Sulavezi

Sulavezi (nekoč znan kot Celebes) je otok v Jugovzhodni Aziji, del otočja Veliki Sundski otoki na vzhodu Tihega oceana in s površino 174.600 km² eden največjih otokov na svetu. Leži vzhodno od Bornea, zahodno od Molukov in južno od Mindanaa ter arhipelaga Sulu in Novo Gvinejo in v celoti pripada Indoneziji. Znotraj Indonezije so večji le Sumatra, Borneo in Nova Gvineja, bolj naseljeni pa sta le Java in Sumatra. Obala je izrazito razčlenjena, s štirimi glavnimi polotoki (Minahasa, Vzhodni, Južni in Jugovzhodni polotok), ki razmejujejo tri velike zalive na vzhodu in jugu, na zahodu pa Makasarski preliv otok ločuje od Bornea. Sestava je posledica burne tektonske aktivnosti v geološki zgodovini: leži namreč na kraju, kjer konvergirajo avstralska, pacifična in evrazijska plošča, ki so premaknile skupaj pet nekoč ločenih praotokov. Površje je še zdaj razbrazdano s številnimi prelomi, gorato in tektonsko aktivno. Najvišji vrh je gora Rantemario z 3478 m nadmorske višine. Le južni polotok in jug osrednjega dela Sulavezija sta ravninska. Sulavezi je tretji najbolj naseljen indonezijski otok (za Sumatro in Balijem), kjer po oceni živi skoraj 19 milijonov ljudi, predvsem na njegovem južnem delu, ki je bolj položen in vlažnejši. Tam se razprostirajo obsežna riževa polja in tudi sicer je ta del bolj razvit od severa. Prebivalci pripadajo množici različnih etničnih skupin in so pretežno kristjani, čeprav so ohranjena tudi tradicionalna avtohtona verstva. Največje mesto je Makasar na jugozahodu, ki so ga ustanovili Nizozemci leta 1607 kot trgovsko postojanko v prizadevanju za nadzor nad trgovino z začimbami. Etimologija Ime Sulavezi verjetno izvira iz besed sula ('otok') in besi ('železo') in se morda nanaša na zgodovinski izvoz železa iz bogatih nahajališč železa v jezeru Matano. Ime se je uveljavilo po indonezijski neodvisnosti. Ime Celebes so otoku prvotno dali portugalski raziskovalci. Čeprav njegov neposredni prevod ni jasen, bi lahko šlo za portugalsko različico domačega imena Sulavezi. Geografija Sulavezi je enajsti največji otok na svetu, ki pokriva površino 186.216,16 km2 (vključno z manjšimi otoki, ki so del Sulavezija). Osrednji del otoka je razgiban in gorat, tako da so bili polotoki tradicionalno oddaljeni drug od drugega, z boljšimi povezavami po morju kot po cesti. Trije zalivi, ki delijo polotoke Sulavezija od severa proti jugu, so Tomini, Tolo in Boni. Ti zalivi ločujejo Minahasa ali Severni polotok, Vzhodni polotok, Jugovzhodni polotok in Južni polotok. Makasarski preliv poteka vzdolž zahodne strani otoka. Otok na zahodu obdaja Borneo, na severu Filipini, na vzhodu Moluki ter na jugu Flores in Timor. Manjši otoki Otoki Selayar tvorijo verigo, ki se razteza proti jugu od jugozahodnega Sulavezija v Floreško morje in so upravno del Sulavezija. Otoki Sangihe in Talaud se raztezajo proti severu od severovzhodne konice Sulavezija, medtem ko otoka Buton in Muna s sosednjimi otoki ležita ob njegovem jugovzhodnem polotoku, otoki Togian so v Tominijskem zalivu, otok Peleng in otoki Banggai pa tvorijo skupino med Sulavezijem in Moluki. Vsi zgoraj omenjeni otoki in številni manjši ob obali Sulavezija so upravno del šestih provinc