NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
ГЕС Аліяр

ГЕС Аліяр – гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Тамілнад. Використовує ресурс із річки Аліяр, лівого витоку Каннадіпужі, яка в свою чергу є лівим витоком Бхаратапужі (друга за довжиною річка штату Керала, яка дренує західний схил Західних Гатів та впадає у Лакка́дівське море на північ від Кочі). У своїй роботи станція використовує водосховище Верхньої Аліярської греблі. Остання є традиційною для Індії гравітаційною мурованою спорудою висотою 81 метр та довжиною 316 метрів, яка потребувала 283 тис м3 матеріалу. Вона утримує водойму з об’ємом 26,6 млн м3 та корисним об’ємом 25,8 млн м3. Від сховища вода спершу прямує через правобережний гірський масив по тунелю довжиною 1,4 км, який переходить у напірний водовід довжиною 0,8 км зі спадаючим діаметром від 2,1 до 1,8 метра. Наземний машинний зал обладнали однією турбіною типу Пелтон потужністю 60 МВт, яка при напорі від 406 до 445 метрів (номінальний напір 418 метрів) забезпечує виробництво 175 млн кВт-год електроенергії на рік. Відпрацьована вода по каналу довжиною 0,8 км відводиться назад до річки незадовго до сховища Аліярської греблі. Можливо відзначити, що утворена Верхньою Аліярською греблею водойма використовується ГАЕС Кадампарай як нижній резервуар. Примітки
ГЕС Сабарігірі

ГЕС Сабарігірі — гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Керала. Розташована перед ГЕС Каккад і входить до складу гідровузла у верхній частині сточища Памби, яка впадає у Лаккадівське море за пів сотні кілометрів на південь від Кочі. У межах проєкту Каккі ліву притоку Памби перекрили греблею висотою 116 метрів та довжиною 336 метрів, що потребувала 725 тис. м3 матеріалу. За первісним планом це мала бути традиційна для Індії мурована споруда, проте в підсумку проєкт змінили на користь бетонної греблі. Крім того, для закриття сідловини звели допоміжну муровану споруду Anathode Flanking, яка має висоту 52 метри, довжину 376 метрів та потребувала 178 тис. м3 матеріалу. Разом вони утримують водосховище з площею поверхні 17,6 км2, об'ємом 460 млн м3 (корисний об'єм 448 млн м3) та коливанням рівня поверхні в операційному режимі між позначками 908 та 981 метр НРМ. Для збору додаткового ресурсу дещо північніше за допомогою мурованої греблі перекрили Памбу. Споруда висотою 57 метрів та довжиною 281 метр, яка потребувала 152 тис. м3 матеріалу, створила водойму з корисним об'ємом 31 млн м3 та припустимим коливанням рівня між позначками 963 та 986 метрів НРМ, ресурс з якої перекидається в основний резервуар на Каккі за допомогою тунелю завдовжки 3,2 км. Накопичений ресурс подається на захід через водорозділ між Каккі та сточищем іншої лівої притоки Памби річки Каккад. Вода прямує через головний дериваційний тунель довжиною 5,1 км, котрий переходить у три напірні водоводи довжиною по 2,6 км з діаметром 1,75 метра. Вони живлять шість турбін типу Пелтон, які працюють при напорі від 713 до 786 метрів НРМ (номінальний напір 715 метрів) та забезпечують виробництво 1338 млн кВт-год електроенергії на рік. Введені в експлуатацію у 1966—1967 роках турбіни первісно мали потужність по 50 МВт. В період з 2005 по 2009 роки всі шість гідроагрегатів станції пройшли модернізацію, при цьому потужність п'яти була збільшена до 55 МВт, тоді як показник агрегату № 6 довели до 60 МВт. Під час цього процесу у 2007 році тільки що модернізований гідроагрегат № 4 виявився втраченим внаслідок пожежі. Йому на заміну в 2014-му запустили новий з потужністю 60 МВт, що довело загальний показник по станції до 340 МВт. Відпрацьована вода потрапляє у нижній балансуючий резервуар, створений на річці Moozhiyar (ліва притока згаданої вище Каккад), звідки спрямовується на наступний ступінь каскаду. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованій на роботу під напругою 220 кВ. Примітки
ГЕС Паллівасал

