NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Armenian Church, Chennai

Saint Mary Church of Chennai (Armenian: Սուրբ Աստվածածին Եկեղեցի), constructed in 1712 and reconstructed in 1772, is one of the oldest churches of the Indian subcontinent, located in Chennai. It is famous for its belfry of six. The Church, also called the Armenian Church of Virgin Mary, is located on the Armenian Street in the neighbourhood of George Town. Trevor Alexander was the caretaker of the Church until 2014; as on 2019, Jude Johnson, who is a relative of Trevor Alexander, is the care taker. The Church The Church has a commemorative plaque honoring the benevolent Armenian- Coja Petrus Oscan, an Armenian merchant who settled in Chennai, India was notably generous with his wealth.Aga Shawmier succeeded Oscan as leader of the Armenian merchant settlement and this church was built (and consecrated in 1772) in his chapel grounds. It is funded by the Armenian Apostolic Church and maintained by The Armenian Church Committee in Calcutta. The graves of about 350 Armenians have been laid out throughout the Church. The founder, publisher and editor of the world's first Armenian periodical "Azdarar", Harutyun Shmavonyan, is buried here. The Belfry adjacent to the main Church structure houses six large bells which are rung every Sunday at 9:30 am by the caretaker. Functioning now as a heritage site, the Church is opened for visitors from 9 am till 2:30 pm. The Armenians were a select group of merchants in the Madras Presidency. They came all the way from Armenia to Madras. When the British were trading cotton cloth, Armenians dealt with fine silk, expensive spices and gems. Madras once housed a small but a thriving Armenian population. Today three families in Chennai visit the church to offer their prayers and preserve their cultural heritage. The various Armenian heritage sites and their stories including the Church have been chronicled in the Armenia Virtual Museum Bells The six bells are all of different sizes, varying from 21 to 26 inches, and weigh around 150 kg each, They are believed to be the largest and heaviest bells of Chennai. The bells were cast at different times as noted below: One bell, with Armenian inscription dates to 1754. This was recast in 1808 and also bears Tamil inscription. One bell's inscription indicates that it dates to 1778. Inscriptions on two bells indicate that they were given to the Church in memory of 19 year Eliazar Shawmier, buried in the Church's garden. Shawmier was the youngest son of a leading Armenian merchant of the city of Madras (now Chennai) on whose private chapel ground the present Church stands. The remaining two bells date to 1837 and were cast by the Whitechapel Bell Foundry, then known as Mears & Stainbank, with inscriptions reading "Thomas Mears, Founder, London". Gallery See also Armenians in India History of Chennai George Town References External links The bells of St. Mary’s Website of the Armenian Holy Church of Nazareth, Kolkata Armenian Churches in India website
Église arménienne de Madras

