Java

Java (indonezijščina Jawa, izgovorjava [ˈdʒawa]; javansko ꦗꦮ; Sundanese ᮏᮝ) je eden od Velikih Sundskih otokov v Jugovzhodni Aziji, Indoneziji. Na jugu otok obliva Indijski ocean, na severu pa Javansko morje (del Tihega oceana). S 156,9 milijona prebivalcev (vključno z Maduro) sredi leta 2024, ki naj bi se do sredine leta 2025 povečalo na 158 milijonov, je Java najbolj naseljen otok na svetu, kjer živi približno 56 % indonezijskega prebivalstva, medtem ko predstavlja le 7 % njene površine. Glavno mesto Indonezije, Džakarta, leži na severozahodni obali Jave. Na Javi se je zgodilo veliko najbolj znanih dogodkov v indonezijski zgodovini. Bila je središče močnih hindujsko-budističnih imperijev, islamskih sultanatov in jedro kolonialnih Nizozemskih Vzhodnih Indij. Java je bila tudi središče indonezijskega boja za neodvisnost v 1930-ih in 1940-ih. Java politično, gospodarsko in kulturno prevladuje v Indoneziji. Štiri od osmih območij svetovne dediščine Indonezije, ki so na Unescovem seznamu, je na Javi: narodni park Ujung Kulon, budistični tempelj Borobudur, hinduistični templji Prambanan in Paleontološko najdišče v Sangiranu. Java je nastala zaradi vulkanskih izbruhov zaradi geološke subdukcije Avstralske plošče pod Sundsko ploščo. Je 13. največji otok na svetu in peti največji v Indoneziji po kopnem, s površino približno 132.598,77 kvadratnih kilometrov (vključno z Maduro, ki meri 5408,45 kvadratnih kilometrov). Veriga vulkanskih gora tvori vzhodno-zahodno hrbtenico otoka. Na otoku se govorijo štirje glavni jeziki: javanski, sundanski, madurski in betavi. Javanski in sundanski jezik sta najbolj govorjena. Etnične skupine, ki so avtohtone na otoku, so Javanci v osrednjem in vzhodnem delu ter Sundanci v zahodnem delu. Madurčani na vzhodnem delu Jave so migranti z otoka Madura (ki je upravno del province Vzhodna Java), medtem ko so Betavi v glavnem mestu Džakarti hibridi različnih etničnih skupin v Indoneziji. Večina prebivalcev je dvojezičnih, saj govorijo indonezijščino (uradni jezik Indonezije) kot svoj prvi ali drugi jezik. Čeprav je večina prebivalcev Jave muslimanov, prebivalstvo Jave sestavljajo ljudje različnih verskih prepričanj, etničnih skupin in kultur. Java je razdeljena na štiri upravne province: Banten, Zahodna Java, Osrednja Java in Vzhodna Java ter dve posebni regiji, Džakarta in Yogyakarta. Etimologija Izvor imena Java ni jasen. Java bi lahko dobila ime po rastlini jáwa-wut (proso Setaria italica), ki naj bi bila v tistem času na Javi pogosta in je pred indijanizacijo otoka imela različna imena. Znani indijski ep Ramajana omenja otok z imenom Yavadvipa – poveljnik istoimenske Ramove vojske, Sugriva, vodi svoje čete humanoidnih opic vanara v Yavadvipo v iskanju Ramove ugrabljene soproge Site. Zato se Java v Indiji imenuje s sanskrtskim imenom yāvaka dvīpa, kjer dvīpa pomeni »otok« in yava »ječmen«, rastlina, po kateri je bil otok znan. Java je omenjena tudi v starodavnem tamilskem epu Maṇimēkalai pesnika Satthanarja, ki pravi, da je imela Java kraljestvo s prestolnico Nagapuram. Drug možen vir imena Java je beseda jaú, katere različice pomenijo 'onkraj' ali 'oddaljeno'. Še ena možnost je, da beseda Java izvira iz protoavstronezijske besede awa ali yawa, kar pomeni 'dom'. To je podobno besedama awaʻi (awaiki) ali hawaʻi (hawaiki), ki se uporabljata v Polineziji, zlasti na Havajih. Otok Iabadiu ali Jabadiu je omenjen tudi v Ptolemajevi Geografiji iz leta 150 n. št., ki je bila napisana v času