ГЕС Паллівасал — гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Керала. Знаходячись перед ГЕС Сенгулам, становить верхній ступінь (якщо не враховувати малої ГЕС Мадупатті з потужністю 2 МВт) в каскаді на річці Muthirapuzha, правій притоці Періяр (дренує західний схил Західних Гатів та впадає в Лаккадівське море дещо на північ від столиці штату міста Кочі). ГЕС Паллівасал стала першою станцією на території майбутнього штату Керала. В 1940—1942 роках тут ввели в експлуатацію три гідроагрегати потужністю по 4,5 МВт, ресурс для яких відбирали із Muthirapuzha за допомогою невисокої греблі Ramaswamy Iyer Head Works. Остання спрямовує його у створену на правобережжі річки трасу деривації, що включає тунель довжиною біля 3,5 км, за яким починається прокладена по схилу гори ділянка напірних водоводів довжиною понад 2 км. В 1947 році для оптимізації роботи станції вище по течії річки спорудили комбіновану (земляна/мурована) греблю Кундала (Setuparavituram) висотою 47 метрів та довжиною 259 метрів, яка потребувала 54 тис. м3 матеріалу. Вона утримує сховище з корисним об'ємом 7,8 млн м3, в якому можливе коливання рівня поверхні в операційному режимі між позначками 1736 та 1759 метрів НРМ. Це дозволило в 1948—1951 ввести в експлуатацію другу чергу з трьох гідроагрегатів потужністю по 7,5 МВт, крім того, агрегати першої черги підсилили до 5 МВт кожен. А в 1957-му між двома вже діючими звели третю греблю Мадупетті, котра стала першою бетонною греблею в країні (у Індії традиційно вельми поширене будівництво мурованих гідротехнічних споруд). Вона має висоту 85 метрів, довжину 238 метрів та потребувала 155 тис. м3 матеріалу. При цьому утворилось сховище з корисним об'ємом 55,4 млн м3, в якому можливе коливання рівня поверхні в операційному режимі між позначками 1554 та 1600 метрів НРМ. Встановлені на станції гідроагрегати обладнані турбінами типу Пелтон, які при напорі від 550 до 604 метрів (номінальний напір 572 метрів) забезпечують виробництво 284 млн кВт-год електроенергії на рік. Первісно відпрацьована вода скидалась назад до Muthirapuzha, неподалік від правого берега якої розташований машинний зал. Проте після запуску в середині 1950-х років наступної ГЕС Сенгулам вона подається через дериваційну систему до сховища Сенгулам, при цьому доводиться провадити підпомпування. Продукція видається до мережі по ЛЕП, розрахованих на роботу під напругою 66 кВ. У другій половині 2000-х років розпочали проєкт розширення станції, який мав на меті збільшення її потужності з 37,5 до 97,5 МВт. За первісним планом роботи бажали завершити у 2011-му, але проєкт стикнувся з проблемами, зокрема внаслідок двох обвалів на новому тунелі у 2008 та 2011-му. За три роки після останнього роботи зупинились, при цьому ступінь завершення тунелю складав 84 %. Крім того, замовник не міг порозумітися з підрядниками відносно індексації вартості. Станом на березень 2018 року будівництво не мало суттєвого поступу. Примітки
ГЕС Неріамангалам

ГЕС Неріамангалам — гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Керала. Знаходячись між ГЕС Сенгулам та ГЕС Періяр-Нижня, входить до складу каскаду на річці Muthirapuzha, правій притоці Періяр (дренує західний схил Західних Гатів та впадає в Лаккадівське море дещо на північ від столиці штату міста Кочі). У межах проєкту річку перекрили мурованою греблею висотою 43 метри та довжиною 183 метри, яка потребувала 40 тис. м3 матеріалу. Вона утримує сховище з площею поверхні 0,65 км2 та об'ємом 6,9 млн м3 (корисний об'єм 5,5 млн м3), в якому можливе коливання рівня поверхні в операційному режимі між позначками 446 та 457 метрів НРМ. Від сховища через правобережний гірський масив прокладено дериваційний тунель довжиною 3,5 км, який на завершальному етапі переходить у три напірні водоводи довжиною по 0,4 км з діаметром 1,6 метра, що постачають зведений на правому березі Періяр, нижче від впадіння Muthirapuzha, машинний зал. В останньому встановлені три турбіни типу Френсіс, котрі при введенні в експлуатацію на початку 1960-х мали потужність по 15 МВт, а після модернізації у 2004—2006 роках досягли показнику в 17,55 МВт. Це обладнання працює при напорі від 183 до 192 метрів (номінальний напір 188 метрів) та має проєктний виробіток на рівні 237 млн кВт·год електроенергії на рік. Крім того, у 2008 році додали одну турбіну потужністю 25 МВт, котра мала зменшити об'єм води, яка скидається зі сховища в період мусонів. Вона має додатковий проєктний виробіток 58 млн кВт·год електроенергії, при цьому у 2009—2014 роках сукупне виробництво на ГЕС складало від 232 до 370 млн кВт·год. Продукція видається до мережі по ЛЕП, розрахованих на роботу під напругою 110 кВ. Примітки
ГЕС Періяр-Нижня

