NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ГЕС Linganamakki

ГЕС Linganamakki — гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Карнатака. Становить верхній ступінь гідровузла у сточищі річки Шараваті (дренує західний схил Західних Гатів та впадає в Аравійське море біля міста Honnavar у 160 км на північ від Мангалура). В 1964 році у межах проекту найпотужнішої в Карнатаці ГЕС Шараваті річку перекрили комбінованою земляною та мурованою греблею Linganamakki висотою 61 метр та довжиною 2749 метрів, яка потребувала понад 4 млн м3 матеріалу. Вона утворила велике водосховище з площею поверхні 326 км2 та об'ємом 4419 млн м3 (корисний об'єм 4276 млн м3), в якому можливе коливання рівня поверхні під час операційної діяльності між позначками 523 та 554 метри НРМ. Звідси через прокладену лівобережжям дериваційну трасу довжиною понад десяток кілометрів живилась зазначена вище ГЕС Шараваті (крім того, всередині цієї ж ділянки з річки відбирає воду споруджена у 1950-х роках ГЕС Mahatma Gandhi Jog Falls, котра, таким чином, теж використовує накопичений греблею Linganamakki ресурс, проте випущений у природне русло). За півтора десятки років після зведення греблі вирішили задіяти створюваний нею напір, для чого біля підніжжя обладнали машинний зал нової станції, яка опинилась у схемі гідровузла вище від обох тільки що названих ГЕС. Цей зал в 1980-му обладнали двома турбінами типу Каплан потужністю по 27,5 МВт, що при напорі від 10,3 до 33,5 метра (номінальний напір 29,5 метра) мають забезпечувати виробництво 0,4 млрд кВт-год електроенергії на рік. Відпрацьована вода потрапляє у підвідний дериваційний канал станції Шараваті, проте також може скидатись назад до русла річки. Одночасно зі створенням ГЕС Linganamakki реалізували заходи з подачі у сточище Шараваті додаткового ресурсу з розташованого південніше сточища річки Чакра (так само дренує західний схил Західних Гатів та біля Кундапура впадає до з'єднаного з Аравійським морем лиману). При цьому спершу у 1980-му ввели в експлуатацію греблю на лівій притоці Чакри річці Савехакалу. Останню перекрили земляною спорудою висотою 53 метри та довжиною 633 метри, яка потребувала 1578 тис м3 матеріалу та утримує водойму з максимальним операційним рівнем 582 метри НРМ та об'ємом 125 млн м3. При цьому гребля створила такий підпір, що в сідловині на водорозділі Савехакалу з розташованою південніше річкою Хулакал (права притока Варахі, яка впадає до того ж з'єднаного з Аравійським морем лиману, котрий слугує гирлом Чакри) довелось спорудити бічну дамбу Кірагунда, через яку можливе скидання надлишкового ресурсу до водосховища ГЕС Варахі. А в 1985-му на самій Чакрі завершили кам’яно-накидну греблю висотою 84 метри та довжиною 570 метрів, яка потребувала 2265 тис м3 матеріалу та утримує водойму з максимальним операційним рівнем 579 метрів НРМ та об’ємом 233 млн м3. Водосховище греблі Савехакулу з'єднане зі сховищем Linganamakki каналом довжиною 5,1 км, тоді як від водойми на Чакрі прямує канал довжиною 4,2 км. Примітки
Estación de ferrocarril de Chennai Egmore

