Sumbava

Sumbava je indonezijski otok na sredini verige Malih Sundskih otokov, z Lombokom na zahodu, Floresom na vzhodu in Sumbo bolj na jugovzhodu. Skupaj z Lombokom tvori provinco Zahodna Nusa Tenggara, vendar je indonezijska vlada načrtovala (trenutno začasno odloženo) odcepitev otoka v ločeno provinco. Tradicionalno je otok znan kot vir lesa Biancaea sappan, pa tudi medu in sandalovine. Njegovo savansko podnebje in prostrana travišča se uporabljajo za vzrejo konj in goveda ter za lov na jelene. Sumbava ima površino 15.448 kvadratnih kilometrov (trikrat več kot Lombok) s 1.561.461 prebivalci (po popisu prebivalstva leta 2020); uradna ocena sredi leta 2024 je bila 1.669.787. Označuje mejo med otokoma na zahodu, na katerega sta vplivali religija in kultura, ki sta se širili iz Indije, in regijo na vzhodu, ki je bila pod manjšim vplivom. To velja zlasti za hinduizem in islam. Medtem ko ime Sumbava tujci uporabljajo za celoten otok, se lokalno izraz uporablja le za zahodno polovico (okrožji Sumbava in West Sumbava), medtem ko prebivalci vzhodno polovico imenujejo Bima (kar pomeni mesto ter okrožji Bima in Dompu), saj sta oba dela otoka razdeljena po geografiji, kulturi in jeziku. Etimologija Sumbava izvira iz portugalske besede Cumbava ali Cimbava, asimilirane iz lokalno uporabljenega imena Sambava (kot tako se še vedno pojavlja v jeziku Makasar, prim. tudi Semava v jeziku Sumbava). To ime verjetno izhaja iz sanskrtske besede śāmbhava, ki pomeni 'sorodnik Śambhuja (शम्भु 'Dobrodušni', ime za Šivo)'. Zgodovina V Nagarakretagami iz 14. stoletja je omenjenih več kneževin, ki so bile identificirane kot kneževine na vzhodni Sumbavi; Dompu, Bima, Sape in ena na otoku Sangeang Api tik ob obali severovzhodne Sumbave. Štiri kneževine v zahodni Sumbavi so bile odvisne od kraljestva Majapahit v vzhodni Javi. Zaradi naravnih virov Sumbave so jo redno napadale zunanje sile – od Javancev, Balijcev in Makasarcev do Nizozemcev in Japoncev. Nizozemci so prvič prispeli leta 1605, vendar Sumbavi niso dejansko vladali vse do začetka 20. stoletja. Kratko obdobje je balijsko kraljestvo Gelgel vladalo delu zahodne Sumbave. Vzhodni in osrednji del otoka sta bila tradicionalno razdeljena na štiri sultanate: Sumbava, Sanggau, Dompo in Bima, ki so bili povezani z ljudstvi Bugis in Makasar iz Južnega Sulavezija. Zgodovinski dokazi kažejo, da so bili ljudje na otoku Sumbava v Vzhodni Indiji znani po svojem medu, konjih, lesu Biancaea sappan, ki se uporablja za izdelavo rdečega barvila in sandalovini, ki se uporablja za kadilo in zdravila. Območje je veljalo za zelo produktivno v kmetijstvu. V 18. stoletju so Nizozemci na zahodnih pobočjih gore Tambora, vulkana na severni strani Sumbave, zasadili kavne plantaže in tako ustvarili različico kave Tambora. Tamborin kolosalni izbruh leta 1815 je bil najmočnejši v zabeleženi zgodovini, saj je v ozračje izbruhnil 180 kubičnih kilometrov pepela in naplavin. Izbruh je ubil do 71.000 ljudi in sprožil obdobje globalnega ohlajanja, znano kot Leto brez poletja leta 1816. Očitno je uničil tudi kulturo papuanske pripadnosti, ki jo arheologi poznajo kot kulturo Tambora. Uprava Sumbava je upravno razdeljena na štiri regentstva (kabupaten) in eno koto (mesto). Regentstva in mesta so navedena spodaj z njihovimi upravnimi prestolnicami, območji in prebivalstvom po popisu prebivalstva leta 2010 in popisu prebivalstva leta 2020, skupaj z