ГЕС Періяр-Нижня – гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Керала. Знаходячись після ГЕС Неріамангалам, становить нижній ступінь гідровузла у середній частині сточища річки Періяр, яка дренує західний схил Західних Гатів та впадає в Лаккадівське море дещо на північ від столиці штату міста Кочі. Як машинний зал, так і гребля станції розташовані в долині Періяр після впадіння її правої притоки Muthirapuzha, з якою пов’язані інші станції гідровузла, включаючи зазначену вище Неріамангалам. При цьому ресурс із верхів’я самої Періяр в основному використовується для роботи двох дериваційних схем, котрі здійснюють перекидання води у сточища річок Vaigai (впадає до Полкської протоки на протилежному, східному узбережжі півострова Індостан) та Муваттупужа (дренує район на захід від середньої течії Періяр та за два десятки кілометрів на південний схід від Кочі впадає у лагуну Вембанад, відділену островом від Лаккадівського моря), що відбувається через ГЕС Періяр та ГЕС Ідуккі відповідно. В межах проекту річку перекрили бетонною гравітаційною греблею Памбла висотою 41 метр та довжиною 284 метри, яка потребувала 54 тис м3 матеріалу. Вона утримує сховище з корисним об’ємом 4,6 млн м3, в якому можливе коливання рівня поверхні в операційному режимі між позначками 238 та 253 метр НРМ. Від сховища через прокладений у гірському масиві лівобережжя тунель ресурс подається до розташованого за 13 км машинної зали, яка на завершальному етапі переходить у напірний водовід діаметром 5,25 метра. Він живить три турбіни типу Френсіс потужністю по 60 МВт, котрі працюють при напорі від 165 до 203 метрів (номінальний напір 184 метри) та забезпечують виробництво 0,9 млрд кВт-год електроенергії на рік. Продукція видається до мережі по ЛЕП, розрахованих на роботу під напругою 220 кВ. Примітки
ГЕС Шолаяр

ГЕС Шолаяр — гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Керала. Знаходячись між ГЕС Шолаяр II та ГЕС Poringalkuthu, входить до складу гідровузла у сточищі річки Чалакуді, яка дренує західний схил Західних Гатів та приєднується праворуч до Періяр неподалік від впадіння останньої у Лаккадівське море північніше Кочі. Ресурс для роботи станції накопичується у сховищі греблі Шолаяр, яка перекриває однойменну річку (лівий витік Чалакуді) нижче від Верхньої Шолаярської греблі (обслуговує згадану вище ГЕС Шолаяр II та дериваційну ГЕС Шолаяр I). Комбінована земляна та мурована споруда має висоту 66 метрів, довжину 430 метрів та потребувала 300 тис. м3 матеріалу. Разом з бічною греблею (висота 19 метрів, довжина 109 метрів, об'єм 18 тис. м3) вона утримує водойму з площею поверхні 8,7 км2 та корисним об'ємом 149 млн м3, в якій можливе коливання рівня поверхні в операційному режимі між позначками 779 та 812 метрів НРМ. Зі сховища ресурс подається по тунелю довжиною 0,7 км, прокладеному під водорозділом між Шолаяр та розташованою південніше долиною річки Анакаям (ліва притока Чалакуді). Тунель переходить у напірні водоводи діаметром 1,4 метра, які подають воду до машинного залу. Останній обладнали трьома турбінами Френсіс потужністю по 18 МВт, що при напорі від 282 до 325 метрів забезпечують виробництво 233 млн кВт-год електроенергії на рік. Відпрацьований ресурс потрапляє через Анакаям до водосховища греблі Poringalkuthu, з якого у випадку переповнення може передаватись на південь до сховища ГЕС Ідамалаяр. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованих на роботу під напругою 110 кВ. Примітки
ГЕС Poringalkuthu

