NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Öldscheitü-Mausoleum

Das heute noch zu großen Teilen erhaltene Öldscheitü-Mausoleum (persisch گنبد سلطانیه Gonbad-e Soltaniye, ‚Kuppel von Soltanije‘) wurde zwischen 1302 und 1312 vom schiitischen ilchanidischen Herrscher Öldscheitü Chodabande in Soltanije im Iran als eigenes Grabmal errichtet und war Ali ibn Abi Talib (Vetter und Schwiegersohn Mohammeds) und dessen Sohn Hossein gewidmet. Das Gebäude wird architektonisch in eine Nachfolge zum Felsendom in Jerusalem gestellt und geht dem Taj Mahal zeitlich voraus. Es ist der einzige Überrest der einstigen Hauptstadt zur Zeit der Ilchane und beeindruckt in der Außenwirkung durch seine kompakte Architektur. Überwölbt wird das achteckige Bauwerk von einer Rundkuppel, die mit einer Höhe von 35,1 Metern zu den größten der Welt gehört. Auf dem wuchtigen Unterbau thronten auf den Eckoberkanten acht Minarette (wenig erhalten). Der Bau, bestehend aus drei Etagen, gibt darunter den mittleren, überwölbten Rundgang frei. Beispielhaft für die sorgfältige Ausgestaltung sei der mittlere Rundgang genannt. Kreisförmige Strukturen um Kernmotive sowie florale Muster, wie man sie auch von Perserteppichen kennt, zieren den Gang ebenso wie viele Inschriften als schöne Beispiele für die verbliebene iranisch-mongolische Kunst. Besonders erwähnenswert, wenn auch kaum erhalten, sind die blauen und türkisfarbenen Kacheln, mit denen das Gebäude verkleidet war, und die breite Kufi-Inschrift am Trommelansatz der Kuppel. Das Öldscheitü-Mausoleum wurde 2005 zusammen mit der Stadt Soltanije von der UNESCO zum Weltkulturerbe ernannt. Trivia Roger Bentham Stevens, der britische Botschafter in Persien von 1954 bis 1958, gleichzeitig Autor des Buches The land of the great sophy - Land der tiefen Weisheit, bezeichnete das Bauwerk als das „erstaunlichste Bauwerk Persiens“. Siehe auch Azari-Stil Liste der größten Kuppeln ihrer Zeit Weblinks Eintrag auf der Website des Welterbezentrums der UNESCO (englisch und französisch). 360° Panorama des Mausoleums
Cúpula de Soltaniyeh

La atracción central del conjunto de ruinas de Soltaniyeh es el Mausoleo de Il-khan Öljeitü, también conocido como Muhammad Khodabandeh, tradicionalmente conocido como la Cúpula de Soltaniyeh en la ciudad de Soltaniyeh, provincia de Zanjan. La estructura, erigida del 1302 al 1312 dC, tiene la más antigua doble cúpula en Irán.​ Esta opionión sobre la construcción fue hecha por Dieulafoy pero es disputada por André Godard.​ En opinión de Godard es una cúpula normal, aunque espectacularmente grande, con un revestimiento delgado en la parte superior para la fayenza y de ninguna manera es una cúpula doble. Su importancia en el mundo musulmán puede compararse con la de la cúpula de Brunelleschi para la arquitectura cristiana. Es una de las cúpulas de ladrillo más grandes del mundo, justo en el límite de la ingeniería teórica para una cúpula de ladrillo y la tercera cúpula más grande del mundo después de las cúpulas de la Catedral de Florencia y Santa Sofía..​ La cúpula de Soltaniyeh allanó el camino para construcciones de cúpulas de estilo iraní más audaces en el mundo musulmán, como el Mausoleo de Khoja Ahmed Yasavi y el Taj Mahal. Gran parte de su decoración exterior se ha perdido, pero el interior conserva magníficos mosaicos, fayenza y murales. La gente ha descrito la arquitectura del edificio como "anticipando el Taj Mahal". La cúpula estimada en 200 toneladas de peso se encuentra a 49 metros de altura desde su base y actualmente se encuentra en renovación. Galería de fotos Véase también Historia de las cúpulas persas Referencias
Mausoleo di Oljeitu