vrhunca Rimskega cesarstva. Iabadiu, 'otok ječmena', naj bi bil bogat z zlatom in naj bi imel na svojem zahodnem koncu srebrno mesto Argyra. Kitajsko zgodovinsko besedilo iz poznega 5. stoletja, Knjiga Songa in Knjiga Ljanga iz 7. stoletja, omenjata Javo kot (闍婆 Shépó). Kitajska besedila omenjajo tudi indijsko kraljestvo na severni obali Jave od 640 do 818 n. št., znano kot (爪哇 Hēlíng). Otok se je do dinastije Juan (1271–1368) imenoval (闍婆 Shépó), nato pa se je začel imenovati (爪哇 Zhǎowā), kar je današnje ime v mandarinščini. Kitajski raziskovalec Ma Huan, ki je spremljal slavnega admirala Dženg Heja na treh njegovih potovanjih za zakladom v času dinastije Ming, je v svoji knjigi Jingja Šenglan (»Celoten pregled oceanskih obal«) iz leta 1451 zapisal, da Kitajci Javo imenujejo (爪哇 Zhǎowā) in da se je prej imenovala (闍婆 Shépó). Ko se je italijanski popotnik Giovanni de Marignolli iz 14. stoletja vrnil v Evropo iz Azije, je trdil, da se je za več mesecev ustavil v deželi, imenovani Saba, za katero je dejal, da ima veliko slonov in jo vodi kraljica, morda kraljica Gitarja (vladala 1328–1350); To ime Saba je morda bila njegova interpretacija imena Shépó. Perzijski trgovec Sulaiman al-Tajir iz 9. stoletja je omenil dva pomembna otoka, ki sta ločevala Arabski polotok od Kitajske: eden je bil 800 parsangov (zgodovinska iranska enota za hojo, katere dolžina se je spreminjala glede na teren in hitrost potovanja.) dolg Al-Rami (Sumatra), drugi pa 400 parsangov dolg Az-Zabaj (arabsko الزابج; indonezijsko Sabak), identificiran kot Java. Ruski trgovec Afanasij Nikitin iz 15. stoletja, eden prvih Evropejcev, ki je obiskal Indijo, je leta 1466 odpotoval v Indijo in opisal deželo Javo, ki jo je poimenoval (шабайте šabajte). Geografija Java leži med Sumatro na zahodu in Balijem na vzhodu. Borneo leži na severu, Božični otok pa na jugu. Je 13. največji otok na svetu. Javo obdajajo Javansko morje na severu, Sundski preliv na zahodu, Indijski ocean na jugu ter Balijski preliv] in preliv Madura na vzhodu. Java je skoraj v celoti vulkanskega izvora; vsebuje 38 gora, ki tvorijo vzhodno-zahodno hrbtenico in so bile nekoč aktivni vulkani. Skupno je 112 vulkanov, od katerih jih je 35 aktivnih. Najvišji vulkan na Javi je gora Semeru, 3676 metrov. Najbolj aktiven vulkan na Javi in ​​tudi v Indoneziji je gora Merapi, 2930 metrov. Skupno ima Java več kot 150 gora. Javanske gore in višavje delijo notranjost otoka na vrsto relativno izoliranih regij, primernih za gojenje riža v mokri tehniki; riževa območja na Javi so med najbogatejšimi na svetu. Java je bila prvo mesto, kjer so začeli gojiti indonezijsko kavo, in sicer leta 1699. Danes kavo arabico gojijo na planoti Ijen tako mali kmetje kot večje plantaže. Območje Jave ima približno 132.598,77 kvadratnih kilometrov (vključno z Maduro, ki meri 5408,45 kvadratnih kilometrov in manjšimi obalnimi otoki). Dolga je približno 1000 km in široka do 210 km. Najdaljša reka na otoku je 600 km dolga reka Solo. Reka izvira v osrednji Javi pri vulkanu Lavu, nato teče proti severu in vzhodu do ustja v Javanskem morju blizu mesta Surabaya. Druge večje reke so Brantas, Citarum, Cimanuk in Serayu. Povprečna temperatura se giblje od 22 °C do 29 °C; povprečna vlažnost je 75 %. Severne obalne ravnice so običajno bolj vroče, v sušnem obdobju je povprečna temperatura 34 °C. Južna obala je na splošno hladnejša od severne, visokogorska območja v notranjosti pa so še hladnejša. Deževno obdobje se začne novembra