uradnimi ocenami sredi leta 2024. Svet ljudskih predstavnikov (Dewan Perwakilan Rakyat ali DPR) že od leta 2013 obravnava predloge za ustanovitev ločene province na otoku Sumbava; ni podatkov o tem, ali bi se preostali del sedanje province (tj. okrožja, ki sestavljajo otok Lombok) nato preimenoval. Vendar pa indonezijska vlada od leta 2013 ohranja moratorij na načrtovano ustanovitev novih provinc, regij in mest. Geografija Otok je z vseh strani omejen z vodnimi površinami; na zahodu je preliv Alas, ki ga ločuje od Lomboka; na jugu je Indijski ocean, z zalivom Cempi in zalivom Vavorada, ki zagotavljata večje vdolbine vzdolž južne obale; preliv Sape leži vzhodno od otoka in ločuje Sumbavo od Floresa in Komodoških otokov; Floresovo morje se razteza vzdolž severne obale, kjer zaliv Saleh ustvarja veliko severno-osrednjo vdolbino na otoku, ki ga skoraj deli na dva dela, med drugimi zalivi pa je predvsem zaliv Bima. Najbolj značilni značilnosti Sumbave sta zaliv Saleh in polotok Sanggar. Na slednjem stoji gora Tambora (8°14’41” J, 117°59’35” V), velik stratovulkan, znan po izbruhu VEI 7 leta 1815, enem redkih izbruhov takšne magnitude v zadnjih 2000 letih. Izbruh je uničil večino vrha Tambore, zmanjšal njegovo višino za približno tretjino in pustil šest kilometrov široko kaldero. Kljub temu Tambora ostaja najvišja točka na otoku. Višavje se dviga na štirih mestih na otoku, pa tudi na otoku Sangeang. V velikem zahodnem režnju Sumbave prevladuje veliko osrednje višavje, Tambora, Dompu in Bima pa imajo še več manjših gora. V okolici je več velikih otokov, predvsem otok Moyo, vulkansko aktiven otok Sangeang in turistični otoki Komodo (ki jih upravlja provinca Vzhodna Nusa Tenggara) na vzhodu. Sumbava je del ekoregije listopadnih gozdov Malih Sundov. Gospodarstvo Mnogim prebivalcem otoka grozi lakota, če zaradi pomanjkanja padavin propade pridelek. Večina prebivalstva se ukvarja s kmetijstvom. Turizem se šele začenja, z nekaj mesti za deskanje, ki so znana po svojem vrhunskem značaju, kot so plaže Jelenga in Supersuck v bližini rudnika, pa tudi plaže Hu'u in Lakey v zalivu Cempi. Rudnik Newmont Rudnik Batu Hijau podjetja Newmont Mining Corporation, velik rudnik zlata in [[baker|bakra]g, je začel s komercialnim delovanjem leta 2000, desetletje po odkritju bakra in zlata. Newmont ima 45-odstotni delež v podjetju prek svojega deleža v podjetju PT Newmont Nusa Tenggara. Lokalna enota japonske korporacije Sumitomo ima 35-odstotni delež. Rudnik je v jugozahodnem delu Sumbave. Zaradi rudnika ima Sumbava Barat Regency skupaj z drugimi oddaljenimi rudarskimi mesti in Džakarto najvišjo stopnjo BDP na prebivalca v Indoneziji. Sumbawa Barat je leta 2010 dosegel 156,25 milijona rupij (17.170 ameriških dolarjev), Newmont in njegovi partnerji so v rudnik vložili približno 1,9 milijarde dolarjev. Rezerve naj bi zadoščale do leta 2034, zaradi česar je Batu Hijau eden največjih rudnikov bakra na svetu. Je tudi eden najhujših onesnaževalcev vode, saj je od odprtja leta 1999 prišlo do vsaj treh prelomov cevi. Leta 2020 so v bližini Onta odkrili še eno pomembno nahajališče zlata in bakra. PT Sumbawa Timur Mining (STM) upa, da bo z izkoriščanjem začel leta 2030. Opombe Sklici Zunanje povezave Sumbawa Tourist Attraction West Nusa Tenggara Hägerdal, Hans (2017), Held's History of Sumbawa. Amsterdam: Amsterdam University Press.[2] Arhivirano 2019-12-22 na Wayback Machine.