NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Daman Airport

Daman Airport är en flygplats i Indien. Den ligger i distriktet Daman och unionsterritoriet Dadra och Nagar Haveli och Daman och Diu, i den västra delen av landet, 1 000 km söder om huvudstaden New Delhi. Daman Airport ligger 13 meter över havet. Terrängen runt Daman Airport är mycket platt. Havet är nära Daman Airport åt nordväst. Runt Daman Airport är det tätbefolkat, med 613 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Daman, 2,5 km sydväst om Daman Airport. Kommentarer Källor
Versova metro station

Versova is the elevated western terminal metro station on the East-West Corridor of the Blue Line 1 of Mumbai Metro serving the Seven Bungalows, Yari Road and Versova neighbourhoods of Andheri in Mumbai, India. It opened to the public on 8 June 2014 and consists of two side platforms. The station is located at Seven Bungalows. With 12% of all Blue Line 1 commuters traveling through the station, Versova is the third-busiest station on the line, after Ghatkopar and Andheri. History Versova metro station was not planned for the metro rail but after many negotiations, the station was added. In 2012 the construction of the station was completed at a cost of ₹200Cr. A new metro is under construction in the same area by the name of Pink Line (Line 6) and will make the congestion less on Line 1. Station layout Connections The Versova-Andheri-Ghatkopar corridor spans 11.40 kilometers and is elevated. It serves as a crucial link connecting the Eastern and Western suburbs to the Western and Central Railway lines. The corridor facilitates seamless interchange between the suburban rail system and the MRT system at Andheri and Ghatkopar Stations, enhancing commuter convenience. It has slashed the journey time between Versova and Ghatkopar from 71 minutes to just 21 minutes, greatly improving efficiency and reducing travel hassles for passengers. Additionally, the corridor provides rail-based access to key industrial zones such as MIDC and SEEPZ, along with fostering connectivity to various commercial developments. Entrances and exits 1 - Near 7 Bungalows bus depot 2 - 3 - Near Model Town, Towards Kokilaben Hospital 4/5 - Near Bon Bon Shoes 6 - Near Yari Road See also Public transport in Mumbai List of Mumbai Metro stations List of rapid transit systems in India M-Indicator References External links The official site of Mumbai Metro UrbanRail.Net – descriptions of all metro systems in the world, each with a schematic map showing all stations.
Kernkraftwerk Kakrapar