Il mausoleo di Öljeitü noto anche come Muhammad Khodabandeh, tradizionalmente conosciuto come la cupola di Soltaniyeh si trova nella città di Soltaniyeh, nella provincia di Zanjan. Il mausoleo La struttura, fu eretta tra il 1302 al 1312 d.C., ha la più antica cupola a doppio guscio in Iran. Questa visione della costruzione è stata fatta da Marcel-Auguste Dieulafoy ma è contestata da André Godard. Secondo Godard, è una cupola normale, anche se spettacolarmente grande, con una sottile pelle in cima per la faience e non è in alcun modo una doppia cupola. La sua importanza nel mondo musulmano può essere paragonata a quella della cupola del Brunelleschi per l'architettura cristiana. È una delle più grandi cupole di mattoni del mondo, proprio al limite teorico di ingegneria per una cupola di mattoni e la terza cupola più grande del mondo dopo le cupole del duomo di Firenze e Hagia Sophia. La cupola di Soltaniyeh ha aperto la strada a costruzioni di cupole più audaci in stile iraniano nel mondo musulmano, come il mausoleo di Khoja Ahmed Yasavi e il Taj Mahal. Gran parte della sua decorazione esterna è andata perduta, ma l'interno conserva superbi mosaici, maioliche e murali. Le persone hanno descritto l'architettura dell'edificio come "anticipatore del Taj Mahal". La cupola da 200 tonnellate è alta 49 metri dalla sua base. Galleria d'immagini Note Voci correlate Storia delle cupole persiane Architettura iraniana Persia e Iran Scià Altri progetti Wikiquote contiene citazioni di o su mausoleo di Oljeitu Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su mausoleo di Oljeitu Collegamenti esterni Maqbara-i Isma'il Samani | Archnet, su archnet.org. URL consultato il 3 giugno 2018. (EN) Soltanieh. Tomba a cupola, su itto.org. Progetto Europeo DOMES sulla cupola di Soltaniyeh, su iraniandomes.eu.
Cúpula de Soltania

A Cúpula da Soltania ou Cúpula da Taça (em árabe: قبة السلطانية) é o mausoléu dos oito sultões do Ilcanato, construída entre 1302 e 1312 na antiga cidade de Soltaniyah (a capital das tribos mongóis do Império Mogol). O qual está localizado na província de Zanjan, no noroeste do Irã. Foi incluído na Lista do Patrimônio Mundial da UNESCO em julho de 2005. O centro magnético de Soltania dentre as várias ruínas é o Mausoléu de ilcã Oljeitu também conhecido como Maomé Codabandé, tradicionalmente conhecida como a Cúpula da Soltania em Soltania cidade, na província de Zanjã. Descrição A estrutura construída a partir de 1302 até 1312, tem a mais antiga cúpula de dupla camada do Irã. A imagem da construção é atribuída à Dieulafoy, mas disputada por André Godard. Godard acredita se tratar de um espetacularmente grande cúpula, com uma pele fina na parte superior, para a faiança, mas de maneira nenhuma uma cúpula dupla. A sua importância no mundo Muçulmano pode ser comparada com a arquitetura da cúpula Cristã de Brunelleschi. Ele é um dos maiores cúpulas de tijolos do mundo, no limite teórico em engenharia para uma cúpula de tijolos e o terceiro maior cúpula do mundo, após as cúpulas da Catedral de Florença e da da basílica de Santa Sofia. A Cúpula da Soltania, abriu o caminho para o estilo mais ousado Iraniano de construções de cúpula no mundo Muçulmano, como o Mausoléu de Khoja Ahmed Yasawi e o Taj Mahal. Grande parte da sua decoração exterior foi perdida, mas o interior conserva excelentes mosaicos, faiança, e murais. As pessoas têm descrito a arquitetura do prédio como "antecipando o Taj Mahal." A cúpula de 200 toneladas é suportada a 49 metros (161 pés) de altura a partir de sua base, e está atualmente passando por uma ampla reforma. Representação na cultura Este edifício notável foi terminado pelo príncipe Mongol Oljeitu em 1313. A cúpula ovoide, de cerca de 33 metros de altura, repousa sobre uma alta construção octogonal e está fechado num anel de oito minaretes, que se erguem para os cantos do parapeito octógono. As paredes são cor de rosa, minaretes turquesa ao invés disso eles eram originalmente. Da mesma cor são os trevos perfis de lápis-lazúli, que brilho ao longo da base da cúpula. Localizado no meio da planície do deserto, estritamente de casebres de barro, este mausoléu gigantesco é um testamento para a virilidade d'Ásia Central, que, sob o comando de Seljúcidas, Mongóis e Timúridas produziu as obras mais inspiradas da arquitetura persa. É claro, a visão aqui é puramente a frente: é o protótipo do Taj Mahal e muitos outros edifícios religiosos. Mas ainda exala força e serenidade, enquanto seus descendentes estão confinados a sofisticação dramática. Possui a audácia da invenção autêntica; enfeites são sacrificados com a ideia e o resultado, apesar de possíveis imperfeições que representa o triunfo das limitações técnicas. A grande arquitetura é, em grande parte, desse tipo. Isto lembra Brunelleschi Galeria de fotos Referências
Купола Султанија