in konča aprila. V tem času dežuje večinoma popoldne in občasno tudi v drugih delih leta. Najbolj mokra meseca sta januar in februar. Zahodna Java je bolj vlažna kot Vzhodna Java, gorske regije pa prejmejo veliko več padavin. Parahyangansko višavje na Zahodni Javi prejme letno več kot 4000 milimetrov padavin, severna obala Vzhodne Jave pa 900 milimetrov padavin letno. Naravno okolje Java je otok z veliko biotsko raznovrstnostjo. Naravno okolje je tropski deževni gozd, z ekosistemi, ki segajo od obalnega mangrovskega gozda na severni obali, skalnatih obalnih pečin na južni obali in nizko ležečega tropskega gozda do visokogorskega deževnega gozda na pobočjih gorskih vulkanskih območij v notranjosti. Javansko okolje in podnebje se postopoma spreminjata od zahoda proti vzhodu; od mokrega in vlažnega gostega deževnega gozda v zahodnih delih do suhega savanskega okolja na vzhodu, kar ustreza podnebju in padavinam v teh regijah. Javansko naravno okolje je bilo prvotno bogato, kjer je uspevalo veliko endemičnih vrst rastlinstva in živalstva; kot so javanski nosorog, javanski banteng, javanski bradavičasti prašič (Sus verrucosus), srebrni gibon (Hylobates moloch), vzhodnojavanski langur (Trachypithecus auratus), mali malajski kančil, javanska rusa (Rusa timorensis) in javanski leopard (Panthera pardus melas). Z več kot 450 vrstami ptic in 37 endemičnimi vrstami, med njimi javanska zelena sraka (Cissa thalassina), javanski vrabec (Lonchura oryzivora), javanski orel-jastreb (Nisaetus bartelsi) in klasasti pav, je Java raj za opazovalce ptic. Na Javi je približno 130 vrst sladkovodnih rib, več endemičnih vrst dvoživk, vključno s 5 vrstami drevesnih žab. Že od antičnih časov so ljudje odpirali deževni gozd, spreminjali ekosistem, oblikovali pokrajino in ustvarjali riževa polja in terase, da bi prehranili rastoče prebivalstvo. Javanske riževe terase obstajajo že več kot tisočletje in so podpirale starodavna kmetijska kraljestva. Naraščajoče človeško prebivalstvo je močno obremenilo divje živali na Javi, saj so se deževni gozdovi zmanjšali in omejili na visokogorska pobočja ali izolirane polotoke. Nekatere endemične vrste na Javi so zdaj kritično ogrožene, nekatere pa so že izumrle; na Javi so nekoč živeli javanski tigri in javanski sloni, vendar sta oba izumrla. Danes na Javi obstaja več narodnih parkov, ki varujejo ostanke njene krhke divjine, kot so narodni park Ujung Kulon, narodni park Mount Halimun-Salak, narodni park Gede Pangrango, narodni park Baluran, narodni park Meru Betiri, narodni park Bromo Tengger Semeru in narodni park Alas Purwo. Zgodovina Prisotnost Homo erectusa Fasilizirani ostanki Homo erectusa, popularno znanega kot javanski človek, stari 1,3 milijona let, so bili najdeni ob bregovih reke Bengavan Solo. H. erectus je prispel v Evrazijo pred približno 1,8 milijona let, kar velja za prvi afriški eksodus. Obstajajo dokazi, da je javanska populacija H. erectus živela v vedno vlažnem gozdnem habitatu. Natančneje, okolje je spominjalo na savano, vendar je bilo verjetno redno poplavljeno (hidromorfna savana). Rastline, najdene na najdišču izkopavanj Trinil, so vključevale travo (Poaceae), praproti, fikuse in indigofere, ki so značilne za nižinski deževni gozd. H. e. Soloensis je bila zadnja populacija v dolgi zgodovini naseljevanja otoka Java s strani vrste H. erectus, ki se je začela pred 1,51 do 0,93 milijona let na najdišču Sangiran, nadaljevala pred 540 do 430 tisoč leti na najdišču Trinil in končno