Das Kernkraftwerk Kakrapar (auch Kakrapar Atomic Power Station – KAPS genannt) liegt in der Nähe der Stadt Surat im Bundesstaat Gujarat. Es sind vier Reaktoren in kommerziellem Betrieb. Neben den Reaktoren soll sich auf dem Gelände auch eine Anlage zur Aufbereitung von Schwerem Wasser befinden (Kakrapar Heavy Water Upgrade Plant). Phase I In der ersten Phase wurden zwei Reaktoren des indischen Typs IPHWR-220 mit je 220 Megawatt (MW) Bruttoleistung errichtet. Es handelt sich um Druckwasserreaktoren mit Schwerem Wasser als Moderator (Pressurised heavy water reactor, PHWR). KAPS-1 wurde am 3. September 1992 erstmals kritisch und begann mit der kommerziellen Stromproduktion ab dem 6. Mai 1993. KAPS-2 wurde am 8. Januar 1995 erstmals kritisch und begann die kommerzielle Stromproduktion im September 1995. Im Januar 2003 zeichnete die CANDU Owners Group (COG) KAPS-1 als den weltweit besten PHWR seiner Klasse aus. Die Baukosten wurden ursprünglich auf 3,8252 Milliarden Rupien geschätzt, die Anlage soll aber letztendlich 13,35 Milliarden Rupien gekostet haben. Störfälle 1998 wurde KAPS-1 wegen eines Lecks im Kühlkreislauf für 66 Tage abgeschaltet. Am 10. März 2004 wurde bei Wartungsarbeiten die Stromversorgung für die Steuerstäbe von KAPS-1 irreparabel beschädigt. In Folge wurde auch das Automatic Liquid Poison Addition System durch einen Bedienfehler unbrauchbar. Der Unfall wurde als ein Zwischenfall der Stufe 2 auf der INES-Skala bewertet. Am 11. März 2016 ereignete sich ein Kühlmittelverluststörfall in KAPS-1, als eine der Leitungen des Primärkühlkreislaufs der 306 Druckröhren barst. Der Unfall wurde bisher als INES 1 eingestuft. Phase II Im Januar 2010 begannen die Bauarbeiten für die Blöcke 3 und 4 mit jeweils 700 MW; es handelt sich um IPHWR-700, ein indisches Generation-III-Design. KAPS-3 ist die erste Einheit dieses Typs, die errichtet wurde. [veraltet] Die Einheiten sollten 2015 und 2016 fertiggestellt sein. Reaktor 3 war am 22. Juli 2020 erstmals kritisch und ging im Januar 2021 ans Netz. Der kommerzielle Betrieb wurde am 30. Juni 2023 aufgenommen. Reaktor 4 ging im Februar 2024 ans Netz und nahm an 31. März 2024 den kommerziellen Betrieb auf. Sicherheit Am 22. August 2006 wurde von Dorfbewohnern gemeldet, dass zwei Bewaffnete auf das Gelände des Kraftwerks vorgedrungen seien. Eine Durchsuchung durch die Polizei ergab keine Anhaltspunkte dafür, dass sich die Personen noch auf dem Gelände aufhielten. Daten der Reaktorblöcke Das Kernkraftwerk Kakrapar hat insgesamt vier in Betrieb befindliche Blöcke. Quellen Siehe auch Liste der Kernkraftwerke Liste der Kernreaktoren in Indien Weblinks Homepage (Memento vom 19. August 2005 im Internet Archive) (englisch) Betriebsdaten (Memento vom 18. Januar 2008 im Internet Archive) (englisch) NTI: Kakrapar Atomic Power Station (KAPS) (englisch) Unfall in KAPS (Memento vom 28. September 2007 im Internet Archive) (englisch) DiaNuke.org: Day 5 of the Accident in Kakrapar (Memento vom 17. März 2016 im Internet Archive) (englisch) Leck in indischem Atomkraftwerk (Memento vom 17. März 2016 im Internet Archive)
Centrale nucléaire de Kakrapar

La centrale nucléaire de Kakrapar est construite près de la ville de Surate dans l'État du Gujarat situé à l'ouest de l'Inde. La centrale est exploitée par la compagnie Nuclear Power Corporation of India Ltd. Elle comprend trois réacteurs en service et un réacteur en construction. Kakrapar 1 et 2 Deux réacteurs à eau lourde pressurisée (PHWR) du type CANDU de capacité 220 MW ont été mis en service dans les années 1990 : Kakrapar 1, 220 MWe, mis en service en 1993, Kakrapar 2, 220 MWe, mis en service en 1995. Kakrapar 3 et 4 Le 22 juillet 2020, le réacteur no 3 de la centrale nucléaire de Kakrapar a divergé, il a été couplé au réseau le 10 janvier 2021. C'est le premier réacteur à eau lourde sous pression (PHWR) de 700 MWe, de conception nationale, à entrer en fonctionnement. Un projet de construction de quatre de ces réacteurs avait été approuvé en 2009 ; Kakrapar 4 devrait être mis en service en septembre 2021, Rajasthan 7 en mars 2022 et Rajasthan 8 en 2023. En février 2024, ces réacteurs sont toujours en construction. Accidents Fin mai 2011, quatre ouvriers indiens ont été exposés à une dose d'irradiation de 90 millisieverts selon le directeur de la centrale, K.P. Dutta. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liens externes Site de l'exploitant Portail de l'industrie Portail de l’énergie Portail du nucléaire Portail de l’Inde
Centrale nucleare di Kakrapar

La centrale nucleare di Kakrapar è una centrale nucleare indiana situata a Surat presso il Distretto di Surat, nello stato di Gujarat. La centrale è composta da 4 reattori di tipologia PHWR per 1464 MW totali, 3 in funzione ed uno in costruzione. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale nucleare di Kakrapar Collegamenti esterni (EN) IAEA - Nuclear Power Reactors in the World, 2018 (PDF), su www-pub.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Kakrapar 1, su pris.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Kakrapar 2, su pris.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Kakrapar 3, su pris.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Kakrapar 4, su pris.iaea.org.
АЭС Какрапар

