Otočje Krakatav

Otočje Krakatav je majhen nenaseljen arhipelag vulkanskih otokov, ki ga je oblikoval stratovulkan Krakatav v Sundskem prelivu, ugnezden med veliko večjima otokoma Java in Sumatra. Leta 2018 so otočje sestavljali štirje glavni otoki: Verlaten (znan tudi kot Sertung) na severozahodu, Lang (znan tudi kot Rakata Kecil ali Panjang) na severovzhodu, Rakata (kar je še vedno glavni otok) na jugu in trenutno vulkansko aktiven Anak Krakatav v severno-središčnem delu. Skupaj so otoki del indonezijskega otoškega ločnega sistema, ki ga je ustvarila subdukcija Indo-avstralske plošče proti severovzhodu. Kot del dinamičnega vulkanskega sistema so se otoki skozi zgodovino nenehno preoblikovali, najbolj opazno med izbruhom Krakatava leta 1883. Upravno gledano otočje Krakatav v celoti leži znotraj Lampunga v Indoneziji in je del narodnega parka Ujung Kulon. Geologija Krakatav je aktivni stratovulkan v Indoneziji in leži na skrajnem zahodnem robu pacifiškega ognjenega obroča. Krakatav je izjemno močan vulkan, katerega izbruh leta 1883 je bil eden najsmrtonosnejših in najbolj uničujočih vulkanskih dogodkov v vsej zabeleženi zgodovini. Geografija Sedanji otoki Otok Verlaten (znan tudi kot Sertung) – Verlaten je precej nizek otok s hribom na sredini. Razen manjšega udora na jugovzhodu (najbližje glavnemu otoku Krakatav) je Verlaten med izbruhom leta 1883 utrpel le malo škode. Namesto tega se je zaradi padavin plovca njegova površina skoraj trikrat povečala, čeprav je bila večina pridobitve hitro odnesena. Po izbruhu leta 1883 je Verlaten na severovzhodu razvil nizek kopenski greben s somornim jezerom blizu konca. To jezero je postalo zatočišče vodnih ptic, vendar ga je od takrat prebila erozija valov. Otok Lang (znan tudi kot Mali Krakatav ali Panjang) – Lang je v nasprotju s tem precej hribovit. Med izbruhom leta 1883 je bil le malo prizadet; dejansko se je zaradi ogromnega padanja plovca razširil, čeprav je bila večina dodatnega območja v nekaj letih odplaknjena. Rakata (znan tudi kot Veliki Krakatav) – Z višino 813 metrov je bil največji in najjužnejši od treh vulkanov, ki so oblikovali zdaj uničeni otok »Krakatav« (ostala sta Danan in Perboewatan), in edini, ki ni bil uničen med izbruhom leta 1883. Vendar je Rakata v tem izbruhu izgubil svojo severno polovico – ostala mu je le južna polovica. Izpostavljena pečina je vizualno precej presenetljiva, deloma zaradi velikega izpostavljenega nasipa, ki se konča z veliko lečasto izboklino na sredini skoraj navpične pečine. Značilnost so poimenovali »Oko Krakatava«. Anak Krakatav – Po izbruhu leta 1883 je bila kupola lave Krakatava v celoti pod gladino oceana. Vendar pa je decembra 1927 izbruh povzročil nov otok, ki se je dvignil nad vodno gladino. Izbruhi so bili sprva iz plovca in pepela, ta otok in dva otoka, ki sta sledila, pa je morje hitro odneslo. Sčasoma je avgusta 1930 izbruhnil četrti otok z imenom Anak Krakatav (kar v indonezijščini pomeni »otrok Krakatava«) in ustvaril tokove lave hitreje, kot so jih valovi lahko odnesli. Nekdanji otoki Poolsche Hoed (nizozemsko Poljski klobuk) – nekdanji majhen skalnat otoček med otokoma Krakatav in Lang, ki je bil uničen med izbruhom leta 1883. Ime je očitno izpeljano iz njegovega videza iz morja: ostro zaobljena konica, podobna starodavnim kapam, ki so jih nosili Poljaki. Calmeyer (včasih zapisano Calmejer) – nekdanji otok, ki je nastal iz vulkanskih produktov izbruha Krakatava leta 1883, v prelivu Sebesi med otokom Krakatav in Sebesijem, ki je bilo precej plitvo območje (približno 20 metrov pred izbruhom). Calmeyer je bil nekoliko višji od Steersa, na najvišji točki približno 6,5 metra. Oba sta bila precej hitro erodirana zaradi delovanja valov; Calmeyer se je do obiska Rogierja Verbeeka oktobra 1883 razdelil na približno pol ducata manjših otočkov in je v dveh letih izginil. Peščeni bregovi s temi imeni še vedno obstajajo. Steers (otok) – nekdanji otok, ki je nastal iz vulkanskih produktov izbruha Krakatava leta 1883 v prelivu Sebesi med otokom Krakatav in Sebesijem. Steers je bil nekoliko večji od obeh, vendar nikoli ni bil več kot tri metre nad vodno gladino. Valovi so ga precej hitro odnesli in v dveh letih je izginil. Peščene sipine z istim imenom so še vedno prisotne. Galerija Sklici Viri Simkin, Tom and Richard S. Fiske (1983). Krakatau, 1883—the volcanic eruption and its effects. Smithsonian Institution Press. ISBN 0-87474-841-0. Rupert Furneaux (1964). Krakatoa. Prentice-Hall. ISBN 1111751633. : ISBN / Date nekompatibilen (pomoč) Quammen, David (1996). The Song of the Dodo: Island Biogeography in an Age of Extinctions. New York: Simon & Schuster. str. 141–151. ISBN 0-684-82712-3.