Sulavezija. Geologija Otok se vzpenja od obal globokih morij, ki obdajajo otok, do visoke, večinoma nevulkanske, gorate notranjosti. Aktivni vulkani so na severnem polotoku Minahasa, ki se razteza proti severu do otokov Sangihe. Severni polotok vsebuje več aktivnih vulkanov, kot so gora Lokon, gora Awu, Soputan in Karangetang. Glede na rekonstrukcije tektonskih plošč naj bi otok nastal s trkom terenov Evrazijske plošče (ki tvori zahod in jugozahod) in Avstralske plošče (ki tvori jugovzhod in Banggai), pri čemer so bili otoški loki prej v Pacifiku (ki tvorijo severni in vzhodni polotok). Zaradi številnih tektonskih izvorov kopno pretresajo različni prelomi, zaradi česar je otok nagnjen k potresom, vključno s smrtonosnima potresoma leta 2018 in 2021. Ob vzhodni obali Sulavezija je Severno Bandsko morje nastalo s subdukcijskim pomikom v zgodnjem miocenu. Dokazi za ta tektonski dogodek so obsežna medsebojno povezana mreža prelomov, ki jo najdemo na tem območju, vulkanski podvodni greben z okoliškimi grebeni in akrecijski klin. Ob obali vzhodnega Selavestija in Bangaija je kopičenje karbonatnih kamnin iz poznega miocena. Ti karbonati so verjetno grebeni s koničastimi vrhovi, karbonatna platforma pa ima skupno debelino približno 180–770 metrov. Sulavezi, v nasprotju z večino drugih otokov v biogeografski regiji Wallacea, ni resnično oceanski, temveč sestavljen otok v središču azijsko-avstralskega kolizijskega območja. Deli otoka so bili prej pritrjeni na azijski ali avstralski celinski rob in so se od teh območij ločili z vikariantnimi procesi. Na zahodu je odprtje Makasarskega preliva v eocenu pred približno 45 milijoni let ločilo Zahodni Sulavezi od Sundalanda. Na vzhodu je tradicionalni pogled na trke več mikrokontinentalnih fragmentov, ki so bili odrezani od Nove Gvineje z aktivnim vulkanskim robom v Zahodnem Sulaveziju v različnih obdobjih od zgodnjega miocena pred približno 20 milijoni let, nedavno nadomestila hipoteza, da je ekstenzijska fragmentacija sledila enemu samemu miocenskemu trku Zahodnega Sulavezija z izboklino Sula, zahodnim koncem starodavnega nagubanega pasu variskega izvora v poznem paleozoiku. Bazen Bone Bazen Bone leži med jugovzhodnim in južnim krakom Sulavezija. Glede na nedavne študije se je bazen odprl zaradi ekstenzijskih sil. Bazen je omejen z normalnimi prelomi na vsaki strani bazena, pri čemer je vsaka stran bazena obdana z dvignjeno temeljno kamnino z mladimi sedimenti, ki so na sredini. Pretekla geološka zgodovina je omogočila veliko kopičenje karbonatov, kar bi lahko vodilo do večjega potenciala za pojavljanje nafte in plina. Vendar pa prelomi, prisotni v bazenu, naredijo ta sistem zelo zapleten. Prazgodovina Najstarejši dokazi o ljudeh na Sulaveziju so kamnita orodja, ki so jih izdelali arhaični ljudje, stara vsaj 1,04 milijona let in morda celo 1,48 milijona let, najdena na najdišču Calio blizu vasi Ujung v okrožju Lilirilau v okrožju Soppeng na jugozahodu Sulavezija. Druga arhaična kamnita orodja, ki jih je izdelal človek in so stara več kot 200.000 do 100.000 let, so bila najdena na najdišču Talepu blizu vasi Cabenge, ki je prav tako v okrožju Lilirilau. Pred oktobrom 2014 je bila poselitev Južnega Sulavezija