Chennai Egmore, anteriormente conocido como Madrás Egmore, (código de estación: MS) es una estación de ferrocarril en Chennai, Tamil Nadu, India. Situado en el barrio de Egmore, es una de las cuatro terminales ferroviarias interurbanas de la ciudad y las otras tres estaciones son la estación central de trenes de Chennai, la estación de trenes de Tambaram y la estación de trenes de Chennai Beach. La estación fue construida en 1906-1908 como el término de la South Indian Railway Company. El edificio construido en estilo gótico es uno de los monumentos destacados de Chennai. La entrada principal a la estación está situada en Gandhi-Irwin Road y la entrada trasera en Poonamallee High Road. Historia La historia dice que la estación era en realidad un fuerte, llamado Reducto Egmore, similar al Castillo de Leith, que es parte de Santhome. Se dice que la estación apareció en un lugar que una vez almacenó municiones para los británicos.​ El edificio de la estación se construyó en un terreno de 2,5 acres de tierra, de los cuales 1,8 acres fueron adquiridos de S. Pulney Andy, un médico inglés, quien, en su carta al 'Coleccionista de Madrás', inicialmente se negó a vender su propiedad debido a la dificultad con el que había comprado y desarrollado la propiedad. Sin embargo, la South Indian Railway Company (SIR), que operaba los servicios de trenes hacia el sur, lo persuadió para que vendiera la tierra, por lo que Andy reclamó ₹1 lakh (US$ 1400) como compensación. Después de adquirir la tierra, el SIR invitó a Henry Irwin (ingeniero jefe), que hizo gran parte de la arquitectura indo-sarracena en Madrás, y E. C. Bird, arquitecto de la compañía, a diseñar un edificio para satisfacer las necesidades del tráfico. Después de varias modificaciones en el plan, el trabajo de construcción comenzó en septiembre de 1905 y se completó en 1908.​ Fue construido por el contratista T. Samynada Pillai de thirunageswaram cerca de Kumbakonnam a un costo de ₹17 lakh (US$ 24 000). La estación se inauguró oficialmente el 11 de junio de 1908.​​ Inicialmente hubo una demanda de que la estación llevara el nombre de Robert Clive, que, sin embargo, recibió una fuerte oposición del público ya que querían llamarla Egmore. Cuando se abrió la estación no había conexión eléctrica y se utilizó un generador.​ La estación se convirtió en la principal terminal de metro de Chennai después de la formación de Southern Railway en 1951 y sirvió como la puerta de entrada al sur de Tamil Nadu, principalmente debido a que actúa como un punto de conexión para los pasajeros del sur a Chennai Central para abordar trenes con rumbo norte, oeste y este. Irwin y Bird trabajaron en el diseño del edificio, que se agregó con simpatía en las décadas de 1930 y 1980.​ En la década de 1990 se convirtió en una terminal principal de gran calibre, una función en la que entró en funcionamiento en 1998.​ Referencias
Government Museum (Chennai)

Das Government Museum (auch Egmore Museum) in der südindischen Millionenstadt Chennai (ehemals Madras) gehört – neben dem Nationalmuseum Neu-Delhi und dem Indian Museum in Kolkata (ehemals Kalkutta) – zu den führenden Museen des Landes. Lage Das Government Museum befindet sich im Stadtteil Egmore etwa einen Kilometer südwestlich des Bahnhofs Chennai Egmore. Geschichte Das Museum wurde unter britischer Herrschaft im Jahr 1851 gegründet; an der heutigen Stelle befindet es sich seit dem Jahr 1854. Von 1855 bis 1863 war auf dem Gelände auch ein Zoo untergebracht, der jedoch verlegt wurde. In den Jahren 1864 bis 1890 kamen mehrere Gebäude hinzu, so dass man von einem Museumskomplex sprechen kann. Abteilungen Das Museum ist gegliedert in die Abteilungen Archäologie, Numismatik, Kunst, Anthropologie, Zoologie, Botanik und Geologie; daneben gibt es spezielle Abteilung für Kinder (Children’s Museum), zwei Bibliotheken und ein Theatergebäude. Höhepunkte der Sammlungen sind die Funde aus den Ausgrabungen im Bereich des buddhistischen Stupas von Amaravati und die südindischen Bronzen aus der Zeit der tamilischen Chola-Dynastie (10.–12. Jahrhundert), von denen jedoch die schönsten über diverse Museen der Welt verteilt sind. Außerdem gibt es eine Galerie mit römischen Funden, darunter auch in Indien gefundene Münzen. Weblinks Offizielle Website (englisch) Chola-Bronzen – Fotos + Infos (englisch)
Musée gouvernemental de Madras