L’église arménienne de Madras, dont le nom officiel est église Sainte-Marie-Mère-de-Dieu (en arménien : Սուրբ Աստվածածին եկեղեցի (Sowrb Astvaçaçin ekeġec’i)), est un édifice religieux de l’Église apostolique arménienne sis dans l’ancien quartier « St George’s town » de la ville de Madras, en Inde du Sud. Construite en 1712 (et reconstruite en 1772), elle est l'une des églises chrétiennes les plus anciennes d'Inde. Les chrétiens arméniens ayant dans leur ensemble quitté la ville de Madras, le culte n’y est plus célébré qu’en de rares occasions. L’église est classée comme monument historique en Inde. Éléments d’histoire Les Arméniens forment un peuple d’Asie centre-occidentale converti au christianisme dès le début du IVe siècle. Portés principalement sur le commerce, ils formaient des communautés, rapidement prospères, dans les grandes villes (surtout portuaires) de l’Asie, et participaient aux grandes caravanes commerciales qui traversaient le continent. Ainsi, ils étaient présents en Inde, entre autres à la cour de l’empereur Moghol, bien avant l’arrivée des Portugais et des Anglais. Sans ambitions autres que commerciales, les Arméniens étaient généralement bien reçus et étaient autorisés à s’organiser en communautés chrétiennes, avec permission de construire leur église propre. Les Arméniens de Madras seraient venus à pied de leur pays natal, traversant les montagnes de l’Hindukush. À Madras, ils font le commerce de la soie, des épices et pierres précieuses. En 1712, ils édifient leur église, dédiée à la Vierge Marie, qui doit être reconstruite en 1772. Le quartier de la vieille ville de Madras (George Town (en)) où la prospère communauté arménienne s’était groupée est encore appelé Armenian street ou « Rue des arméniens », araṇmanaikkāran teru (அரண்மனைக்காரன் தெரு) en tamoul. Au début du XXIe siècle, la communauté arménienne ayant émigré dans sa presque totalité, le culte n’est que rarement célébré dans l’église de la Vierge-Marie, même si le bâtiment reste bien entretenu grâce au soutien financier de l’Église apostolique arménienne, dont les fonds sont gérés par l'Armenian Church Committee de Calcutta. Patrimoine Le clocher abrite six cloches de dimensions différentes, chacune pesant près de 150 kilos. La plus ancienne fut fondue en 1754 (et refondue en 1808) et porte une inscription en tamoul. Une autre date de 1778. Deux cloches furent offertes par un prospère marchand, en souvenir de son fils, Eliazar Shawmier, décédé à 19 ans et enterré dans le cimetière qui entoure l’église. Les deux dernières cloches datent de 1837. Le cimetière entourant l’église compte quelque 350 tombes arméniennes (certaines se trouvant à l’intérieur de l’église). Le révérend Haroutioun Chemavonian, fondateur et éditeur d’Azdarar, premier journal en langue arménienne, y est enterré. Notes et références Liens externes Ressource relative à la religion : GCatholic.org Portail de l’architecture chrétienne Portail de Madras Portail de l’Arménie
Церковь Пресвятой Девы Марии (Ченнаи)

Церковь Пресвятой Девы Марии — армянская церковь, находящаяся в городе Ченнаи, Индия. Церковь является одной из старейших церквей Индийского субконтинента. Церковь славится своей колокольней из шести колоколов. Церковь, которая также называется Армянской церковью Ченнаи, находится на Армянской улице, Ченнаи, Южная Индия. История Церковь Пресвятой Девы Марии была построена в 1712 году и реконструирована в 1772 году. Церковь не действовала почти полвека, поскольку здание церкви сильно пострадало в результате стихийных бедствий. Благодаря усилиям армянской диаспоры Калькутты храм был полностью восстановлен и вновь освящён в ноябре 2008 года. Майкл Стивен был смотрителем церкви до 2004 года. Настоящий смотритель церкви — Тревор Александр (2010). Церковь Открыта для посетителей с 9 до 14:30. Финансируется Армянской Апостольской Церковью и поддерживается комитетом Армянский Церкви в Калькутте. Вокруг церкви расположены могилы около 350 армян. У церкви похоронен основатель, издатель и редактор первого в мире армянского журнала «Аздарар», преподобный Арутюн Шмавонян. На колокольне, прилегающей к основному строению Церкви, находятся шесть больших колоколов, в которые звонят сторожа каждое воскресенье в 9:30 утра. Колокола Шесть колоколов, все разного размера, колеблется от 21 до 26 дюймов, а вес около 150 кг каждый, они считаются, наиболее большими и тяжелыми колоколами Ченнаи. Колокола были отлиты в разное время, как указано ниже: Один колокол с армянской надписью от 1754 года. Был переделан в 1808 году и также имеет надпись на Тамильском. Надпись на другом колоколе указывает на 1778 год. Надписи на ещё двух колоколах указывают, что они были переданы церкви в память о девятнадцатилетии Элиэзера Шомье, похороненого в саду церкви. Элиэзер был младшим сыном ведущего армянского купца города Мадрас (ныне Ченнай), на чьей земле в настоящее время стоит Церковь. Остальные два колокола датированы 1837 годом и были отлиты компанией «Whitechapel Bell Foundry», позже известной как «Mears & Stainbank», с надписями «Томас Мирс, основатель. Лондон». См. также Армяне в Индии Примечания Ссылки колокола Святой Марии Сайт армянской церкви Святого Назарета в Калькутте на сайте Индии
Aeropuerto HAL