s strani sodobnih ljudi datirana na približno 30.000 let pred našim štetjem na podlagi radiokarbonskih datacij, pridobljenih iz skalnih zaklonišč v Marosu. Takrat še niso našli nobenih zgodnejših dokazov o človeški naselbini, vendar je otok skoraj zagotovo predstavljal del kopenskega mostu, ki je bil uporabljen za naselitev Avstralije in Nove Gvineje vsaj pred 40.000 leti pred našim štetjem. Ni dokazov, da bi Homo erectus dosegel Sulavezi; surovo kamnito orodje, prvič odkrito leta 1947 na desnem bregu reke Walanae pri Barruju (danes del Bone Regentstva), za katero so na podlagi povezave s fosili vretenčarjev domnevali, da izvira iz pleistocena, zdaj pa naj bi datirali morda v 50.000 let pred našim štetjem. Po modelu Petra Bellwooda o migraciji avstronezijsko govorečih kmetov (AN) proti jugu, radiokarbonski datiranja iz jam v Marosu kažejo na datum prihoda skupine iz vzhodnega Bornea, ki je govorila proto-južnosulavezijski jezik (PSS), v sredino drugega tisočletja pred našim štetjem. Prvotna naselbina je bila verjetno okoli ustja reke Sa'dan, na severozahodni obali polotoka, čeprav je bila predlagana tudi južna obala. Naknadne migracije čez gorato pokrajino so povzročile geografsko izolacijo govorcev PSS in razvoj njihovih jezikov v osem družin jezikovne skupine Južni Sulavezi. Če lahko rečemo, da ima vsaka skupina domovino, je bila domovina Bugijev – danes najštevilčnejša skupina – okoli jezer Témpé in Sidénréng v depresiji Walennaé. Tukaj je približno 2000 let živela jezikovna skupina, ki bo postala sodobni Bugiji; arhaično ime te skupine (ki se je ohranilo v drugih lokalnih jezikih) je bilo Ugiq. Kljub temu, da so danes tesno povezani z Makasarci, so najbližji jezikovni sosedje Bugijev Torajani. Družba Bugijev pred letom 1200 je bila najverjetneje organizirana v poglavarstva. Nekateri antropologi so domnevali, da so se te poglavarstva vojskovala in v miru križala. Nadalje so domnevali, da je bila osebna varnost zanemarljiva in da je bil lov na glave ustaljena kulturna praksa. Politična ekonomija je bila mešanica lova in nabiralništva ter kmetijstva, ki se je premikalo ali se je premikalo. Špekulativno sajenje mokrega riža je morda potekalo ob robovih jezer in rek. V osrednjem Sulaveziju je več kot 400 granitnih megalitov (megalitsko najdišče Pokekea v dolini Behoa, dolini Bada in Napu v narodnem parku Lore Lindu), ki jih različne arheološke študije datirajo v obdobje od 3000 pr. n. št. do 1300 n. št. Njihova velikost se razlikuje od nekaj centimetrov do približno 4,5 metra. Prvotni namen megalitov ni znan. Približno 30 megalitov predstavlja človeške oblike. Drugi megaliti so v obliki velikih loncev (Kalamba) in kamnitih plošč (Tutu'na). Pokop ženske, povezane s kulturo lovcev in nabiralcev Toalean, ki sega v čas pred 7000 leti, je razkril DNK, ki ponuja redek vpogled v zgodnje migracije v regiji in skoznjo. Jamska umetnost Oktobra 2014 je bilo objavljeno, da so jamske poslikave v Marosu stare približno 40.000 let. Ena od rok je bila stara 39.900 let, kar jo uvršča med najstarejše znane šablone rok na svetu (rekord doslej drži 64.000 let stara šablona, ​​ki jo je izdelal neandertalec v jami Maltravieso v Cáceresu v Španiji). Dr. Maxime Aubert z Univerze Griffith v Queenslandu v Avstraliji je dejal, da je to minimalna starost za obris v jami Pettakere v Marosu, in dodal: »Zraven je prašič, ki je star najmanj 35.400 let in to je ena najstarejših figurativnih upodobitev na svetu, če ne celo najstarejša.