Le musée gouvernemental de Madras (Tamoul : அரசு அருங்காட்சியகம், சென்னை (Arachu Arunkatchiyakam, Chennai), anglais : Government Museum, Chennai) est le second plus ancien musée d'Inde, après l'Indian Museum de Calcutta. Il est situé dans la ville de Madras, au Tamil Nadu, plus précisément sur le Pantheon Road à Egmore. Historique Le musée a été créé en 1851 à Nungambakkam ; il prit sa place au site actuel en 1854. Il y avait aussi un zoo de 1855 à 1863. Bâtiments Le musée est l'un des centres de conservation pour la Mission nationale pour les manuscrits de l'Inde. Voir aussi Articles connexes Madras Literary Society Liens externes Site officiel Ressource relative à la recherche : Biodiversity Heritage Library Portail des musées Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail des arts Portail de Madras
Templo de Chennakeshava, Somanathapura

El templo de Chennakesava, también llamado de Chennakeshava o de Keshava, es un templo hindú del visnuismo erigido en la ribera del río Kaveri en Somanathapura, Karnataka, India. El templo fue consagrado en 1258 (o 1268) por Somanatha Dandanayaka, un general del rey hoysala Narasimha III. Está ubicado a 38 kilómetros al este de la ciudad de Mysore. La ornamentación del templo es un ejemplo del modelo de arquitectura hoysala. El templo se organiza alrededor de un patio con un pasillo porticado de pequeños santuarios (dañados). El templo principal se encuentra sobre una plataforma con forma de gran estrella con tres santuarios simétricos (garbha-griha), configurados en una matriz cuadrada (89' x 89') orientada a lo largo de ejes E–O y N–S.​ El santuario occidental se dedicaba a una estatua de Kesava (desaparecida); el del norte, a Janardhana; y, el del sur, es el santuario de Venugopala; todas las formas de Vishnu.​ Los santuarios comparten una sala comunitaria común (sabha-mandapa) porticada. Las paredes exteriores, las interiores, los pilares y el techo del templo están intrincadamente grabados con iconografía teológica del hinduismo y muestran extensos frisos de textos hindúes, como el Ramayana (en la sección sur), el Mahabharata (sección norte) y el Bhagavata Purana (sección occidental del templo principal).​ El templo de Chennakesava, para George Michell, representa el clímax del desarrollo del estilo hoysala y es un templo único en muchos aspectos.​ Referencias
Chennakeshava hram u Somanathapuri