pred 117 do 108 tisoč leti v Ngandongu. Če je datum za Solo človeka pravilen, potem bi predstavljali končno populacijo vrste H. erectus, ki se je zatekla v zadnja odprta habitatna zatočišča vzhodne Azije pred prevzemom deževnega gozda. Pred priseljevanjem sodobnih ljudi je bila v poznem pleistocenu jugovzhodna Azija dom tudi vrste H. floresiensis, endemične za otok Flores v Indoneziji, in vrste H. luzonensis, endemične za otok Luzon na Filipinih. Genetska analiza današnjih populacij jugovzhodne Azije kaže na široko razpršenost denisovcev (vrste, ki jo trenutno lahko prepoznamo le po njenem genetskem podpisu) po jugovzhodni Aziji, nakar so se pred 45,7 in 29,8 tisoč leti križali s priseljenimi sodobnimi ljudmi. Genomska študija iz leta 2021 kaže, da se sodobni ljudje, razen denisovcev, nikoli niso križali z nobeno od teh endemičnih človeških vrst, razen če potomci niso bili sposobni preživetja ali so hibridne linije od takrat izumrle. Sodeč po samem številu primerkov, odloženih v Ngandongu hkrati, je morda pred vulkanskim izbruhom, ki je povzročil njihov pokop, obstajala precejšnja populacija H. e soloensis, vendar je populacijo težko z gotovostjo oceniti. To območje je precej oddaljeno od severne obale otoka Java in zaradi pomembnih geografskih sprememb ni vedno enostavno določiti položaja obale v prazgodovini. Južna obala in estuarij reke Bengavan Solo sta se v tistem času morda razlikovala od današnje zaradi geoloških dejavnikov, kot so sedimentacija, erozija in spremembe morske gladine skozi čas. Trenutno je estuarij reke Bengawan Solo v Javanskem morju, vendar sta se v prazgodovini tok reke in lokacija estuarija morda spremenila. Za razumevanje teh sprememb se pogosto uporabljajo geološke in paleogeografske študije. Po prihodu sodobnih ljudi Izjemna rodovitnost in padavine otoka so omogočile razvoj gojenja riža na mokrih poljih, kar je zahtevalo sofisticirano raven sodelovanja med vasmi. Iz teh vaških zavezništev so se razvila majhna kraljestva. Veriga vulkanskih gora in pripadajočega višavja, ki se razteza vzdolž Jave, je ohranjala njene notranje regije in ljudstva ločena in relativno izolirana. Pred prihodom islamskih držav in evropskega kolonializma so reke zagotavljale glavno komunikacijsko sredstvo, čeprav so številne reke na Javi večinoma kratke. Le reki Brantas in Solo sta lahko zagotavljali komunikacijo na dolge razdalje in tako so njune doline podpirale središča večjih kraljestev. Domneva se, da je bil na Javi vsaj sredi 17. stoletja vzpostavljen sistem cest, trajnih mostov in cestninskih vrat. Lokalne oblasti so lahko motile poti, prav tako mokra sezona, uporaba cest pa je bila zelo odvisna od stalnega vzdrževanja. Posledično je bila komunikacija med prebivalstvom Jave otežena. Pojav civilizacije na otoku Java se pogosto povezuje s prihodom legendarnega prvega kralja Aji Sake leta 78 n. št. Čeprav naj bi bil Aji Saka nosilec civilizacije na Javi, je zgodba prejela več ugovorov in ovržb iz drugih zgodovinskih virov. Valmikijeva Ramajana, napisana okoli leta 500 pr. n. št., zapisuje, da je Java že dolgo pred zgodbo imela vladno organizacijo: »Javadvipa je okrašena s sedmimi kraljestvi, zlatimi in srebrnimi otoki, bogata z rudniki zlata, in tam je gora Cicira (hladna), ki se s svojim vrhom dotika neba.