« 11. decembra 2019 je skupina raziskovalcev pod vodstvom dr. Maxima Auberta oznanila odkritje najstarejših lovskih prizorov v prazgodovinski umetnosti na svetu, ki so stari več kot 44.000 let, iz apnenčaste jame Leang Bulu' Sipong 4. Arheologi so starost upodobitve lova na prašiča in bivola določili zaradi kalcitnih 'kokic', različnih izotopskih ravni radioaktivnega urana in torija. Marca 2020 so arheologi Univerze Griffith v jami Leang Bulu Bettue našli dve majhni kamniti 'plošči', ki datirata v čas med 26.000 in 14.000 leti. Medtem ko je eden od kamnov vseboval anoo (vodnega bivola) in nekaj, kar je morda cvet, zvezda ali oko, je drugi upodabljal astronomske svetlobne žarke. Januarja 2021 so arheologi v jami Leang Tedongge objavili odkritje jamske umetnosti, ki je stara vsaj 45.500 let. Po podatkih revije Science Advances je jamska poslikava bradavičastega prašiča najzgodnejši dokaz človeške naselitve v regiji. Odrasel prašič, velik 136 cm x 54 cm, verjetno sulaveški ali celebeški bradavičasti prašič (Sus celebensis), je bil upodobljen z rogovom podobnimi bradavicami na obrazu in dvema odtisoma rok nad zadnjimi nogami. Po besedah ​​soavtorja Adama Brumma sta delno ohranjena še dva prašiča in zdi se, da je bradavičasti prašič opazoval boj med njima. Zgodovina Hindujsko-budistična doba Leta 1921 so v Sikendengu v Južnem Sulaveziju blizu reke Karama odkrili bronasti kip Amaravathija, ki ga je Bosch (1933) datiral v 2.–7. stoletje našega štetja. Leta 1975 so v Bontoharuju na otoku Selayar v Južnem Sulaveziju odkrili majhne lokalno izdelane budistične kipe iz 10.–11. stoletja. Od 13. stoletja dalje je dostop do prestižnega trgovskega blaga in virov železa začel spreminjati dolgoletne kulturne vzorce in ambicioznim posameznikom omogočati gradnjo večjih političnih enot. Ni znano, zakaj sta se ti dve sestavini pojavili skupaj; ena je bila morda produkt druge. Leta 1367 je bilo v javanskem rokopisu Nagarakretagama iz obdobja Majapahit omenjenih več identificiranih političnih območij na otoku. V 14. pesmi so omenjena politična območja, vključno z Gowo, Makasarjem, Luwujem in Banggaijem. Zdi se, da so bila do 14. stoletja politična območja na otoku povezana v arhipelaško pomorsko trgovsko mrežo s središčem v pristanišču Majapahit na vzhodni Javi. Do leta 1400 je v zahodni dolini Cenrana, pa tudi na južni obali in na zahodni obali blizu sodobnega Parepareja, nastalo več nastajajočih kmetijskih kneževin. Krščansko kolonialno obdobje Prva Evropejca, ki sta obiskala otok (za katerega sta zaradi njegove ukrivljene oblike verjela, da je arhipelag), sta bila portugalska mornarja Simão de Abreu leta 1523 in Gomes de Sequeira (med drugim) leta 1525, poslana z Molukov v iskanju zlata, za katerega so otoki sloveli, da ga proizvajajo. Portugalska baza je bila v Makasarju ustanovljena v prvih desetletjih 16. stoletja in je trajala do leta 1665, ko so jo zavzeli Nizozemci. Nizozemci so na