El Aeropuerto HAL (IATA: VOBG), también conocido como el Aeropuerto Hindustan, es un aeropuerto ubicado en Bangalore, Karnataka, India. Lleva su nombre del Hindustan Aeronautics Limited (HAL), una compañía aeroespecial del Gobierno de la India que opera vuelos de prueba en el aeropuerto. El aeropuerto HAL también sirve a las Fuerzas Armadas de India, a vuelos ejecutivos y a vuelos de aviación general.​ Los vuelos comerciales terminaron en el aeropuerto el 23 de mayo de 2008, transferidos al nuevo Aeropuerto Internacional de Bengaluru al siguiente día. Desde entonces ha habido muchas propuestas para reanudar vuelos comerciales en el aeropuerto HAL.​​​ Historia El aeropuerto fue construido en 1940 por Walchand Hirachand, el fundador de Hindustan Aircraft Company (ahora Hindustan Aeronautics Limited), como un centro de fabricación de aviones. En 1942 los británicos tomaron el control del aeropuerto, en su esfuerzo de proteger la India de los japoneses durante la Segunda Guerra Mundial.​​ En 1964 el nuevo Hindustan Aeronautics Limited adquirió el aeropuerto.​​ Los vuelos comerciales comenzaron en 1980; inicialmente sólo había vuelos de cabotaje.​ Los primeros vuelos internacionales empezaron en 1997.​ En septiembre de 2001 la aerolínea alemana Lufthansa empezó vuelos a Fráncfort del Meno, los primeros vuelos sin escala a Europa.​ British Airways​ y Air France​ siguieron en octubre de 2005 con vuelos a Londres y París, respectivamente. Final de operaciones comerciales Durante los años 2000, el tráfico de pasajeros en el aeropuerto HAL aumentaba a razón de aproximadamente 35% por año. En 2006-2007 el aeropuerto recibió 8,2 millones de pasajeros,​ muy por encima de su capacidad de 3,6 millones.​ Por eso, en julio de 2004 el Gobierno de la India permitió la construcción de un nuevo aeropuerto, situado 30 kilómetros (19 mi) desde Bangalore en el pueblo de Devanahalli.​​ El nuevo aeropuerto, el Aeropuerto Internacional de Bengaluru, se abrió el 24 de mayo de 2008. Todos los vuelos comerciales fueron transferidos del aeropuerto HAL al nuevo aeropuerto. Desde entonces, ha habido muchos intentos de reanudar vuelos comerciales en el aeropuerto HAL. Las razones incluyen la larga distancia entre la ciudad y el nuevo aeropuerto,​ y la pérdida de ingresos en el aeropuerto HAL.​ Pero el Gobierno de la India ha negado estos intentos. El contrato entre el Gobierno y el Aeropuerto Internacional de Bengaluru dice que no puede existir otro aeropuerto dentro de 150 kilómetros (93 mi) del nuevo aeropuerto.​ Véase también Aeropuerto Internacional Kempegowda Hindustan Aeronautics Limited (HAL) Referencias
Aéroport HAL

L'aéroport HAL (code OACI|VOBG) est l'ancien aéroport de Bangalore, au Karnāṭaka, remplacé par l'Aéroport international Kempegowda. Desserte L'aéroport est utilisé par Hindustan Aeronautics et accueille aussi un trafic civil. Accidents Le 4 mai 2006 : Boeing 727-2F2 (F) 9M-TGA de Transmile Air Service et le 11 mars 2006 un ATR 72-212A (ATR 72-500) VT-DKC de Air Deccan, le 1er février 2019 : un Mirage 2000 modifié par HAL , les deux pilotes sont morts. Notes et références Liens externes Portail de l’aéronautique Portail de l’Inde
HAL Bangalore International Airport

HAL Bangalore International Airport är en flygplats i Indien. Den ligger i distriktet Bangalore Urban och delstaten Karnataka, i den södra delen av landet, 1 700 km söder om huvudstaden New Delhi. HAL Bangalore International Airport ligger 887 meter över havet. Terrängen runt HAL Bangalore International Airport är platt, och sluttar österut. Runt HAL Bangalore International Airport är det tätbefolkat, med 591 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Bangalore, 8,4 km väster om HAL Bangalore International Airport. Omgivningarna runt HAL Bangalore International Airport är en mosaik av jordbruksmark och naturlig växtlighet. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör HAL Bangalore International Airport.
Amba Vilas