« Grški geograf Ptolemaj je otok imenoval Iabadius ali Sabadius (starogrško Ιαβαδίου or Σαβαδίου). Ptolemaj je dejal, da ime pomeni 'otok ječmena' in da prideluje veliko žita in zlata, ter dodal, da je bila njegova metropola Argyre (Ἀργυρῆ), kar v grščini pomeni srebro. Po kitajskem zapisu Míng Šǐ je bilo javansko kraljestvo ustanovljeno leta 65 pr. n. št. oziroma 143 let pred začetkom zgodbe o Aji Saki.[ Zgodba o Aji Saki je novojavanska zgodba. Ta zgodba še ni bila ugotovljena kot relevantna v starojavanskem besedilu. Zgodba pripoveduje o dogodkih v kraljestvu Medang Kamulan na Javi v preteklosti. Takrat je kralja Medang Kamulana Prabuja Dewata Cengkarja zamenjal Aji Saka. Ta zgodba velja za alegorijo vstopa Indijcev na Javo. Glede na podatke dinastije Ljang je bilo javansko kraljestvo razdeljeno na dva dela: predhinduistično kraljestvo in posthinduistično kraljestvo, ki je nastalo leta 78 n. št. Obdobje hindujsko-budističnih kraljestev Kraljestvo Taruma v zahodni Javi je obstajalo od 5. do 7. stoletja, medtem ko je kraljestvo Heling od leta 640 naprej pošiljalo veleposlaništva na Kitajsko. Vendar pa je bila prva večja kneževina kraljestvo Mataram, ki je bilo ustanovljeno v osrednji Javi v začetku 8. stoletja. Mataramova religija se je osredotočala na hindujskega boga Šivo, kraljestvo pa je na planoti Dieng ustvarilo nekatere najzgodnejše hindujske templje na Javi. Okoli 8. stoletja se je na ravnini Kedu dvignila dinastija Sailendra in postala zavetnica mahajanskega budizma. To starodavno kraljestvo je v osrednji Javi zgradilo spomenike, kot sta Borobudur in Prambanan iz 9. stoletja. Okoli 10. stoletja se je središče moči premaknilo iz osrednje v vzhodno Javo. Vzhodnojavanska kraljestva Kediri, Singhasari in Majapahit so bila v glavnem odvisna od riževih kmetij, vendar so se ukvarjala tudi s trgovino znotraj Indonezijskega otočja ter s Kitajsko in Indijo. Majapahit je ustanovil Vidžaja, in do konca vladavine Hajama Vuruka (vladal 1350–89) je zahteval suverenost nad celotnim Indonezijskim otočjem, čeprav je bil nadzor verjetno omejen na Javo, Bali in Maduro. Hajam Vurukov premier, Gadžah Mada, je vodil številne teritorialne osvojitve kraljestva. Zgodnejša javanska kraljestva so imela svojo moč, ki je temeljila na kmetijstvu, vendar je Majapahit prevzel nadzor nad pristanišči in ladijskimi potmi ter postal prvi trgovski imperij na Javi. S smrtjo Hajama Vuruka in prihodom islama v Indonezijo je Majapahit začel upadati. Širjenje islama in vzpon islamskih sultanata Islam je postal prevladujoča religija na Javi konec 16. stoletja. V tem obdobju so bila na vzponu islamska kraljestva Demak, Cirebon in Banten. Sultanat Mataram je konec 16. stoletja postal prevladujoča sila osrednje in vzhodne Jave. Kneževini Surabaya in Cirebon sta bili sčasoma podjarmljeni, tako da sta se v 17. stoletju Nizozemcem morala soočiti le še Mataram in Banten. Javanska islamska tradicija je znana po svoji strpnosti in harmoniji med verami. Lokalne verske organizacije aktivno spodbujajo mir in vključenost, kar odraža širše vrednote sobivanja v indonezijski družbi. Kolonialna obdobja Stik Jave z evropskimi kolonialnimi silami se je začel leta 1522 s pogodbo med kraljestvom Sunda in Portugalci v Melaki. Po njenem neuspehu je bila portugalska prisotnost omejena na Malako in vzhodne otoke. Leta 1596 je bila ekspedicija s štirimi ladjami pod vodstvom Cornelisa de Houtmana prvi nizozemski stik z Indonezijo. Do konca 18. stoletja so Nizozemci prek Nizozemske vzhodnoindijske družbe v Indoneziji razširili svoj vpliv na sultanate v notranjosti. Notranji konflikti so Javancem preprečili, da bi sklenili učinkovita zavezništva proti