ГЕС Poringalkuthu — гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Керала. Знаходячись після ГЕС Шолаяр та ГЕС Шолаяр I, становить нижній ступінь гідровузла у сточищі річки Чалакуді, яка дренує західний схил Західних Гатів та приєднується праворуч до Періяр неподалік від впадіння останньої у Лаккадівське море північніше Кочі. Ресурс для роботи станції накопичується у водосховищі греблі Poringalkuthu, яка перекриває Чалакуді після впадіння лівої притоки Анакаям. По останній надходить ресурс, відпрацьований на дериваційній ГЕС Шолаяр, що використовує воду лівого витоку Чалакуді річки Шолаяр. З іншого боку до сховища по річищу Чалакуді надходить ресурс від точки злиття її трьох витоків — окрім названого, це також правий Карапара і центральний Парамбікулам, причому до останнього, своєю чергою, потрапляє вода, що надійшла з Шолаяр через іншу дериваційну ГЕС Шолаяр I. Гребля Poringalkuthu є бетонною спорудою висотою 52 метри та довжиною 366 метрів, яка потребувала 62 тис. м3 матеріалу. Вона утримує водойму з площею поверхні 2,8 км2 та корисним об'ємом 30 млн м3, в якому можливе коливання рівня поверхні в операційному режимі між позначками 406 та 424 метри НРМ. Зі сховища ресурс подається по тунелю довжиною 1,2 км, прокладеному під лівобережним гірським масивом Чалакуді. На завершальному етапі він переходить у напірні водоводи довжиною близько 0,8 км — спершу їх було чотири з діаметром 1,3 метра, а при спорудженні другої черги додали ще один діаметром 1,75 метра. В 1957 році машинний зал обладнали чотирма турбінами типу Френсіс потужністю по 8 МВт, які при напорі у 170 метрів забезпечували виробництво 172 млн кВт·год електроенергії на рік. В 1999-му поряд звели ще один машинний зал з п'ятою турбіною того ж типу потужністю 16 МВт, яка при напорі у 165 метрів виробляє за рік 38 млн кВт·год додаткової електроенергії. А у 2015 всі гідроагрегати першої черги модернізували, збільшивши потужність турбін кожного до 9 МВт при зростанні загальної проектного виробітку черги до 191 млн кВт·год електроенергії на рік. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованих на роботу під напругою 110 кВ. Також можна відзначити, що у випадку переповнення сховища Poringalkuthu, можливе скидання ресурсу з нього на південь до водосховища ГЕС Ідамалаяр (розташоване на однойменній правій притоці Періяр). Примітки
ГЕС Куттіяді

ГЕС Куттіяді (Kuttiyadi) — гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Керала, споруджена на однойменній річці, яка дренує західний схил Західних Гатів та впадає в Лаккадівське море за три десятки кілометрів на північ від Кожикоде. У межах проєкту у верхів'ї Куттіяді спорудили греблю Каккаям висотою 40 метрів та довжиною 229 метрів, яка потребувала 34 тис. м3 матеріалу. Вона утримує водосховище з корисним об'ємом 34 млн м3 та можливим коливанням рівня поверхні в операційному режимі між позначками 738 та 758 метрів НРМ. Звідси накопичений ресурс через прокладений у правобережному гірському масиві дериваційний тунель подається до розташованого за 2,5 км машинного залу, який в 1972 році обладнали трьома турбінами типу Пелтон потужністю по 25 МВт, котрі при напорі до 658 метрів (номінальний напір 643 метри) забезпечували виробництво 268 млн кВт·год електроенергії на рік. Відпрацьована вода по відвідному каналу довжиною 0,9 км потрапляла до водосховища Куттіяді, створеного греблею Peruvannamuzhi. У 2001 році ввели в експлуатацію другу чергу у складі однієї турбіни того ж типу потужністю 50 МВт, яка збільшила генерацію на 75 млн кВт·год електроенергії на рік за рахунок використання ресурсу під час сезону мусонів. А у 2004-му організували перекидання до сховища додаткового ресурсу, який збирається за допомогою греблі Банасурасагар. Це земляна споруда висотою 38 метрів та довжиною 628 метрів, що потребувала 2 млн м3 матеріалу, перекрила річку Panamarampuzha, праву притоку Кабіні, яка, своєю чергою, є правою притокою Кавері (кількома рукавами впадає у Бенгальську затоку за пів сотні кілометрів на південь від Пудучеррі, на протилежному від Керали березі півострова Індостан). Разом з кількома допоміжними греблями вона утримує водосховище площею поверхні 12,8 км2 та корисним об'ємом 209 млн м3, в якому можливе нормальне коливання рівня поверхні між позначками 755 та 776 метрів НРМ. З нього за допомогою тунелю довжиною 4,7 км вода може потрапляти через водорозділ до сточища Куттіяді. Поява додаткового ресурсу дозволила у 2010-му запустити третю чергу у складі двох турбін типу Пелтон потужністю по 50 МВт, які при номінальному напорі 625 метрів забезпечують проєктне виробництво на рівні 223 млн кВт·год електроенергії на рік. У 2010—2015 роках виробництво всіх трьох черг разом становило від 501 до 842 млн кВт·год. Видача продукції відбувається по ЛЕП, розрахованих на роботу під напругою 110 кВ. Примітки
ГЕС Mahatma Gandhi Jog Falls