Chennakeshava hram u Somanathapuri (kannada: ಶ್ರೀ ಚೆನ್ನಕೇಶವ ದೇವಸ್ಥಾನ), također poznat i kao Keshava hram u Somanathapuri, je hinduistički hram iz 13. stoljeća u Somanathapuri, u indijskoj državi Karnataka. Hram je dio UNESCO-ove svjetske baštine poznate kao „Svetišta kraljevstva Hoysala”, zajedno sa hramovima Hoysaleswara u Halebiduu i hramom Chennakeshava u Beluru, koji su nešto sjevernije. Dao ga je izgraditi Somanatha Dandanayaka, general Hoysala kralja Narasimhe III., 1258. godine, na obalama rijeke Kaveri u Somanathapuri (novoosnovanom gradu nazvanom po njemu), 38 km od središta okruga, grada Mysurua, i oko 170 km od Bangalorea, glavnog grada Karnatake. Bogato ukrašeni hram model je arhitekture kraljevstva Hoysala. Hoysala hramovi svjedoče o umjetničkim, kulturnim i teološkim perspektivama u južnoj Indiji 12. stoljeća i vladavini dinastije Hoysala. Hram Chennakesava, navodi autor George Michell, predstavlja vrhunac razvoja hramskog stila Hoysala, a ujedno je i jedinstven na mnogo načina. Hram je zatvoren u dvorištu s hodnikom s stupovima i malim svetištima (oštećenim). Glavni hram u središtu nalazi se na visokoj platformi u obliku zvijezde s tri simetrična svetišta (garbha-griha), postavljena u kvadratnu matricu, orijentiranu duž osi istok-zapad i sjever-jug. Zapadno svetište bilo je za kip Kešave (nedostaje), sjeverno svetište Janardhane, a južno svetište Venugopale, sve oblike Višnua. Svetišta dijele zajedničku dvoranu (sabha-mandapa) s mnogo stupova. Vanjski zidovi, unutarnji zidovi, stupovi i strop hrama zamršeno su izrezbareni teološkom ikonografijom hinduizma i prikazuju opsežne frizove hinduističkih tekstova kao što su Ramayana (južni dio), Mahabharata (sjeverni dio) i Bhagavata Purana (zapadni dio središnjeg hrama). Iako je nekoliko promjena tijekom stoljeća utjecalo na kompleks, poput gubitka vjerskih aktivnosti u Somanathapuri, oblici, materijali, namjena, tradicije, duh i osjećaj izvornog hrama uglavnom su netaknuti. Izvori Literatura Prasanna Kumar Acharya, An encyclopaedia of Hindu architecture, Oxford University Press (Ponovno objavio Motilal Banarsidass), 2010. ISBN 978-81-7536-534-6 Vinayak Bharne i Krupali Krusche, Rediscovering the Hindu Temple: The Sacred Architecture and Urbanism of India, Cambridge Scholars Publishing, 2014. ISBN 978-1-4438-6734-4 Vanjske poveznice Somanathapura, Temple art of the Hoysala Dynasty Arhivirana inačica izvorne stranice od 31. svibnja 2008. (Wayback Machine) (engl.) Arhivirano 31. svibnja 2008. Galerija fotografija (engl.)
Bangalorestadion

Het Bangalorestadion is een multifunctioneel stadion in Bangalore, een stad in India. Het stadion wordt vooral gebruikt voor voetbalwedstrijden, de voetbalclub Hindustan Aeronautics Limited S.C. maakt gebruik van dit stadion. Ook Bengaluru FC maakte er een seizoen gebruik van. In het stadion is plaats voor 8.400 toeschouwers. Het stadion werd gebouwd tussen 1967 en 1971.
Bangalore Football Stadium

Bangalore Football Stadium – stadion piłkarski w Bengaluru, stolicy stanu Karnataka w południowych Indiach. Obiekt może pomieścić 15 000 widzów. Swoje spotkania rozgrywa na nim drużyna Hindustan Aeronautics Limited SC. Stadion był jedną z aren młodzieżowych Mistrzostw Azji 2006. Rozegrano na nim dwa spotkania fazy grupowej turnieju. Przypisy
Viringili (Maliku Atoll)

Villingili is an uninhabited islet in Lakshadweep, India. It is located at the southwestern end of Minicoy's reef, in Maliku Atoll. History It is the location where the lepers of Lakshadweep were banished, where they lived in abject conditions. Administration The island belongs to the Minicoy township, of Minicoy Tehsil. Geography Viringili is barely 200 m in length. It is fringed with gravel and it is covered with bushes. A few stunted coconut trees grow in the center of the island. It has a distance of 0.6 km (0.37 mi) from Minicoy. Image gallery References Bell, H.C.P.: The Maldive Islands, An account of the physical features, History, Inhabitants, Productions and Trade. Colombo 1883. Xavier Romero-Frias, The Maldive Islanders, A Study of the Popular Culture of an Ancient Ocean Kingdom. Barcelona 1999, ISBN 84-7254-801-5 External links Lakshadweep travel guide from Wikivoyage
Viringili

