mashhad, Tabriz en Isfahan. Het oorspronkelijke traject Bandar Shahpur-Bandar Shah uit 1938 werd op 25 juli 2021 tijdens de 44e sessie van de Commissie voor het Werelderfgoed door de UNESCO werelderfgoedcomité erkend als cultureel werelderfgoed en toegevoegd aan de werelderfgoedlijst.