Amba Vilas ist ein Palast im Zentrum der Stadt Mysuru im südindischen Bundesstaat Karnataka. Er war Residenz der Maharadschas des ehemaligen Fürstenstaates Mysore, deren Nachfahren noch heute einen Teil des Palastes bewohnen. Der Palast zählt zu den berühmtesten Palastbauten ganz Indiens. Geschichte 1897 bis 1912 wurde Amba Vilas für über vier Millionen Rupien nach Entwürfen des britischen Architekten Henry Irwin erbaut. Der prächtige indo-sarazenische Bau ersetzte den kurz zuvor abgebrannten alten Palast. Architektur Palast Sein Grundriss erinnert an den Grundriss des Buckingham Palace in London. Er vereint Elemente der traditionellen hinduistischen, indisch-islamischen, radschputischen und europäischen Architektur. Der dreistöckige Palast aus grauem Granit wird von mehreren Marmorkuppeln, einem 44 m hohen, fünfgeschossigen Turm mit vergoldeter Spitze sowie vielen kleineren Türmchen gekrönt. Sieben große Bögen bilden die Hauptfassade, der mittlere wird von zwei weiteren, kleineren Bögen flankiert. Geradezu verschwenderische Pracht – Marmor- und Mosaikböden, schwere Silber- und kunstvoll geschnitzte Holztüren, unzählige Säulen, kostspieliges Mobiliar aus aller Herren Ländern, Buntglasdekor und Spiegelwände sowie Gemälde und Wandbilder zeugen vom luxuriösen Lebenswandel der Mysore-Herrscher um die Jahrhundertwende. Die Räume sind dabei in einer verwirrenden Vielzahl an Stilen gestaltet. Besonders berühmt ist der mit Blattgold überzogene Thron in der riesigen Durbarhalle. Jeden Sonntagabend von 19 bis 20 Uhr und jeden zweiten Samstag von 19 bis 19.20 Uhr, wird die Palastfassade von über 80.000 Glühbirnen hell erleutet. Tempel Auf dem Palastgelände befinden sich auch zwölf Hindu-Tempel, die aus dem 14. bis 20. Jahrhundert stammen. Berühmte Räume Audience Chamber: Empfangsraum für Privataudienzen sowie Konferenzsaal (historisch) Public Durbar: Der Raum diente dem König für die Generalaudienzen. Hochzeitssaal (Royal wedding hall): Der Raum, in dem Hochzeiten des Königshauses stattfanden Waffenkammer (Armoury): enthält Waffen des 14. bis 20. Jahrhunderts. Bilder Weblinks Mysore palace, englisch (Memento vom 26. September 2013 im Internet Archive) Palaces of Mysore (englisch)
Palacio Real de Mysore

El Palacio Real de Mysore (en canarés: ಮೈಸೂರು ಅರಮನೆ) es un complejo palaciego situado en Mysore (India). Es la residencia del maharaja de Mysore,​ la dinastía Wodeyar. Mysore posee varios palacios, aunque el término palacio de Mysore hace indiscutiblemente referencia al palacio real; no obstante han existido varios palacios reales en Mysore, el primero de los cuales fue construido en el siglo XIV. Sucesivamente se han ampliado, demolido y proyectado otros nuevos. El complejo actual fue mandado construir en 1897, terminado en 1912 y ampliado en 1940,​ después de que el anterior ardiera en un incendio. Es obra del arquitecto inglés Henry Irwin en un estilo historicista indo-sarraceno.​ Referencias
Palácio de Maiçor

O Palácio de Mysore ou, na sua forma portuguesa, de Maiçor, é um palácio localizado na cidade de Maiçor, ao sul da Índia. Foi a residência real da antiga família real de Maiçor. Maiçor possui numerosos palácios históricos, sendo por isso conhecida como a Cidade dos Palácios. Todavia, o termo "Palácio de Maiçor" especificamente se refere a um desses palácios, Amba Vilas. A construção do palácio foi autorizada em 1897, e foi concluída em 1912. Atualmente é um das principais atrações turísticas de Maiçor. História O Reino de Maiçor foi governado pela dinastia Wodeyar de 1399 até a independência da Índia, em 1947, e a subsequente dissolução da monarquia pela constituição indiana. Os reis Wodeyar construíram um palácio em Maiçor no século XIV, mas esse palácio foi parcialmente destruído por uma greve relâmpago em 1638. Ele foi reparado e expandido, mas se tornou em ruínas por negligência ao fim do século XVIII. Ele foi demolido em 1793, e um novo palácio foi construído neste local em 1803. Esse palácio, por sua vez, foi destruído por um incêndio em 1897 durante o casamento da Princesa Jayalakshmanni. A Rainha-Regente de Maiçor nesse tempo, Kempananjammanni Vanivilasa Sanndihana, autorizou um arquiteto britânico, Henry Irwin, a construir outro palácio no local. Ao arquiteto foi solicitado combinar diferentes estilos de arquitetura na construção do palácio. A construção foi completada em 1912. Referências Ligações externas Palácios em Mysore Palácio de Mysore
Palača Misore