Sulavezi prispeli leta 1605, kmalu pa so jim sledili Angleži, ki so v Makasarju ustanovili tovarno. Od leta 1660 so bili Nizozemci v vojni z Govo, glavno silo na zahodni obali Makasarja. Leta 1669 je admiral Speelman prisilil vladarja, sultana Hasanuddina, da je podpisal pogodbo iz Bongaye, ki je nadzor nad trgovino predala nizozemski Vzhodnoindijski družbi. Nizozemcem je pri osvojitvi pomagal bugiški vojskovodja Arung Palakka, vladar bugijskega kraljestva Bone. Nizozemci so zgradili utrdbo v Ujung Pandangu, medtem ko je Arung Palakka postal regionalni gospodar, Bone pa prevladujoče kraljestvo. Zdi se, da se je politični in kulturni razvoj zaradi statusa quo upočasnil. Leta 1905 je celoten otok postal del nizozemske državne kolonije Nizozemske Vzhodne Indije, ki je trajala do japonske okupacije v drugi svetovni vojni. Med indonezijsko nacionalno revolucijo je nizozemski kapitan 'Turk' Westerling vodil pohode, v katerih je med kampanjo na Južnem Sulaveziju umrlo na stotine, morda celo na tisoče ljudi. Po prenosu suverenosti decembra 1949 je Sulavezi postal del zveznih Združenih držav Indonezije, ki so se leta 1950 vključile v enotno Republiko Indonezijo. Prebivalstvo Prebivalstvo Sulavezija po provincah (popis prebivalstva 2020) Južni Sulawesi (45,6 %) Osrednji Sulawesi (15,0 %) Jugovzhodni Sulawesi (13,2 %) Severni Sulawesi (13,2 %) Zahodni Sulawesi (7,13 %) Gorontalo (5,89 %) V indonezijskem popisu prebivalstva leta 2000 je bilo prebivalcev provinc Sulavezija 14.946.488 oziroma približno 7,25 % celotnega prebivalstva države. Do popisa prebivalstva leta 2010 je skupno število doseglo 17.371.782, popis prebivalstva leta 2020 pa jih je zabeležil skupno 19.896.951. Uradna ocena za sredino leta 2023 je bila 20.568.411. Največje mesto na Sulaveziju je Makasar. Religija Islam je večinska religija na Sulaveziju. Spreobrnitev nižavja jugozahodnega polotoka (Južni Sulavezi) v islam se je zgodila v začetku 17. stoletja. Kraljestvo Luvu v Boneškem zalivu je prvo sprejelo islam februarja 1605; makasarsko kraljestvo Gowa-Talloq s središčem v današnjem mestu Makasar je sledilo septembra. Vendar sta se ljudstvi Gorontalo in Mongondow s severnega polotoka v islam večinoma spreobrnila šele v 19. stoletju. Večina sulavezijskih muslimanov je sunitov. Kristjani predstavljajo na otoku precejšnjo manjšino. Po podatkih demografa Tobyja Alice Volkmana je 17 % prebivalstva Sulavezija protestantov in manj kot 2 % katoličanov. Kristjani so skoncentrirani na konici severnega polotoka okoli mesta Manado, kjer živijo Minahasi, pretežno protestantsko ljudstvo, ter na najsevernejših otokih Sangir in Talaud. Prebivalstvo Toraja iz Tana Toraje v Južnem Sulaveziju se je po osamosvojitvi Indonezije večinoma spreobrnilo v krščanstvo. Precejšnje število kristjanov je tudi okoli jezera Poso v osrednjem Sulaveziju, med ljudstvi, ki govorijo pamonsko, v osrednjem Sulaveziju in v bližini Mamase. Čeprav se večina ljudi identificira kot muslimani ali kristjani, se pogosto držijo tudi lokalnih verovanj in božanstev. Na Sulaveziju so tudi manjše skupnosti budistov in hindujcev, običajno med kitajsko, balijsko in indijsko skupnostjo. Uprava Otok je bil med letoma 1945 in 1960 upravljan