АЭС Какрапа́р (англ. Kakrapar Atomic Power Station, хинди काकरापार अणुऊर्जा केंद्र) — атомная электростанция, расположенная неподалёку от города Сурат штата Гуджарат в Индии. В состав станции входят два эксплуатирующихся энергоблока электрической мощностью по 220 МВт, оснащённые реакторами типа PHWR индийского производства, и одним блоком 700 МВт с реактором того же типа (ещё один строится). За период с октября 2001 года по сентябрь 2002 года первый блок станции был признан корпорацией CANDU лучшим среди энергоблоков с тяжеловодными реакторами по эффективности выработки энергии (т. н. КИУМ). Первый блок АЭС в 2004—2005 году непрерывно работал 370 суток, что является наивысшим показателем среди всех энергоблоков, эксплуатируемых Индийской корпорацией по атомной энергии. История Первый блок заложен 1 декабря 1984 года. Спустя 4 месяца, 1 апреля 1985 года, начато строительство второго блока. На обоих действующих блоках АЭС Какрапар установлены тяжеловодные реакторы индийского производства, мощностью по 220 МВт. Первые энергоблоки станции были сданы в эксплуатацию 6 мая 1993 года и 1 сентября 1995 года. 1 июля 2008 года из-за износа оборудования первый блок был остановлен для реновации и модернизации. Блок был вновь синхронизирован с энергосетью в январе 2011 года. За это время был выполнен большой объём работ, в том числе проведена массовая замена каналов теплоносителя в каландре. 16 января 2010 года начаты земляные работы на площадках, предназначенных для строительства третьего и четвёртого блоков. На них планируется установить новые индийские реакторы PHWR мощностью по 700 МВт каждый. 22 ноября 2010 года состоялась церемония заливки первого бетона. Ввод новых реакторов в эксплуатацию планируется на 2015 год. 10 ноября 2011 года объявлено о подписании соглашения между Индийской корпорацией по атомной энергии и индийской Национальной алюминиевой корпорацией о создании совместной компании для строительства АЭС. 11 марта 2016 года на энергоблоке Какрапар-1 произошла утечка тяжёлой воды в связи с чем энергоблок был остановлен. С учётом находящегося с 1 июля 2015 года в остановленном состоянии второго энергоблока Какрапар-2 АЭС прекратила выдачу электрической мощности в энергосистему Индии. Оба реактора будут отключены по крайней мере до марта 2018 года. 10 января 2021 года был синхронизирован с сетью блок № 3 с тяжеловодным реактором PHWR-700. Информация об энергоблоках Примечания
АЕС Какрапар

Атомна електростанція Какрапар — атомна електростанція в Індії, яка розташована поблизу річок Мандві, Сурат і Тапі в штаті Гуджарат. Етап I Етап I складається з двох 220 МВт водно-водяних ядерних реактора потужності з важкою водою як сповільнювачем (PHWR). Блок-1 вийшов на критичний стан 3 вересня 1992 року, а через 6 місяців, розпочав комерційне виробництво електроенергії в травні 1993 року. Блок-2 вийшов на критичний стан 8 січня 1995 року та почав комерційне виробництво 1 вересня 1995 року. У січні 2003 року CANDU Owners Group (COG) оголосила KAPS найефективнішим важководним реактором під тиском. Блок-2 був зупинений через витік теплоносія в каналі в липні 2015 року, а подібна проблема призвела до зупинки блок-1 у березні 2016 року. У вересні 2018 року після заміни каналів теплоносія і живильних труб блок-2 вийшов на критичний стан. Ремонт на блока-1 завершено достроково та введено в експлуатацію 19 травня 2019 року. Вартість будівництва спочатку оцінювалася в 382,52 рупії; завод був нарешті закінчений за ціною ₹1335 рупій. Етап II У 2007 році уряд Індії схвалив плани будівництва двох реакторів PHWR-700 місцевої розробки, а також двох сестринських реакторів трохи пізніше на атомній електростанції Раджастхан. У 2009 році схвалення було підтверджено, і підготовка майданчика була завершена до серпня 2010 року. Перший бетон для Kakrapar 3 і 4 був у листопаді 2010 року та березні 2011 року відповідно, а експлуатація спочатку очікувалася на початку та кінці 2018 року відповідно. Проект перевиконувався в основному через налаштування конструкції IPHWR-700 і повільну доставку поставок. Зараз очікується, що експлуатація відбудеться до жовтня 2020 року та вересня 2021 року відповідно. 22 липня 2020 року енергоблок 3 досяг першого критичного стану, і очікується, що він почне комерційну експлуатацію до грудня 2022 року. Блок № 3 підключено до мережі 10 січня 2021 року. Інформація про енергоблоки Інциденти 1998 р. КАЕС-1 була вимкнена через течі в контурі охолодження на 66 діб. 10 березня 2004 року під час робіт з технічного обслуговування було непоправно пошкоджено (на момент) постачання тяг керування. У відповідь на це в систему додали отрути і реактор вимкнули. 22 серпня 2006 року жителі села повідомили, що на територію навколо електростанції проникли. Обшук, проведений поліцією, жодних знахідок не дав. 11 березня 2016 року КАЕС-1 автоматично зупинилася через витік важкої води-охолоджувача, залишивши обидва реактори неробочими. Витік вдалося закрити через десять днів. На каналі теплоносія виявлено корозію та тріщини, а також подібні плями корозії виявлені на КАЕС-2, яка не експлуатувалася з липня 2015 року через витік каналу теплоносія. КАПС-2 вийшов на критичний стан 17 вересня 2018 року після заміни каналів теплоносія та живильних трубок. КАПС-1 достроково запрацювала 19 травня 2019 року. Див. також Атомна енергетика в Індії Список ядерних реакторів#Індія Примітки Посилання India's newest nuclear unit connected to grid Ядерна енергетика в Індії. Country Briefings. World Nuclear Association (WNA). Листопад 2010. Процитовано 23 листопада 2010.
Kernkraftwerk Tarapur

