Кодайканальська сонячна обсерваторія

Кодайканальська сонячна обсерваторія (англ. Kodaikanal Solar Observatory) — сонячна обсерваторія в Індії, підпорядкована Індійському інституту астрофізики. Розташована на пагорбах Палані за 4 км з Кодайканалу. У січні 1909 року в цій обсерваторії вперше виявили ефект Евершеда. Сонячні дані, зібрані обсерваторією, є найстарішими безперервними серіями такого роду в Індії. Тут регулярно проводяться зондування іоносфери, геомагнітні спостереження. Зведення отриманих даних надсилаються до різних центрів обробки даних — національних (Індійський метеорологічний департамент) та всесвітніх (Всесвітня метеорологічна організація, Глобальна служба атмосфери). Сонячна обсерваторія має штат з двох науковців і трьох техніків. Історія Ще в 1881 році Бланфорд, тодішній метеоролог уряду Індії, рекомендував «удосконалити роботу сонячних спостережень, щоб отримати точні вимірювання потужності нагріву сонцем земної поверхні та її періодичних коливань». У травні 1882 року урядовий астроном у Мадрасі Норман Роберт Поґсон запропонував фотографувати та вимірювати спектри Сонця та зір за допомогою 20-дюймового (51 см) телескопа, встановленого на гірській станції в Південній Індії. 20 липня 1893 року, після голоду в Мадраському президентстві, який засвідчив потребу вивчення сонця для кращого розуміння мусонів, на зустрічі Комітету з індійських обсерваторій під головуванням лорда Кельвіна вирішено створити сонячну фізичну обсерваторію в Кодайканалі, у високому й вільному від пилу місці. Починаючи з 1895 року відбулася роботи й обладнання з Мадраської обсерваторії передали до Кодайканалу, а 1 квітня 1899 року заснували обсерваторію. Перші спостереження в Кодайканалі розпочали в 1901 році. 12-метрову сонячну вежу з сучасним спектрографом заснував у 1960 році Аніл Кумар Дас. Її використовували для виконання перших в історії геліосейсмологічних досліджень. Вимірювання векторних магнітних полів розпочали в 1960-х роках. У 1977 році багато астрономів з Кодайканалу переїхали в Бангалор і заснували Індійський інститут астрофізики. Директори Чарльз Мічі Сміт, 1895—1911 Чарльз Прітчард Батлер Джон Евершед, 1911—1923 Томас Ройдс, 1923—1937 А. Л. Нараян, 1937—1946 Аніл Кумар Дас, 1946—1960 Вайну Баппу, 1960—1982 Дж. Бхаттачар'я, 1982—1990 Рамнат Ковсік, 1992—2003 С. Сірадж Гасан, 2006—2012 П. Срікумар, 2013—2018 Аннапурні Субраманьян, від 2019 Поточна діяльність Сфери поточного інтересу в обсерваторії: Спостереження та інтерпретація морфологічних змін в активних областях та їх роль у виникненні транзієнтів, таких як сонячні спалахи. Дослідження факторів, що впливають на хромосферні кальцієві К-індекси. Вимірювання векторних магнітних полів. Оцифровування фотографій Сонця за останні понад 100 років. Дослідження структури й динаміки екваторіальної іоносфери, її реакції на змінність Сонця. Дослідження екваторіального електроструменя, структури й динаміки екваторіальної іоносфери, її реакції на змінність Сонця. Погодинні спостереження температури поверхні, тиску й кількості опадів, які передаються до Індійського департаменту метеорології та Всесвітньої метеорологічної організації для використання в прогнозі погоди та дослідженнях атмосфери. Просвітницька робота з астрономії, екскурсії обсерваторією, доступ до астрономічної бібліотеки, нічні спостереження неба в телескоп, проведення спеціалізованих курсів університетського рівня, семінарів і воркшопів. Обладнання Фотографування сонячного диска Обсерваторія має придбаний у 1850 році геліостатичний рефрактор французької оптичної фірми Lerebours et Secretan з Парижа на англійському монтуванні з апертурою 15 см. У 1898 році фірма Grubb Parsons переробила його на фотогеліограф з апертурою 20 см. З початку 1900-х років його використовували для отримання щоденних (якщо дозволяла погода) 20-сантиметрових зображень Сонця у білому світлі. 