Palača Misore, znana tudi kot palača Amba Vilas, je zgodovinska palača in kraljeva rezidenca (hiša). Stoji v mestu Misore, Karnataka, Indija. Nekoč je bila uradna rezidenca dinastije Vadijar in sedež kraljevine Misore. Palača je v središču Misoreja in je obrnjena proti vzhodu proti hribovju Čamundi. Misore običajno opisujejo kot »mesto palač« in obstaja sedem palač, vključno s to. Palača Misore se nanaša posebej na tisto znotraj nove utrdbe. Zemljišče, na katerem zdaj stoji palača, je bilo prvotno znano kot mysuru (dobesedno 'citadela'). Svapna je zgradil prvo palačo znotraj stare trdnjave v 14. stoletju, ki je bila večkrat zažgana in rekonstruirana. Stara utrdba je bila zgrajena iz lesa in je zato zlahka zagorela, sedanja utrdba je bila zgrajena iz kamna, opeke in lesa. Sedanja stavba je bila zgrajena med letoma 1897 in 1912, potem ko je Stara palača pogorela, zato je sedanja stavba znana tudi kot Nova trdnjava. Palača Misore je po Tadž Mahalu ena najbolj znanih turističnih znamenitosti v Indiji z več kot šestimi milijoni obiskovalcev letno. Inženiring in gradnja Zadnja palača, zdaj znana kot Stara palača ali Lesena palača, je zgorela med poroko Džajalakšammani, najstarejše hčerke Čamaraja Vodejarja leta 1896. Maharadža Krišnaradža Vodejar IV. in njegova mati Maharani Kempandžamani Devi sta britanskemu arhitektu Henryju Irwinu naročila, da zgradi novo palačo. E. W. Fritchley je delal kot svetovalni inženir. Kraljeva družina se je medtem nastanila v bližnji palači Džaganmohan. Gradnjo je nadzoroval izvršni inženir v oddelku Mysore Palace. Med svojimi obiski v Delhiju, Madrasu in Kalkuti je opravil podrobne arhitekturne študije, ki so bile uporabljene za načrtovanje nove palače. Stroški gradnje so bili ocenjeni na 41.47.913 Rs (okoli 30 milijonov dolarjev, prilagojenih inflaciji) in palača je bila dokončana leta 1912. Palača je bila dodatno razširjena okoli leta 1930 (vključno z dodatkom sedanjega krila Public Durbar Hall) med vladavino maharadže Džajačamaradžendre Vadijarja. Gallery Sklici Zunanje povezave Official virtual tour website of Mysore Palace Mysore Palace Official Mysore Dasara website Department of Karnataka Tourism website
Майсурський палац