Viringili​ o Vilingili es una isla deshabitada en el atolón de Maliku. Se encuentra en el borde del arrecife suroeste del atolón. Viringili apenas posee 200 metros de longitud. Es bordeada por la grava y está cubierta de arbustos. Unos pocos árboles enanos de coco crecen en el centro de la isla. Antiguamente a los leprosos de Minicoy se les desterraba a la isla donde vivían en condiciones deplorables. Véase también Geografía de India Geografía de Asia Referencias Bell, H.C.P.: The Maldive Islands, An account of the physical features, History, Inhabitants, Productions and Trade. Colombo 1883. Xavier Romero-Frias, The Maldive Islanders, A Study of the Popular Culture of an Ancient Ocean Kingdom. Barcelona 1999, ISBN 84 7254 801 5
Viringili

Viringili, aussi appelée Vilingili, est une île inhabitée d'Inde située dans l'océan Indien et faisant partie de l'atoll de Minicoy. Géographie Baignée par la mer des Laquedives, Viringili se situe dans le sud-ouest de Minicoy, un atoll du territoire indien de Lakshadweep. Elle se situe juste à l'ouest de Tunda Point, l'extrémité sud-ouest de l'île Minicoy, la deuxième île de l'atoll. De forme ovale, elle mesure 200 mètres de longueur. Elle est couverte d'une végétation tropicale composée de buissons et de quelques cocotiers. Histoire Aujourd'hui inhabitée, Viringili constituait une léproserie pour les malades de l'île Minicoy. Références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Viringili (Maliku Atoll) » (voir la liste des auteurs). Liens externes Portail des îles Portail de l’océan Indien Portail de l’Inde
St. Mary's Church, Thiruvithamcode

Thiruvithamcode Arappally ("Royal Church"; Tamil:திருவிதாங்கோடு அரப்பள்ளி; Malayalam:തിരുവിതാംകോട് അരപ്പള്ളി;), or Thomayar Kovil or St. Mary's Orthodox Church, is a church located in Thiruvithamcode in Kanyakumari District, Tamil Nadu state in India. It is believed by the Christian communities in Kerala that the historic Thiruvithamcode Arappally, also called Amalagiri church as named by the Chera King Uthiyan Cheralathan, was built by St. Thomas, known as the Apostle of India, in 63 AD. It is believed to be the world's oldest existing church structure, and is now declared an international St. Thomas pilgrim center. It claims to be the world's oldest church that still has daily prayers and India's oldest church that hasn't been reconstructed till now. The church has three main parts built in the 17th century and a 20th-century entrance hall. Its walls are built of locally quarried stone, chiseled with a multi-tipped chisel, a technique known in Kerala and possibly introduced there by foreign contact in the 16th century. Thiruvithamcode (also spelled Thiruvithancode, Thiruvithankodu and Thiruvithangodu) is a small panchayat town located in the Kanyakumari district of the Indian state of Tamil Nadu. It is about 20 km from Nagercoil, and 2 km from Thuckalay. The church today is maintained by the Malankara Orthodox Syrian Church. Catholicos of the East and Malankara Metropolitan, Baselios Marthoma Didymos I proclaimed the church as an international St. Thomas pilgrim center on 16 December 2007. Legend says that the newly converted Christians during St. Thomas’ time went through a lot of persecution and a woman by the name of CHIRUTHA organized her own army called CHIRUTHA PADA (Army of Chirutha) to put up a tough fight against the persecutors. It is believed this fight continued for several decades. Later, many of her relatives migrated to different parts of Kerala to join their siblings and families. There was a historical book written about this fight and it was widely circulated in Tamil nadu. It clearly mentions CHIRUTHA and her army, CHIRUTHA PADA. See also Ezharappallikal References External links Website of the church (in English)
Igreja de Santa Maria, Thiruvithamcode