kot ena provinca. Leta 1960 je bil razdeljen na dve provinci – Severni in Osrednji Sulavezi ter Južni in Jugovzhodni Sulavezi. Leta 1964 sta bili obe ponovno razdeljeni, prva na Severni Sulavezi in Osrednji Sulavezi, druga pa na Južni Sulavezi in Jugovzhodni Sulavezi. Danes je razdeljen na šest provinc: Gorontalo, Zahodni Sulavezi, Južni Sulavezi, Osrednji Sulavezi, Jugovzhodni Sulavezi in Severni Sulavezi. Med njimi sta najnovejši provinci Gorontalo, ustanovljena leta 2000 iz dela Severnega Sulavezija, in Zahodni Sulavezi, ustanovljen leta 2004 iz dela Južnega Sulavezija. Največja mesta na otoku so prestolnice provinc Makasar, Manado, Palu, Kendari in Gorontalo (glavno mesto province Zahodni Sulavezi – mesto Mamuju – ni mesto); obstaja še šest drugih mest – Bitung, Palopo, Bau-Bau, Parepare, Kotamobagu in Tomohun. Rastlinstvo in živalstvo Sulavezi je del biogeografskega območja Wallacea, kar pomeni, da ima mešanico indomalajskih in avstralazijskih vrst, ki so na otok prišle s prečkanjem globokomorskih oceanskih ovir. Flora vključuje en avtohtoni evkalipt, E. deglupta. Na otoku je 8 narodnih parkov, od katerih so 4 večinoma morski. Parka z največjo kopensko površino sta narodni park Bogani Nani Wartabone z 2871 km2 in narodni park Lore Lindu z 2290 km2. Narodni park Bunaken, ki varuje bogat koralni ekosistem, je bil predlagan za uvrstitev na seznam svetovne dediščine UNESCO. Obala severne konice Sulavezja je opredeljena kot območje z najvišjim pomenom za morsko biotsko raznovrstnost v koralnem trikotniku. Sesalci V zgodnjem pleistocenu je bil na Sulavezju pritlikavi slon in pritlikava oblika Stegodona (sorodnik slona, ​​S. sompoensis); kasneje sta oba nadomestili večji obliki. Prej je bil prisoten tudi velikanski slon, Celebochoerus. Domneva se, da je veliko migrantov na Sulavezi prispelo prek Filipinov, medtem ko je Sulavezi služil kot vmesna postaja za migrante na Flores. Priznana je pleistocenska menjava favne s konkurenčnim izpodrivanjem več avtohtonih Tarsiidae s strani novejših in Celebochoerusa z drugimi srednje velikimi rastlinojedci, kot so babirusa, anoa in celebeški bradavičasti prašič (Sus celebensis). Na Sulavezju je znanih 127 obstoječih avtohtonih vrst sesalcev. Velik odstotek, 62 % (79 vrst), je endemičnih, kar pomeni, da jih ne najdemo nikjer drugje na svetu. Največji med njimi sta nižinska anoa in gorska anoa ali pritlikavi bivol. Drugi vrsti parnokopitnikov, ki naseljujejo Sulavezi, sta bradavičasti prašič in babirusa, ki sta odklonska prašiča. Edina avtohtona mesojeda je sulaveška palmova cibetka (Macrogalidia musschenbroekii) (vnesene so bile azijska palmova Paradoxurus hermaphroditus in malajska cibetka Viverra tangalunga). Med prisotnimi primati so številni nočni nartničarji (Tarsiidae) (T. fuscus, Tarsius dentatus, Tarsius spectrumgurskyae, Tarsius supriatnai, Tarsius wallacei, Tarsius lariang in pritlikavi Tarsius pumilus) ter dnevni makaki (Macaca hecki, Macaca ochreata, Macaca nigra, Macaca nigrescens, Macaca maura in Macaca tonkeana). Medtem ko je večina sesalcev Sulavezija placentnih in ima azijske sorodnike, je prisotnih tudi več vrst kuskusov, drevesnih vrečarjev avstralskega izvora (Ailurops ursinus in