Купола Султанија (перс. سلطانيه‎) у истоименом граду иранске покрајине Занџан, је комплекс рушевина у чијем средишту се налази маузолеј монголског владара Олџеитуa, познатог по имену Мухамед Ходабанде. Султанија је била некадашња престоница Илханида, иранских владара монголског порекла из 14. века, око 240 километара западно од [Техеран]а. Средишња знаменитост Султаније је Маузолеј Олџеитуа, владара Илканата од 1280-1316. године, познат и као Купола Султанија. Осмоугаона зграда крунисана је куполом, прекривеном тиркизним фајансом и окруженом са осам витких минарета. Подигнута је између 1302. и 1312. године и најстарија је двослојна купола у Ирану. Тешка око 200 тона и висока 49 метара од основе, једна је од највећих купола од опеке на свету, после купола Фирентинске катедрале и Аја Софије. Њена важност у исламској архитектури може се упоредити са утицајем који је на ренесансну архитектуру имала Брунелескијева купола на Фирентинској катедрали. Иако је већина спољашњих украса Олџеитуовог маузолеја изгубљена, унутрашњост је изванредна и сматра се претечом Таџ Махала са очуваним мозаицима, керамиком и фрескама. Маузолеј Олџеиту је битна карика и кључни споменик за развој исламске архитектуре у централној и западној Азији. Овде су Илханиди унапредили идеје започете током класичне селџучке фазе (11. до почетка 13. века), када је уметност Ирана постала препознатљива у исламском свету, и чиме је положен пут за тимуридски период (крајем 14.-15. века), једно од најбриљантнијих раздобља у исламској уметности. Маузолеј Олџеитуа упечатљиво сведочи о епохи Илханида карактеристичној по иновацијама у грађевинском инжењерству, просторним пропорцијама, архитектонским облицима и декоративним обрасцима и техникама. Султанија је положила пут ка смелијој изградњи ове врсте купола у иранском стилу у муслиманском свету, попут Маузолеја Хоџа Ахмеда Иасавија и Таџ Махала. Локалитет Султанија уписан је на Унеско листу светске баштине 2005. године. Галерија Референце Спољашње везе Културни центар Амбасаде Исламске Републике Иран у Београду
Catedral de San Sarkis (Teherán)

La Catedral de San Sarkis (en armenio: Սուրբ Սարգիս մայր տաճար; en persa: کلیسای سرکیس مقدس) es una iglesia apostólica armenia en Teherán, Irán.​​ Sarkis es la versión armenia de "Sergio" La construcción de la Iglesia de San Sarkis en Teherán comenzó a partir de 1964 y se completó en 1970. La iglesia fue construida por los hermanos Sarkis en memoria de sus padres. Al inicio de la prelatura de Teherán estaba situada en la conjunción de la iglesia de Santa Madre María Madre en el centro de Teherán. A principios de 1960 se decidió cambiar el lugar de las oficinas de la prelatura a una nueva ubicación. Un comité compró los terrenos ubicados al final de la calle Villa (ahora llamada Neyatollahi). En 2006 el Sr. Hrair Hagopián renovó el área de bautismo y la iglesia en memoria de su esposa Vartuhí Davidián. Véase también Cristianismo en Irán Referencias
Cathédrale Saint-Sarkis de Téhéran