Thiruvithamcode Arappally ("Igreja Real"; Tamil: திருவிதாங்கோடு அரப்பள்ளி; Malayalam: തിരുവിതാംകോട് അരപ്പള്ളി;), ou Thomayar Kovil ou Igreja Ortodoxa de Santa Maria, é uma igreja localizada em Thiruvithamcode no distrito de Kanyakumari, estado de Tamil Nadu, na Índia. Acredita-se pelas comunidades cristãs em Kerala que a histórica Thiruvithankodu Arappally, também chamada de Igreja Amalagiri como nomeada pelo Rei Uthiyan Cheralathan, foi construída por São Tomé, conhecido como o Apóstolo da Índia, em 63 AD. Acredita-se que seja a estrutura de igreja existente mais antiga do mundo, e acredita-se que foi construída pelo apóstolo Tomé em 57 AD e agora é um centro internacional declarado de peregrinação de São Tomé. Afirma-se que seja a igreja mais antiga do mundo que ainda tem orações diárias e a igreja mais antiga da Índia que não foi reconstruída até agora. A igreja tem três partes principais construídas no século XVII e um hall de entrada do século XX. A igreja hoje é mantida pela Igreja Ortodoxa Síria Malankara. Referências Ligações externas Website da igreja (em inglês)
Government College of Fine Arts, Chennai

The Government College of Fine Arts (initially known as the Madras School of Art) in Chennai is the oldest art institution in India. The institution was established in 1850 by surgeon Alexander Hunter as a private art school. In 1852, after being taken over by the government, it was renamed as the Government School of Industrial Arts. In 1962, it was renamed as the Government School of Arts and Crafts and the Government College of Arts and Crafts, before finally being renamed as present. History During British rule in India, the crown found that Madras had many talented and artistic minds. As the British had also established a settlement in and around Madras, George Town was chosen to establish an institute that would cater to the artistic expectations of the royals in London. At first traditional artists were employed to produce furniture, metalwork, and curios, and their work was sent to the royal palaces of the Queen. The institute established itself as the first school of art in India, predating the University of Madras. The school was located at Popham's Broadway. In 1852, it was shifted to its present premises, a four-acre campus on Poonamallee High Road. In 1928, Debi Prasad Roy Chowdhury joined as its vice-principal and in 1929, he became its first Indian principal. He was the principal until 1957. He was succeeded by K.C.S. Paniker. Later, a number of noted artists held the role of principal, including R. Krishna Rao, S. Dhanapal, K. L. Munuswamy, A. P. Santhanaraj and C. J. Anthony Doss. In 1966, former principal K.C.S. Paniker, along with his students and some artists associated with the college, founded the Cholamandal Artists' Village, near Chennai, which is still considered one of the '10 biggest art moments' in India. Courses offered Government College of fine arts, Chennai - offers Bachelor and Master degrees [with Faculty of Engineering, University of Chennai] in fine arts, Courses Offered in Visual communication, Painting, Sculpture, Textile Design, Ceramics and Print Making [graphic arts]. Notable alumni Debi Prasad Roy Chowdhury (sculpture) K. C. S. Paniker A.P.Santhanaraj (Principal) K.M. Adimoolam (drawing and painting) T. Viswanathan (Vice Principal) (Painting and Visual Communication) Alphonso A.Doss (Principle) (Painting) Kanayi Kunjiraman (sculpture) Namboothiri (painting and sculpture) Paris Viswanathan (painting and filmmaking) T. K. Padmini (painting) Trotsky Marudu (drawing and painting) Ebenezer Sunder Singh (painting and sculpture) Sivakumar (drawing, painting, and acting) Syed Thajudeen (figurative artist) D. R. K. Kiran (art director, actor) Manobala (director) Saran (director) Pa. Ranjith (director) Ameresh Viswanathan (Industrial Design, Painting and Printmaking) References External links The British Library image Archived 27 April 2023 at the Wayback Machine Madras miscellany :History of the College at The Hindu Artist R.Krishna Rao Archived 21 October 2019 at the Wayback Machine Official website