Das Kernkraftwerk Tarapur (englisch Tarapur Atomic Power Station, TAPS) liegt im indischen Bundesstaat Maharashtra im Distrikt Palghar. Die Reaktoren TAPS-1 und TAPS-2 wurden schlüsselfertig von General Electric (GE) geliefert. Dabei handelt es sich um Siedewasserreaktoren mit jeweils 160 MW Leistung. Es waren seinerzeit fast die ersten Kernreaktoren Asiens (erster war der JPDR; er hatte aber nur 13 MW). Die Reaktoren sind die einzigen von GE nach Indien gelieferten, da die USA wegen des indischen Atomwaffenprogramms die Zusammenarbeit beendeten und erst 2006 wieder aufnahmen. Am 9. Mai 1983 berichtete die Tageszeitung The Times of India, das Kernkraftwerk Tarapur sei radioaktiv stark kontaminiert und könne kaum noch betrieben werden. Die Mitarbeiter des Prestigeobjektes würden der ionisierenden Strahlung weit über den offiziell und international zugelassenen Richtwerten ausgesetzt. In Tarapur befinden sich auch die ersten beiden indischen 500 MW-PHWR (Schwerwasser-Druckreaktor); in ihnen wird schweres Wasser als Moderator eingesetzt. TAPS-4 wurde am 6. März 2005 kritisch. TAPS-3 wurde am 15. Juni 2006 an das Netz angeschlossen und ging am 18. August des Jahres in den kommerziellen Betrieb. Die Kosten für die beiden Reaktoren sollen 6,5 Milliarden Rupien betragen. Der Siedewasserreaktor von Tarapur arbeitet mit niedrig angereichertem Uran (LEU), das ursprünglich aus den USA kommen sollte. Wegen des indischen Atomwaffenprogramms und der Weigerung der damaligen indischen Regierung, IAEO-Inspektionen zuzulassen, wurde der Vertrag 1979 von den USA gekündigt. Das ist eine Forderung des Nuclear Non-Proliferation Act von 1978, der Lieferung von Nuklearmaterial an Staaten ausschließt, die keine Inspektionen durch die IAEO zulassen (siehe Atomwaffensperrvertrag). Danach wurde arrangiert, dass die Franzosen das LEU liefern. Das taten sie von 1983 bis 1993, bis die Lieferungen aus demselben Grund gestoppt wurden. Ab 1995 lieferte nun China, seit 2001 Russland. Die Reaktoren 1 und 2 waren seit 2020 im Langzeitstillstand, um überholt und modernisiert zu werden. Am 29. Januar 2026 ging Reaktor 1 wieder in Betrieb, am 6. Juni Nr. 2, beide erhielten eine Genehmigung für weitere zehn Jahre Laufzeit. Weitere Anlagen Auf dem Gelände finden sich neben den Generatoren seit 1982 auch PREFRE (Fuel Reprocessing Plant) und Advanced Fuel Fabrication Facility (AFFF) zur Herstellung von MOX-Brennelementen sowie Brennelementen für Leichtwasserreaktoren (LWR) und Schwerwasserreaktoren (PHWR). Seit 1990 gibt es eine Waste Immobilization Plant (WIP), in dem der Atommüll verglast wird und ein Endlager (Solid Storage Surveillance Facility), das bis 2010 den Müll aus Tarapur und Trombai aufnehmen soll. Daten der Reaktorblöcke Das Kernkraftwerk Tarapur hat insgesamt vier Blöcke: Siehe auch Liste der Kernkraftwerke Liste der Kernreaktoren in Indien Weblinks Tarapur (englisch) Tarapur Modernisierung (englisch) Einzelnachweise
Centrale nucléaire de Tarapur