ГЕС Mahatma Gandhi Jog Falls — гідроелектростанції на півдні Індії у штаті Карнатака. Використовує ресурс із річки Шараваті, яка дренує західний схил Західних Гатів та впадає в Аравійське море біля міста Honnavar у 160 км на північ від Мангалура. Введена в експлуатацію у 1952-му, станція стала першою ГЕС на Шараваті. Для її роботи вище від водоспаду Герсоппа (Jog Falls) річку перекрили невисокою греблею Kargal Anicut довжиною 270 метрів, яка відводить ресурс до прокладеного по лівобережжю дериваційного каналу довжиною 5 км, на трасі якого є розширення — верхній балансуючий резервуар Сірур. По завершенні каналу починаються чотири напірні водоводи діаметром 1,3 метра, які виводять до розташованого нижче за водоспад машинного залу. Зал обладнали вісьмома турбінами типу Пелтон — чотирма потужністю по 12 МВт та чотирма з показником 18 МВт. При номінальному напорі у 356 метрів вони забезпечують виробництво 350 млн кВт·год електроенергії на рік. У 1964 році вище по течії від Kargal Anicut спорудили греблю Linganamakki, котра стала здійснювати регулювання стоку одночасно в інтересах двох станцій — ГЕС Mahatma Gandhi Jog Falls та найпотужнішої в Карнатаці ГЕС Шараваті. Обидві споруджені за схожою схемою з деривацією ресурсу по лівобережжю Шараваті, проте друга використовує більший напір, оскільки її дериваційна траса починається одразу після греблі Linganamakki, а машинний зал розташований нижче від аналогічної споруди ГЕС Mahatma Gandhi Jog Falls. А в 1980-му при цій греблі запустили власну ГЕС Linganamakki, котра, таким чином, стала верхнім ступенем у гідровузлі. Відпрацьована на Mahatma Gandhi Jog Falls вода потрапляє назад до річки, якою прямує до розташованої нижче за течією ГЕС Шараваті-Відвідна (проходячи на своєму шляху повз згаданий вище машинний зал ГЕС Шараваті). Примітки
ГЕС Кодасаллі

ГЕС Кодасаллі – гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Карнатака. Знаходячись між ГЕС Nagjhari (вище по течії) та ГЕС Кадра, входить до складу каскаду на річці Калінаді (Калі), яка дренує західний схил Західних Гатів та впадає у Аравійське море біля Карвару. В межах проекту річку перекрили комбінованою бетонною та земляною греблею висотою 52 метри та довжиною 534 метри, яка потребувала 574 тис м3 матеріалу. Вона утримує водосховище з об’ємом 286 млн м3 (корисний об’єм 199 млн м3). Пригреблевий машинний зал обладнали трьома турбінами типу Каплан потужністю по 40 МВт, які при напорі від 25 до 40 метрів (номінальний напір 37 метрів) повинні забезпечувати виробництво 0,5 млрд кВт-год електроенергії на рік. Примітки
ГЕС Кадра