La cathédrale Saint-Sarkis (Sarkis signifie Serge en arménien; Սուրբ Սարգիս մայր տաճար en arménien, کلیسای سرکیس مقدس en persan) est la cathédrale de l'Église apostolique arménienne de Téhéran. Historique La cathédrale a été construite de 1964 à 1970 grâce aux fonds des frères Sarkissian, en mémoire de leurs parents. Lorsqu'une prélature arménienne a été installée dans la capitale iranienne, elle a d'abord pris siège à l'église Sainte-Marie-Mère-de-Dieu. Désormais elle se trouve rue Nedjatollahi (anciennement rue de la Villa). La cathédrale actuelle a été restaurée en 2006. Source (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Catedral de San Sarkis » (voir la liste des auteurs). Portail des chrétiens d’Orient Portail de l’architecture chrétienne Portail de l’Arménie Portail de Téhéran
Katedra św. Sarkisa w Teheranie

Katedra św. Sarkisa w Teheranie (per. کلیسای سرکیس مقدس, arm. Սուրբ Սարգիս մայր տաճար) – katedra należąca do Apostolskiego Kościoła Ormiańskiego zlokalizowana w stolicy Iranu, Teheranie. Kościół zbudowano w latach 1964–1970, fundatorem był Markar Sarkissian. Przypisy
Собор Святого Саркиса (Тегеран)

Кафедральный собор Святого Саркиса (арм. Սուրբ Սարգիս մայր տաճար, перс. کلیسای سرکیس مقدس‎) — храм Армянской Апостольской церкви в Тегеране, Иран. История Строительство собора святого Саргиса было начато в 1964 году и закончено в 1970 братьями Саркисян в память об их родителях. Вначале прелатство Армянской Церкви находилось в церкви Святой Богородицы в центральной части города. В начале 1960-х было принято решение переместить прелатство. Таким образом, епископ и члены комитета благодаря помощи местного армянского предпринимателя Маркара Саркисяна осуществили это решение. В итоге, комитет купил участок близ улицы Villa Street (сегодня это Nejatollahi Street). В 2006 году Грайр Акобян провёл реконструкцию храма в память о своей любимой жене Вардуи Давидян. Галерея См. также Список армянских храмов Ирана Армяне в Иране Примечания
Sankt Sarkiskatedralen, Teheran

Sankt Sarkiskatedralen ligger centralt i Irans huvudstad Teheran. Katedralen är domkyrka för Armeniska apostoliska kyrkans stift i Teheran och bär sitt namn efter fältherren och helgonet Sarkis. Byggnaden har betydelse för den armeniska gemenskapens kulturella identitet i Iran och fungerar som en samlingspunkt för armenier i Teheran. Kyrkobyggnaden Byggandet av katedralen påbörjades år 1964 och slutfördes år 1970. En renovering genomfördes år 2000. Katedralen som är 36,5 meter lång och 17,8 meter bred är Teherans största kyrkobyggnad. Byggnaden är enskeppig och har en stomme av betong. Ytterväggar och golv är täckta med marmor, medan innerväggar och innertak är täckta med kalk. Vid västra kortsidan finns huvudingången som flankeras av två torn med spetskupoler. Vid östra sidan finns en halvrund absid. I byggnadens mitt finns en stor spetskupol. För att spetskupolen inte skulle rasa ner försågs kyrkorummet med fyra bärande pelare. Kyrkorummet har en korsformad planform där altaret står på ett upphöjt kor i öster. Bildgalleri Referenser irun2iran.com Tehran Times visitiran.ir Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Sankt Sarkiskatedralen.﻿
Gerdkûh