La centrale nucléaire de Tarapur est située à Tarapur, Maharashtra (Inde). L'exploitant est la compagnie Nuclear Power Corporation of India Ltd. La Centrale n°1 est en 2026 la plus vieille centrale nucléaire en fonctionnement au monde (57 ans). Centrale n°1 La première centrale de 320 MW a été construite par Bechtel et General Electric dans le cadre d'un protocole signé en 1963 entre l'Inde, les États-Unis et l'AIEA. Cette centrale comprend deux réacteurs à eau bouillante (REB) de 160 MW chacun, qui sont les premiers construits en Asie, les travaux ayant débuté en 1964 et la mise en service en 1969. Après six années d’arrêt et un chantier de rénovation majeur, la centrale de Tarapur a repris sa production d’électricité. L’unité 1 de la centrale a été reconnectée en février 2026 et l’unité 2 a reçu en mai 2026 l’autorisation de l’autorité de sûreté indienne (AERB). Elle redevient la plus vieille centrale du monde en fonctionnement, avec une décennie de vie supplémentaire devant elle. Les travaux ont notamment porté sur le remplacement complet des circuits de recirculation du fluide de refroidissement, l’installation d’un système de ventilation filtrée de l’enceinte de confinement et d’un système de refroidissement de secours. Les équipes ont également réalisé une campagne d’inspection approfondie des soudures de la cuve afin d’évaluer leur vieillissement. Centrale n°2 À partir de mars 2000, une nouvelle centrale a été construite par des sociétés indiennes L & T et Gammon India (en). Elle est constituée de deux réacteurs à eau lourde pressurisée (PHWR) de 540 MW chacun. Il s'agit de la centrale la plus importante installée en Inde. Elle a été construite en 6 ans, la mise en service du premier réacteur s'est produite en 2005 et celle du second en 2006. L'Inde, qui sort de 34 ans d'embargo, a reçu le 14 avril 2009 sa première livraison d'uranium de la compagnie russe TVEL. Les 30 tonnes de combustible ont été fournies afin d'alimenter la centrale de Tarapur qui n'était opérationnelle qu'à 50 % de ses capacités. L'arrivage devrait permettre d'augmenter la production de 150 MWe. Accidents La centrale de Tarapur a officiellement connu 2 accidents nucléaires en 1989 et 1992 : Le 10 septembre 1989 s'est produit une fuite d'iode radioactive, les réparations ont duré une année et coûté environ 78 millions de dollars. Le 13 mai 1992, un réacteur nucléaire de Tarapur a relâché une quantité anormale de radioactivité en raison d'un dysfonctionnement. Documentaire Un documentaire indien dénommé High Power a été tourné sur l'histoire de la centrale de Tarapur. Il présente le point de vue de paysans qui ont joyeusement donné leurs terres fertiles pour la centrale, puis n'ont pas pu subvenir à leurs besoins élémentaires. Le réalisateur Pradeep Indulkar a obtenu le prix Uranium à Rio de Janeiro en mai 2013. Références Voir aussi Articles connexes liste des centrales nucléaires en Inde Liens externes (anglais)Site sur les réacteurs jumeaux de Tarapur Portail de l'industrie Portail de l’énergie Portail du nucléaire Portail de l’Inde
Centrale nucleare di Tarapur