Nizozemcem. Ostanki Matarama so preživeli kot kneževini Surakarta (Solo) in Yogyakarta. Javanski kralji so trdili, da vladajo z božansko avtoriteto, Nizozemci pa so jim pomagali ohraniti ostanke javanske aristokracije, tako da so jih potrdili kot regentske ali okrožne uradnike znotraj kolonialne uprave. Glavna vloga Jave v zgodnjem delu kolonialnega obdobja je bila pridelovalka riža. Na otokih, kjer pridelujejo začimbe, kot je Banda, so riž redno uvažali z Jave, da bi pokrili pomanjkanje sredstev za preživetje. Med napoleonskimi vojnami v Evropi je Nizozemska padla pod Francijo, prav tako njena kolonija v Vzhodni Indiji. Med kratkotrajno upravo Daendelsa, kot francoskega posrednika na Javi, se je leta 1808 začela gradnja Velike poštne ceste. Cesta, ki se je raztezala od Anyerja v Zahodni Javi do Panarukana v Vzhodni Javi, je služila kot vojaška oskrbovalna pot in se je uporabljala za obrambo Jave pred britansko invazijo. Leta 1811 so Britanci zavzeli Javo in postala posest Britanskega imperija, sir Stamford Raffles pa je bil imenovan za guvernerja otoka. Leta 1816 je bila Java pod guvernerstvom Johna Fendalla vrnjena Nizozemcem v skladu s pogoji Pariške pogodbe. Leta 1815 je bilo na Javi morda pet milijonov ljudi. V drugi polovici 18. stoletja se je v okrožjih vzdolž severno-osrednje obale Jave začel porast prebivalstva, v 19. stoletju pa je prebivalstvo hitro raslo po celotnem otoku. Med dejavniki velike rasti prebivalstva so vpliv nizozemske kolonialne vladavine, vključno z vsiljenim koncem državljanske vojne na Javi, povečanje površine, namenjene gojenju riža, in uvedba rastlin za prehrano, kot sta kasava in koruza, ki so lahko preživljale prebivalstvo, ki si riža ni moglo privoščiti. Drugi rast pripisujejo davčnim bremenom in povečanemu širjenju zaposlovanja v okviru sistema gojenja, na katerega so se pari odzvali z več otroki v upanju, da bodo povečali sposobnost svojih družin za plačevanje davkov in nakup blaga. Kolera je leta 1820 na Javi terjala 100.000 življenj. Pojav tovornjakov in železnic, kjer so bili prej le bivoli in vozovi, telegrafski sistemi in bolj usklajeni distribucijski sistemi pod kolonialno vlado so prispevali k odpravi lakote na Javi in ​​posledično k rasti prebivalstva. Na Javi od 1840-ih do japonske okupacije v 1940-ih ni bilo večjih lakot. Vendar pa drugi viri trdijo, da je nizozemski sistem obdelovanja zemlje povezan z lakotami in epidemijami v 1840-ih, najprej v Cirebonu in nato na osrednji Javi, saj je bilo treba namesto riža gojiti tržne pridelke, kot sta indigo in sladkor. Neodvisnost Indonezijski nacionalizem se je na Javi prvič uveljavil v začetku 20. stoletja, boj za zagotovitev neodvisnosti države po drugi svetovni vojni pa je bil osredotočen na Javo. Leta 1949 je bila priznana indonezijska neodvisnost. Uprava Java je razdeljena na štiri province in dve posebni regiji: Banten, glavno mesto: Serang Regija posebnega glavnega mesta Džakarta, glavno mesto: osrednja Džakarta (de facto) Zahodna Java, glavno mesto: Bandung Osrednja Java, glavno mesto: Semarang Posebna regija Yogyakarta, glavno mesto: Yogyakarta Vzhodna Java, glavno mesto: Surabaya (ta provinca vključuje tudi otok Madura) (1) vključno s sosednjimi majhnimi arhipelagi Kangeanskih otokov (648,55 km2), Sapudijskih otokov (167,41 km2), otoka Talango (50.278 km2), Masalembu (40,85 km2) in Giligentengovih otokov (30,32 km2). (2) Drugi otoki na morju so vključeni v to številko, vendar so sorazmerno zelo majhni po populaciji in