ГЕС Кадра — гідроелектростанція на півдні Індії у штаті Карнатака. Знаходячись після ГЕС Кодасаллі, становить нижній ступінь каскаду на річці Калінаді (Калі), яка дренує західний схил Західних Гатів та впадає в Аравійське море біля Карвару. У межах проєкту річку перекрили комбінованою бетонною та земляною греблею висотою 41 метр та довжиною 2313 метрів, яка потребувала 4,2 млн м3 матеріалу. Вона утримує водосховище з об'ємом 389 млн м3 (корисний об'єм 209 млн м3). Пригреблевий машинний зал обладнали трьома турбінами типу Каплан потужністю по 50 МВт, які при напорі від 25 до 35 метрів (номінальний напір 32 метри) повинні забезпечувати виробництво 570 млн кВт·год електроенергії на рік. Примітки
Halcyon Castle

Halcyon Castle (now called The Kovalam Palace) was built in 1932 in the princely state of Travancore, in the modern-day state of Kerala, India. It was constructed by M.R.Ry Sri Rama Varma Valiya Koil Thampuran, the consort of Maharani Sethu Lakshmi Bayi, as a retreat for their family. In 1964 Valiya Koil Thampuran sold the entire property to the Government of India; since then it has been a luxury hotel. A dispute arose when the India Tourism Development Corporation (ITDC), which was running the hotel, sold it to a private hotel resort group. In July 2017, the Kerala Cabinet transferred custodial rights of Halcyon Castle and its 4.13 hectares of surrounding land to the RP Group, in compliance with binding High Court and Supreme Court orders. Although the state retains the right to initiate civil proceedings, the RP Group now holds full custodial control and operates the property as a five‑star hotel under The Raviz Hotels & Resorts brand following extensive, heritage sensitive restoration. Architecture Halcyon Castle was constructed by M.R. Sri Rama Varma Valiya Koil Thampuran in 1932. The architecture is harmonious fusion of traditional Kerala and European colonial design. The two‑storey structure is set upon a raised plinth and capped by gently sloping tile roofs with broad overhangs, characteristic of Kerala’s monsoon‑resistant vernacular. The building was designed to capture prevailing sea breezes, articulate the façade rhythmically and afford panoramic views of the Arabian Sea. The interior plan centers on a sequence of grand halls and intimate chambers organized around a central axial corridor. Expansive rectangular halls are defined by high, coffered wooden ceilings and polished teak floors, imported from Idukki forests, while smaller square rooms branch off as private apartments. Decorative elements include circular-edged stone staircases leading to rooftop pavilions, pyramid-shaped parapets, and cubical corner kiosks with domed cupolas, European chateau motifs adapted to a tropical context. References
Flughafen Tiruchirapalli

Der ca. 88 m hoch gelegene Flughafen Tiruchirapalli (englisch Tiruchirapalli Airport oder Trichy Airport, IATA-Code: TRZ, ICAO-Code: VOTR) ist ein Verkehrsflughafen ca. 10 km (Fahrtstrecke) südlich der Millionenstadt Tiruchirapalli im südindischen Bundesstaat Tamil Nadu. Geschichte Das Flugfeld wurde während des Zweiten Weltkriegs als Luftwaffenstützpunkt der Royal Air Force genutzt und nach Kriegsende zur zivilen Nutzung freigegeben. Als erste Gesellschaft flog Air Ceylon den Flughafen ab 1947 auf ihrer Route von Colombo nach Madras regelmäßig als Zwischenstopp an. Im Februar 2009 weihte man am Flughafen ein neues Terminal mit zugehörigen Anlagen ein. Flugverbindungen Verschiedene indische Fluggesellschaften betreiben z. T. mehrmals tägliche Linienflüge nach Chennai; darüber hinaus gibt es Flüge nach Bangalore und Hyderabad. Internationale Ziele sind u. a. Sharjah, Dubai, Singapur, Colombo und Kuala Lumpur. Sonstiges Der Flughafen verfügt über eine Start-/Landebahn von 2480 m Länge und ist mit ILS ausgestattet. Betreiber ist die Bundesbehörde Airports Authority of India. Siehe auch Liste der Flughäfen in Indien Weblinks Tiruchirapalli Airport – Foto + Kurzinfos (englisch) Einzelnachweise