La centrale nucleare di Tarapur è una centrale nucleare indiana situata a Tarapur presso il Distretto di Thane, nello stato del Maharashtra. La centrale è composta da 2 reattori di tipologia BWR per 300 MW e 2 reattori PHWR per 980 MW. Dallo spegnimento della Centrale nucleare di Oldbury in Gran Bretagna, avvenuto il 29 febbraio 2012, è divenuta la più vecchia centrale elettrica nucleare in servizio nel mondo. L'impianto è al momento l'unico in india ad avere reattori BWR. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su centrale nucleare di Tarapur Collegamenti esterni (EN) IAEA - Nuclear Power Reactors in the World, 2018 (PDF), su www-pub.iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Tarapur 1, su iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Tarapur 2, su iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Tarapur 3, su iaea.org. (EN) IAEA - PRIS database - Nuclear Power Reactor Details - Tarapur 4, su iaea.org.
Usina Nuclear de Tarapur

Estação de Energia Atômica Tarapur (T. A. P. S.) está localizado em Tarapur, Palghar, na Índia. Ela foi a primeira usina nuclear comercial construída na Índia. É a mais antiga usina nuclear do mundo em operação comercial. História A Usina Nuclear de Tarapur foi construída inicialmente com dois reatores de água fervente (BWR) sob o Acordo 123 de 1963 entre a Índia, os Estados Unidos e a Agência Internacional de Energia Atômica (AIEA). Ele foi construído para o Departamento de Energia Atômica por GE e Bechtel. As unidades 1 e 2 foram colocados em operação comercial em 28 de outubro de 1969, com uma potência inicial de 210 MW de eletricidade. Mais tarde, esta foi reduzida para 160 MW, devido a dificuldades técnicas. Estes foram os primeiros reatores de seu tipo na Ásia. Mais recentemente dois reatores de água pesada pressurizada (PHWR) de 540 MW cada foram construídos pela L&T e Gammon Índia, sete meses antes do prazo e dentro do custo original das estimativas. A unidade 3 entrou em operação comercial em 18 de agosto de 2006 e a unidade 4 em 12 de setembro de 2005. A instalação é operada pela NPCIL (Nuclear Power Corporation of India). Os trabalhadores que operam a estação podem viver em um complexo residencial chamado Colônia T. A. P. S. 19° 48′ 58″ N, 72° 44′ 35″ L que está a quinze minutos de carro de Boisar, a estação ferroviária mais próxima. O complexo residencial foi construído também pela Bechtel para abrigar os empregados indianos e americanos. Devido a isso o complexo residencial tinha o clima de uma pequena cidade indiana, casas espaçosas, um clube com quadras de tênis, piscina, um comissário etc. Embora os moradores americanos tenham saído há muito tempo, a colônia continua a prosperar. Em 1974, após a Índia realizar o teste Smiling Buddha, seu primeiro teste de armas nucleares, os EUA optaram por não honrar seu contrato para o fornecimento de urânio enriquecido para a usina. Assim, o combustível nuclear para Tarapur tem sido posteriormente entregue a partir de França, China e Rússia sob salvaguarda da AIEA. Preocupações com a segurança Os reatores de água Fervente (BWRs) em Tarapur 1 e 2 unidades são semelhantes aos reatores envolvidos no desastre nuclear de Fukushima Daiichi. Os reatores são projetos antigos e têm levantado preocupações de segurança e de acordo com um líder local, os dois reatores já estavam em 2011 em operação por 16 anos a mais do que o seu projeto de vida. Em 2007, o Conselho regulatório de Energia Atômica (AERB) avaliou os recursos sísmicos de segurança em Tarapur 1 e 2 e relatou diversas deficiências, após o que NPCIL instalados sensores sísmicos. Em 2011, AERB formada de 10 membros da comissão, composta de especialistas de Institutos Indianos de Tecnologia (IIT) e Índia Departamento de Meteorologia (IMD), para avaliar a vulnerabilidade da Tarapur a terremotos e tsunamis.. A. Gopalakrishnan, ex-diretor da AERB, disse que os reatores Tarapur 1 e 2 são muito mais velhos do que os reatores envolvidos no acidente nuclear de Fukushima e defendeu que devem ser imediatamente descomissionados. Ver também Energia nuclear por país Energia nuclear na Índia Lista de usinas nucleares Referências