Майсурський палац або палац Амба Вілас (канн. ಮೈಸೂರು ಅರಮನೆ) — палац у місті Майсуру, що на півдні Індії. Є офіційною резиденцією Вадіярів — колишньої королівської родини Майсуру. Історія Вадіяри збудували перший палац у XIV столітті, але він багато разів знищувався та відбудовувався знову. Сучасний палац почали зводити 1897 року. 1940 палац було розширено, після чого він набув сучасного вигляду. Архитектура Палац належить до індо-сарацинського архітектурного стилю, і сполучає в собі індуїстські, мусульманські, готичні мотиви і стиль раджпутів. Палац оточений великим садом. Три поверхи кам'яної будівлі з сірого граніту з рожевими мармуровими куполами спроектував Генрі Ірвін. Фасад має сім широких арок і дві менших, що підтримуються високими колонами. Над центральною аркою розміщені скульптури Гаджалакшмі, богині багатства, процвітання, удачі й достатку, а також фігури столів. Зали Амбавіласа. Використовувалась магараджею для приватних аудієнцій. Вхід до тієї розкішної зали відкривають двері, виконані з червоного дерева й інкрустовані слоновою кісткою. Центральний неф зали має прикрашені розписом з позолотою колони, кольорові вітражі на стелі, декоративні металеві ґрати й люстри з вишуканими квітковими мотивами, що відображаються у вкритих флорентійською мозаїкою підлогах. Гомбе Тотті (Павільйон ляльок). Огляд палацу зазвичай починається з Гомбе Тотті, галереї традиційних ляльок XIX — початку XX століть. У павільйоні також розміщена колекція індійської та європейської скульптури та предметів парадного церемоніалу. Кальяна Мантапа (шлюбна зала). Кальяна Мантапа, царська шлюбна зала, павільйон восьмикутної форми зі скляною мозаїчною стелею. Весь інтер'єр був створений у Глазго. Підлога викладена плиткою з Англії. На стінах зали — безліч картин, що ілюструють королівські процесії та святкування Дасара минулих літ. Храми Комплекс Майсурського палацу включає до свого складу дванадцять індуїстських храмів. Найдавніший з них був збудований у XIV столітті, останні ж — 1953 року. Найвідомішими з тих храмів є: Сомешвара, присвячений Шиві; Лакшмірамана, присвячений Вішну; Швеса Варахасвамі, присвячений богу Вараха, одному з 10 втілень Вішну. Туризм Палац є однією з найвідоміших туристичних пам'яток Індії після Тадж-Махалу. Щороку будівлю відвідують понад 2,7 мільйонів відвідувачів. Разом з тим, туристи не можуть фотографувати всередині палацу. Заходи Щоосені у Майсурському палаці проводиться фестиваль Дасара, під час якого на сцені палацу виступають артисти. На десятий день фестивалю проводиться парад слонів. Примітки Джерела Офіційна сторінка Віртуальний тур Майсурським палацом [Архівовано 16 грудня 2021 у Wayback Machine.] Туристичний сайт Майсуру Сайт Дасара в Майсуру [Архівовано 11 квітня 2021 у Wayback Machine.] Палаци Майсуру Посилання Подорож до Майсурського палацу [Архівовано 26 серпня 2019 у Wayback Machine.](укр.)
A. M. Jain College

A.M. Jain College, situated in Meenambakkam near Chennai, Tamil Nadu, India, was established in 1952. The institution provides courses in the arts, sciences and information technology along with visual communication courses. The college's campus is located opposite the Meenambakkam Railway Station. The college is managed by the Jain Community Associations and is affiliated with Madras University. Overview The college provides both aided and self-financed programmes which conducts courses like B.Sc, B.Com., BCA, M.Sc. (IT) and MA (Communication). The college has two libraries, one for each of the sections. Annual day celebrations and sports meet are the big festivals. A professional sports field holds division matches from time to time. History In 1952, the Agurchand Manmull Jain College was established by the magnanimity and munificence of Padmasri Mohanmulji Chordia through the Sri.S.S.Jain Educational Society, at the Inspiration of her Holiness Shri.Sayar Kanwarji Maharaj. Shri. Sri Prakasa, the then Governor of Madras Presidency, performed the auspicious task of inauguration on 25 June 1952 at the Jain Boarding Home Premises in Madley Road, T.Nagar. The college was shifted to its new campus in Meenambakkam in 1954. On that occasion, two educationists, Dr. S. Radhakrishnan (the then vice-president of India) and Dr. A. Lakshmanaswami Mudaliar (the then Vice-Chancellor of the University of Madras) attended. The former laid the foundation stone and the latter presided over the function. The college celebrated its Silver Jubilee in 1977, its Golden Jubilee in 2002 and its Diamond Jubilee in 2012. The college which started as a college for men was upgraded into a co-educational institution in 2003. As of 2016, it is a frontline top ranking research and post-graduate institution. There are three research departments – physics, mathematics and economics – as well as post-graduate courses in commerce, chemistry, physics, economics and mathematics and basic graduate courses in eight major fields of study. References Citations Bibliography A.M. Jain College at wikimapia External links Official website A.M. Jain College at Google Maps