Strigocuscus celebensis, ki živita dnevno oziroma nočno). Sulavezi je dom velikega števila endemičnih rodov glodavcev. Rodovi muridov, ki so endemični za Sulavezi in neposredno sosednje otoke (kot so otoki Togian, otok Buton in otok Muna), so Bunomys, Echiothrix, Margaretamys, Taeromys in Tateomys ter enovrstni rodovi Eropeplus, Hyorhinomys, Melasmothrix, Paucidentomys, Paruromys, Sommeromys in polvodni Waiomys. Vseh devet sciuridov je iz treh endemičnih rodov Hyosciurus, Prosciurillus in Rubrisciurus. Čeprav je na Sulaveziju prisotnih več kot 20 vrst netopirjev, je le del teh endemičnih: Rhinolophus tatar, Scotophilus celebensis in veliki netopirji Acerodon celebensis, Boneia bidens, Dobsonia exoleta, Harpyionycteris celebensis, Neopteryx frosti, Rousettus celebensis in Styloctenium wallacei. Na otoku najdemo več endemičnih rovk, (Crocidura lea), Crocidura levicula in Crocidura rhoditis. Sulavezi nima jadralnih sesalcev, saj leži med Borneom z njegovimi sundskimi letečimi lemurji (Galeopterus variegatus) in letečimi vevericami (Pteromyini) ter sladkosnedo poletušo vrečarico (Petaurus breviceps). Ptice Nasprotno pa sulaveške vrste ptic običajno najdemo tudi na drugih bližnjih otokih, kot je Borneo; 31 % sulaveških ptic ne najdemo nikjer drugje. Ena endemična vrsta (ki jo najdemo tudi na majhnih sosednjih otokih) je pretežno prizemni maleo (Macrocephalon maleo) velikosti kokoši, Megapodiidae, ki včasih uporablja vroč pesek blizu vulkanskih izlivov otoka za inkubacijo jajc. Mednarodno partnerstvo naravovarstvenikov, donatorjev in lokalnega prebivalstva je ustanovilo Zavezništvo za ohranjanje Tompotike, da bi ozavestili in zaščitili gnezdišča teh ptic na osrednje-vzhodnem delu otoka. Druge endemične ptice so Aramidopsis plateni, škorec Enodes erythrophris, sova Tyto rosenbergii, Basilornis celebensis, Eurostopodus diabolicus in Scissirostrum dubium. Na Sulaveškem otoku je znanih približno 350 vrst ptic. Plazilci Večji plazilci Sulavezija niso endemični in so mrežasti in burmanski pitoni, boa (Candoia carinata), kraljeva kobra (Ophiophagus hannah), indijski pasasti varan (Varanus salvator), Hydrosaurus amboinensis, slanovodni krokodil (Crocodylus porosus) in orjaška črepaha (Chelonia mydas). Izumrla orjaška želva, Megalochelys atlas, je bila prej prisotna, vendar je pred 840.000 leti izginila, verjetno zaradi prihoda Homo erectusa. Podobno so na otoku očitno živeli tudi komodoški varani ali podobni kuščarji, ki so bili med njegovimi glavnimi plenilci. Manjše kače Sulavezija so neendemične oblike, kot je Chrysopelea paradisi in endemične oblike, kot so Calamaria boesemani, Calamaria muelleri, Calamaria nuchalis, Cyclotyphlops, Enhydris matannensis, Ptyas dipsas, Rabdion grovesi, Tropidolaemus laticinctus in Typhlops conradi. Podobno med manjšimi kuščarji na Sulawesiju najdemo neendemične vrste, kot so Bronchocela jubata, Dibamus novaeguineae in Gekko smithii, pa tudi endemične vrste, kot sta Lipinia infralineolata in Gekko iskandari. Na Sulaveziju živi tudi več vrst sladkovodnih kuščarjev, od katerih sta dva endemična. Med njimi sta Forstenova želva (Indotestudo forstenii) in sulaveška gozdna želva (Leucocephalon yuwonoi), ki verjetno izvirata