površini; vključujejo Nusa Barong (84,73 km2), Bawean (197,42 km2), Karimunjawa (78 km2), Nusa Kambangan (121 km2), Panaitan (170 km2) in Tisoč otokov (8,7 km2). V Baweanu živi 28.809 ljudi, v Nusa Barongu 16.200 in v Karimunjavi 10.800 ljudi. (3) Površina provinc, posodobljena sredi leta 2024 letna statistika regentstva/mesta. Demografija Na Javi je tradicionalno prevladoval elitni razred, medtem ko so se ljudje iz nižjih slojev pogosto ukvarjali s kmetijstvom in ribištvom. Elitni razred na Javi se je skozi zgodovino razvijal, saj se je na otok priseljeval kulturni val za kulturnim valom. Obstajajo dokazi, da so bili med to elito južnoazijski priseljenci, pa tudi arabski in perzijski priseljenci v islamskem obdobju. V zadnjem času so del gospodarske elite Jave postali tudi kitajski priseljenci. Čeprav Kitajci politično na splošno ostajajo ob strani, obstajajo pomembne izjeme, kot je nekdanji guverner Džakarte, Basuki Tjahaja Purnama. Na Javi živi večina indonezijskega mestnega prebivalstva. Trenutno je 65 % otoka urbaniziranega. Za razliko od preostalega dela Jave ostaja rast prebivalstva v osrednji Javi nizka. Vendar pa ima osrednja Java mlajše prebivalstvo od nacionalnega povprečja. Počasno rast prebivalstva je mogoče delno pripisati odločitvi mnogih ljudi, da zapustijo bolj podeželsko osrednjo Javo zaradi boljših priložnosti in višjih dohodkov v večjih mestih.[66] Prebivalstvo Jave se še naprej hitro povečuje, kljub temu da mnogi Javanci zapuščajo otok. To je deloma posledica dejstva, da je Java poslovno, akademsko in kulturno središče Indonezije, ki v svoja mesta privablja milijone ne-javanskih prebivalcev. Rast prebivalstva je najintenzivnejša v regijah okoli Džakarte in Bandunga, kar se odraža v demografski raznolikosti na teh območjih. Rast prebivalstva Java je najbolj naseljen večji otok na svetu in je dom 55 % prebivalstva Indonezije, s skupno populacijo 156,9 milijona po uradnih ocenah sredi leta 2024 (vključno s 4,16 milijona prebivalcev Madure). S skoraj 1.183,5 prebivalci na km2 leta 2024 je tudi eden najbolj gosto poseljenih delov sveta, enakovreden Bangladešu. Vsaka regija otoka ima številne vulkane, ljudje pa si delijo preostalo bolj ravninsko ozemlje. Zaradi tega so številne obale gosto poseljene, mesta pa obkrožajo doline, ki obdajajo vulkanske vrhove. Stopnja rasti prebivalstva se je v gospodarsko depresivni osrednji Javi v zadnjem obdobju 2010–2020 v primerjavi z obdobjem 2000–2010 več kot podvojila, kar kaže na migracije ali druge težave; v prejšnjem obdobju so bili pomembni vulkanski izbruhi. Približno 45 % prebivalstva Indonezije je etnično Javanskih, velik del prebivalstva pa prav tako predstavljajo Sundanci. Zahodna tretjina otoka (Zahodna Java, Banten in DKI Džakarta) ima še večjo gostoto prebivalstva, približno 1563 na kvadratni kilometer, in predstavlja večino rasti prebivalstva Jave. Tukaj so tri metropolitanska območja, Velika Džakarta (z obrobnimi območji Velikega Seranga in Velikega Sukabumija), Veliki Bandung in Veliki Cirebon. Od 1970-ih do padca Suhartovega režima leta 1998 je indonezijska vlada izvajala programe preselitve, katerih cilj je bil preseliti prebivalstvo Jave na druge manj poseljene otoke Indonezije. Ta program je imel mešane rezultate in je včasih povzročal konflikte med domačini in prispelimi naseljenci. Kljub temu je povzročil, da se je delež Jave v prebivalstvu države postopoma zmanjševal. Džakarta in njeno obrobje, ki sta prevladujoča metropola, sta dom