La forteresse de Gerdkûh est située à 17 km à l'ouest de Damghan dans la province de Semnan en Iran. Gerdkûh est l'une des principales places fortes qui ont été occupées par les Assassins. Histoire Gerdkûh remonte peut-être à la période préislamique. La première mention de ce site date du Xe siècle pendant la période de diffusion de l'ismaélisme. Son premier possesseur serait le dâ`i 'Abd al-Malik al- Kawkabi, un des successeurs directs d'Abû Hâtim ar-Râzî. Au XIe siècle, la forteresse devient la possession des émirs seldjoukides de Damghan. De la fin du XIe siècle jusqu'au XIIIe siècle, Gerdkûh fait partie des forteresses nizârites pendant la période d'Alamut. Le siège de Gerdkûh par les Mongols commence en mai 1253 (rabî` al-awwal 651 A.H.). La garnison ne se rend que dix-sept ans plus tard à cause du manque de vêtements en décembre 1270 (rabî` ath-thani 669 A.H.), c'est-à-dire treize ans après la chute d'Alamut livrée sans combat en 1256. La forteresse n'a pas été rasée et a été utilisée jusqu'en 1384. Elle est complètement abandonnée pendant le règne des Séfévides. Notes Voir aussi Liens externes (en) Farhad Daftary, « Gerdkūh », dans Encyclopædia Iranica (lire en ligne) Portail de l’archéologie Portail de l’Iran et du monde iranien
Гірдкух

Гірдкух — стародавня фортеця Ірану, що уславилася надзвичайно довгим (1253-1270) і героїчним спротивом монголам під час навали останніх на Близький і Середній Схід. Примітки Посилання GERDKŪH [Архівовано 17 листопада 2012 у Wayback Machine.]
Vakil Bathhouse

Vakil Bath, Wakil Bath, or Wakil Hammam (Persian: حمام وکیل) is a Zand era public bathhouse (hammam) in Shiraz, Iran. It was a part of the royal district constructed during Karim Khan Zand's reign (1751–1779) which included the Arg of Karim Khan, Vakil Bazaar, and Vakil Mosque, among other administrative buildings. It is located in the historical center of Shiraz on the west side of the Vakil Mosque. The hammam was originally intended for use by the nobility and continued to be in use up until the 20th century. After its closure as a bathhouse, it became an ethnographic museum with a series of costumed mannequins illustrating how Shirazis would have relaxed by the fountain after taking a bath. It has since been restored and classified as a historic monument, inscribed with the number 917 on the list of national works of Iran. Description The bathhouse's design includes a central courtyard with a pool that served both aesthetic and practical purposes. Its floors and walls are made of sarooj, a traditional waterproof mortar, ensuring the longevity of the structure. The whole area is lighted by a series of bulbous glass skylights built in the vault pinnacles. Under the dome ceiling of the bath there are wall paintings featuring Persian mythology, epic, and religious narratives. William Francklin, English orientalist and army officer, who was in Shiraz a few years after the bathhouse had been built, left a survey of the construction. References
Bagno Vakil

Il bagno Vakil è un vecchio bagno pubblico a Shiraz in Iran. Faceva parte del quartiere reale costruito durante il regno di Karim Khan Zand, che comprende Arg di Karim Khan, il bazar Vakil, la moschea Vakil e molti altri monumenti amministrativi. All'interno è rappresentata la vita quotidiana tramite dei manichini. Il monumento è iscritto con il numero 917 sulla lista di opere nazionali dell'Iran. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su bagno Vakil Collegamenti esterni (EN) Bagno Vakil, in Encyclopædia Iranica, Ehsan Yarshater Center, Columbia University.
Vakilhammam

De Vakilhamam (Perzisch: حمام وکیل; Hammam-e Vakil) is een hamam (badhuis) in het oude centrum van de Iraanse stad Shiraz, nabij de Vakilbazaar en direct ten westen van de Vakilmoskee. Het badhuis werd gebouwd in de 18e eeuw tijdens de heerschappij van Karim Khan en is vernoemd naar zijn titel 'vakil' ("regent"). De smalle ingang leidt via een trap naar een portiek net onder de grond. Daarachter bevindt zich de kleedkamer. Op deze wijze probeerde men te voorkomen dat de kou naar binnen kwam of de warmte uit de hammam ontsnapte. Onder de vloer bevindt zich een nauwe ruimte waardoor de hitte kon stromen, zodat de vloer heter werd. In het zuidelijk deel is een khazineh (chazineh) gebouwd; een soort douche met twee grote ketels voor het verhitten van het water. In 2001 werd een traditioneel theehuis in de Vakilhamam gevestigd, maar nadat bleek dat de keuken zorgde voor schade aan het gebouw, werd het restaurant gesloten. Sinds 2008 huisvest het een klein tapijtmuseum.
Вакиль (баня)