iz razpršitve celinske azijske podolgovate želve in malajske ploščate želve s takrat izpostavljene podceline Sundaland v pleistocenu. Preostali dve vrsti sta neendemična želvi Cuora amboinensis in Amyda cartilaginea. Dvoživke Med dvoživke Sulavezija spadajo endemične žabe Hylarana celebensis, H. macrops, H. mocquardi, Ingerophrynus celebensis, Limnonectes arathooni, L. larvaepartus, L. microtympanum, Occidozyga celebensis, O. semipalmata in O. tompotika ter endemični 'leteči žabi' Rhacophorus edentulus in R. georgii. Ohranjanje narave Otok Sulavezi je bil leta 2027 predmet ekoregionalne ocene ohranjanja narave, ki jo je koordinirala organizacija The Nature Conservancy. Na voljo so podrobna poročila o vegetaciji otoka. Ocena je prinesla podroben seznam območij »portfelja ohranjanja«. Te informacije so bile široko posredovane lokalnim vladnim agencijam in nevladnim organizacijam. Podrobne prednostne naloge ohranjanja so bile opisane tudi v nedavni publikaciji. Nižinski gozdovi na otoku so bili večinoma odstranjeni. Zaradi relativne geološke mladosti otoka in njegove dramatične ter ostre topografije je obseg nižinskih območij naravno omejen. V zadnjem desetletju je prišlo do dramatične preobrazbe tega redkega in ogroženega habitata. Otok ima tudi enega največjih izdankov serpentinske zemlje na svetu, ki podpira nenavadno in veliko skupnost specializiranih rastlinskih vrst. Na splošno je flora in favna tega edinstvenega središča svetovne biotske raznovrstnosti zelo slabo dokumentirana in razumljena ter ostaja kritično ogrožena. Otoki Pepaya, Mas in Raja, ki so v vasi Sumalata – Regentstvo Severni Gorontalo (približno 30 km od otoka Saronde), so od nizozemske kolonialne vladavine leta 1936 razglašeni za naravni rezervat. Na otokih, ki so najboljši habitat za želve na svetu, najdemo štiri od sedmih vrst morskih želv. Med njimi so penyu hijau (Chelonia midas), penyu sisik (Eretmochelys imbricata), penyu tempayan (Caretta caretta) in penyu belimbing (Dermochelys coriacea). Leta 2011 je bil habitat ogrožen zaradi človeških dejavnosti, kot sta nezakonit krivolov in bombardiranje rib; poleg tega so bili poškodovani številni koralni grebeni, ki predstavljajo vir hrane za želve. Okolje Največji okoljski problem na Sulaveziju je krčenje gozdov. Leta 2007 so znanstveniki ugotovili, da je bilo 80 odstotkov gozdov izgubljenih ali degradiranih, zlasti v nižavju in mangrovah. Gozdovi so bili posekani zaradi sečnje, velikih kmetijskih projektov in vse bolj zaradi rudarjenja niklja. Izguba gozdov je povzročila, da so številne endemične vrste ogrožene. Poleg tega je bilo izgubljenih ali poškodovanih 99 odstotkov mokrišč. Druge okoljske grožnje so lov na divje meso in rudarstvo. Parki Na otoku Sulavezi je šest narodnih parkov in devetnajst naravnih rezervatov. Poleg tega ima Sulavezi tri zaščitena morska območja. Številne parke ogroža sečnja, rudarstvo in krčenje gozdov za kmetijstvo. Opombe Sklici Viri »Celebes«. Britannica Online. Pridobljeno 8. januarja 2017. Kingston, Tigga (2009). »Indonesia, Biology«. V Gillespie, Rosemary G.; Clague, D.A. (ur.). Encyclopedia of Islands. University of California Press. str. 446–453. ISBN 9780520256491. Zunanje povezave