20-сантиметровий рефрактор іноді використовують для спостережень комет і затемнень, а іноді гостям обсерваторії показують у нього нічне небо. Придбаний в 1904 році подвійний спектрогеліограф регулярно використовують для отримання 6-сантиметрових знімків повного диска Сонця у спектральних лініях К-альфа та Н-альфа. Сидеростат Фуко діаметром 46 см подає світло до 30-сантиметрових триплетних об'єктивів Кука з апертурою f/22. Спектрогеліограф дифракційною ґраткою Н-альфа був введений в експлуатацію не пізніше 1911 року. З 1912 року отримували зображення повного лімба в K-лінії шляхом блокування сонячного диска. Такі спостереження та зображення Сонця в білому світлі отримують приблизно 200 днів на рік. Світло з 46-сантиметрового сидеростата направляють на 15-сантиметровий ахроматний цейссівський об’єктив, який створює 2-сантиметрове зображення. Попередній фільтр і вузькосмуговий фільтр для K-лінії кальцію використовують спільно із ПЗЗ-матрицею для реєстрації K-фільтрограми Сонця. Регулярні спостереження почалися з 1996 року. Окрім синоптичних спостережень, у дні з хорошим або відмінним баченням отримують часові послідовності отримують. Сонячний тунельний телескоп 60-сантиметровий дводзеркальний кварцевий целостат фірми Grubb Parsons, встановлений на платформі на 11-метровій вежі, спрямовує сонячне світло через плоске дзеркало в підземний горизонтальний тунель довжиною 60 метрів. 38-сантиметровий ахромат з апертурою f/90 утворює зображення Сонця у фокальній площині діаметром 34 см. Телескоп має можливість встановлення 20-сантиметрового ахромата з апертурою f/90, який може створювати зображення діаметром 17 см. Основним інструментом телескопа є спектрограф Літтрова. Ахромат з апертурою 20 см і фокусною відстанню 18 м, обладнаний дифракційною ґраткою зі щільністю 600 ліній/мм дає дисперсію 9 мм/Å в п'ятому порядку решітки. Він має просторову роздільну здатність 5,5 кутових секунд/мм, що створює високоякісні зображення для сонячної спектроскопії. Запис спектру можна здійснювати фотографічно або за допомогою ПЗЗ-камери. Іонозонди Лабораторія обладнана для вивчення іоносферних і геомагнітних проявів сонячної активності. У 1955 році був встановлений аналоговий іонозонд NBS C3 для вертикального зондування іоносфери. Регулярно проводили щоквартальні зондування. У 1993 році була введена в експлуатацію модель цифрового іонозонда IPS 42/DBD43, яка дозволяла виконувати зондування що п'ять хвилин або частіше. Інше обладнання Високочастотний доплерівський радар використовують для вивчення динаміки у F-області за допомогою іоносферного поширення радіохвиль. На початку 1900-х років в обсерваторії були встановлені магнітометри й відтоді регулярно використовувалися для вимірювань. Обсерваторія також має широкосмуговий сейсмограф, приймач GPS і магнітні варіометри. На території обсерваторії є музей астрономії, відкритий для відвідувачів. Він містить графічні матеріали, кілька моделей, живі зображення Сонця і фраунгоферів спектр. Бібліотека обсерваторії має цінну колекцію астрономічної літератури, а також зібрання сучасної літератури з фізики Сонця та сонячно-земної фізики. Сучасні приміщення для проведення зустрічей часто використовують для національних і міжнародних зустрічей, семінарів і класів. Вони вміщують до 40 учасників. Тут проводять Кодайканальську літню школу з фізики, Кодай-трієстівський воркшоп з плазмової астрофізики і Зимова школа з сонячної фізики. Примітки Посилання Indian Institute of Astrophysics, Kodaikanal Observatory Subramanian, T.S. (1999) the Hindu, Volume 16-Issue 13, June 19. «Centenary of a solar observatory», retrieved 3/13/2007 Madras and Kodaikanal Observatories: A Brief History Cambridge University Library: Royal Greenwich Observatory Archives, Kodaikanal Solar Observatory, archive papers 1892—1963, retrieved 3/13/2007. Further reading: Antia H. M., Bhatnagar A., Ulmschneider P. (ed.s) (2006) Lectures on Solar Physics (Lecture Notes in Physics), Cambridge University Press, New York, 335 pages Excerpts, retrieved 3/13/2007