Вакиль (Векиль, баня Векиля, араб. حَمـّامِ وَکیل‎) — общественная баня (хаммам) в Иране в честь правителя Керим-хана Зенда, носившего титул вакиль (векиль). Находится в Ширазе в провинции Фарс. Керим-хан Зенд называл себя векилем — регентом при малолетнем Исмаиле III, отпрыске Сефевидов. После смерти Надир-шаха в 1747 году и утверждения на престоле Шираза Керим-хана Зенда, будущего правителя Ирана, в Ширазе были построены величественные здания, среди которых — баня Вакиль, мечеть Вакиль, базар Вакиль с караван-сараем, крепость Керим-хан, павильон с садом. Баня Вакиль под номером 917 была внесена в Список национальных памятников Ирана. Ансамбль исторических памятников эпохи Зендов в провинции Фарс в 2008 году внесён кандидатом в Список объектов всемирного наследия ЮНЕСКО в Иране. Примечания
Вакіль (лазня, Шираз)

Лазня Вакіль або Хамам Вакіль (перс. حمام وکیل) — це громадська лазня (хамам) епохи Занд у Ширазі, Іран. Вона була частиною королівського району, побудованого за часів правління Карім Хана Занда (1751–1779), який включав фортецю Карім Хана, Базар Вакіль та Мечеть Вакіль, серед інших адміністративних будівель. Вона розташована в історичному центрі Шираза, на західній стороні мечеті Вакіль. Лазня названа на честь правителя Карім Хана Занда, який мав титул вакіль (векіль). Опис Хамам спочатку призначався для використання знаттю та продовжував використовуватися до 20 століття. Після закриття як лазні, вона стала етнографічним музеєм із серією манекенів у костюмах, що ілюструють, як ширазійці відпочивали біля фонтану після купання. Відтоді її було відновлено та класифіковано як історичну пам'ятку, внесену під номером 917 до списку національних творів Ірану. Проект лазні включає центральний двір з басейном, який служив як естетичним, так і практичним цілям. Його підлога та стіни виготовлені з саруджу, традиційного водонепроникного розчину, що забезпечує довговічність конструкції. Вся площа освітлюється низкою скляних мансардних вікон, вбудованих у вершини склепіння. Під куполом лазні є настінні розписи із зображенням перської міфології, епосу та релігійних оповідань. Вільям Франклін, англійський сходознавець та армійський офіцер, який перебував у Ширазі через кілька років після будівництва лазні, залишив огляд будівництва. Галерея Примітки Посилання (архів оригіналу за березень 2016)
Universidad Tecnológica Sharif

Universidad Tecnológica Sharif (Persian ( romanizado : Dāneshgāh-e San'ati-ye Sharif) es una universidad pública de investigación en Teherán, Irán. Es una institución de enseñanza superior dedicada a las áreas de ciencia, tecnología, ingeniería y matemáticas (STEM). Establecida en 1966 bajo el reinado de Mohammad Reza Shah Pahlavi, anteriormente fue nombrada en su honor como Universidad Tecnológica Aryamehr. Hoy es llamada Universidad Tecnológica Sharif en honor a Majid Sharif Vaghefi, un destacado miembro disidente de la Organización de los Muyahidines del Pueblo de Irán . La Universidad Tecnológica Sharif ofrece programas de pregrado y posgrado en 15 departamentos. Su alumnado está compuesto por aproximadamente 6000 ​ estudiantes de pregrado y 4700 ​ estudiantes de posgrado.​ En 2023, según US News & World Report, la clasificación mundial de esta universidad alcanzó el puesto 598.​​ Profesores y alumni destacados Entre los exalumnos destacados en el ámbito académico se encuentra la fallecida Maryam Mirzakhani, profesora de matemáticas en la Universidad de Stanford y la primera mujer en recibir la Medalla Fields . El bloguero de derechos humanos encarcelado Kouhyar Goudarzi era estudiante de ingeniería aeroespacial en la Universidad Sharif hasta que, supuestamente, la presión de las fuerzas de seguridad del Estado provocó su expulsión.​ Omid Kokabee, exalumno de física aplicada y mecánica,​ fue arrestado mientras visitaba Irán durante su investigación postdoctoral en la Universidad de Texas en Austin.​ Fue sentenciado a 10 años de prisión por "comunicarse con un gobierno hostil" y "ganancias ilegítimas/ilegales".​ Referencias