ljudem z vse države. Vzhodna Java je dom tudi etničnih Balijcev, pa tudi velikega števila Maduranov zaradi njihove zgodovinske revščine. Jeziki Trije glavni jeziki, ki se govorijo na Javi, so javaščina, sundaščina in maduščina. Drugi jeziki, ki se govorijo, so betavi (malajsko narečje, ki je lokalno v regiji Džakarta), osing, banjumasan in tengereščina (tesno sorodna javaščini), badujščina in banteščina (tesno sorodni sundaščini), kangeaščina (tesno sorodna madurski) in balijščina. Velika večina prebivalstva govori tudi indonezijščino, pogosto kot drugi jezik. Gospodarstvo Sprva se je gospodarstvo Jave močno zanašalo na riževo kmetijstvo. Starodavna kraljestva, kot so kraljestva Sunda, Mataram in Majapahit, so bila odvisna od pridelka riža in davkov. Java je bila že od antičnih časov znana po presežkih riža in izvozu, riževo kmetijstvo pa je prispevalo k rasti prebivalstva otoka. Trgovina z drugimi deli Azije, kot sta starodavna Indija in Kitajska, je cvetela že v 4. stoletju, kar dokazuje kitajska keramika, najdena na otoku iz tistega obdobja. Java je sodelovala tudi v svetovni trgovini z začimbami Molukovod antičnih časov v obdobju Majapahita do pozne dobe Nizozemske vzhodnoindijske družbe (VOC). VOC se je v 17. stoletju ustalila v Bataviji, v 19. stoletju pa so jo nasledili Nizozemski vzhodni Indijci. V teh kolonialnih časih so Nizozemci na Javi uvedli gojenje komercialnih rastlin, kot so sladkorni trs, kavčuk, kava, čaj in kinin. V 19. in začetku 20. stoletja je javanska kava pridobila svetovno priljubljenost. Tako je ime Java danes postalo sinonim za kavo. Java je bil najbolj razvit otok Indonezije že od obdobja Nizozemske vzhodne Indije in je to še danes v sodobni Republiki Indoneziji. Cestna prometna omrežja, ki obstajajo že od antičnih časov, so bila povezana in izpopolnjena z izgradnjo Velike poštne ceste, ki jo je v začetku 19. stoletja zgradil Daendels. Postala je hrbtenica cestne infrastrukture Jave in postavila temelje za cesto Java North Coast Road (indonezijščina Jalan Pantura, okrajšava iz Pantai Utara). Potreba po prevozu komercialnih pridelkov, kot je kava, s plantaž v notranjosti otoka do pristanišča na obali je spodbudila gradnjo železniških omrežij na Javi. Danes industrija, poslovanje, trgovina in storitve cvetijo v večjih mestih Jave, kot so Džakarta, Surabaya, Semarang in Bandung; medtem ko so nekatera tradicionalna sultanska mesta, kot so Yogyakarta, Surakarta in Cirebon, ohranila svojo kraljevo zapuščino in postala središče umetnosti, kulture in turizma. Industrijska območja rastejo tudi v mestih na severni obali Jave, zlasti okoli Cilegona, Tangeranga, Bekasija, Karawanga, Gresika in Sidoarja. Omrežje cestninskih avtocest je bilo zgrajeno in razširjeno od Novega reda do danes ter povezuje večja urbana središča in okolico, kot sta Džakarta in Bandung ter Cirebon, Semarang in Surabaya. Poleg teh avtocest ima Java 16 nacionalnih avtocest. Na podlagi statističnih podatkov, ki jih je leta 2021 objavil Statistični urad Indonezije (Badan Pusat Statistik), Java sama prispeva približno 60 % indonezijskega BDP ali enakovredno 686 milijardam ameriških dolarjev (2,0 bilijona mednarodnih dolarjev, PKM). Sklici Druga literatura Cribb, Robert (2000). Historical Atlas of Indonesia. London and Honolulu: RoutledgeCurzon Press, University of Hawaii Press. ISBN 978-0-8248-2111-1. Padmo, Soegijanto (2000). Java and The Making of The Nation. Humaniora Journal, Gadjah Mada University. Zunanje povezave