NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kesaria stupa

Kesariya Stupa is a Buddhist stupa in Kesariya, near the town of Mehsi, located at a distance of 110 kilometres (68 mi) from Patna, in the East Champaran district of Bihar, India. Construction of the stupa at this site began in the 3rd century BCE.Le Huu Phuoc, Buddhist Architecture, Grafikol, 2009, pp. 169–171 Kesariya Stupa has a circumference of almost 400 feet (120 m) and a height of about 104 feet (32 m). History The site's exploration began in the 19th century, from its discovery by Colin Mackenzie in 1814 to Alexander Cunningham’s proper excavation in 1861–62. An excavation was conducted by archaeologist K. K. Muhammed of the Archaeological Survey of India (ASI) in 1998. The original Kesariya stupa probably dates to the time of Ashoka (circa 250 BCE), as the remains of a capital of a Pillar of Ashoka were discovered there. The stupa may even have been inaugurated earlier, as it corresponds in many respects to the description of the stupa erected by the Licchavis of Vaishali shortly after the death of the Buddha to house the alms bowl he gave them. The current structure dates to the Pala period. The ASI has declared the stupa a protected monument of national importance. Despite being a popular tourist attraction, Kesariya has yet to be developed and a large part of the stupa remains under vegetation. Relationship with Borobodur It has been noted that the Kesariya stupa shares many architectural similarities with the Buddhist temple located in Indonesia, Borobodur which hints at the travel of ritualistic texts and ideas between the Pala and Srivijaya domains. Both monuments share a circular mandala form with terraces containing figures of Buddha in the niches. Like Borobodur, Kesariya is also built atop of a hill. The excavated chambers at Kesariya show a combination of statues in bhumisparsha (of Akshobhya) and dhyanimudra (of Amitabha) on the same side, whereas Borobudur houses four Jina Buddhas, displaying their respective mudras on the four sides of the monument. In addition, a large stone slab that is black in colour was also discovered at Kesaria. This contained a script from the 10th-12th known as Siddhamātṛkā that was used in Java. Both sites use a combination of square and circular terraces, although Kesaria is dominated by more circular forms. Both sites do not have their tops visible from the ground level, follow numerological patterns, and have roughly the same dimensions as well. Gallery See also Dhamek Stupa Chaukhandi Stupa Sarnath List of Buddhist temples References
Estupa de Kesaria

La estupa Kesariya es una estupa budista en situada en Kesaria, India, a unos 110 kilómetros (km) de Patna, en el distrito de Purba Champarán de Bihar. La construcción de la estupa comenzó en el siglo III a. C. y tiene una circunferencia de casi 121 metros (m) y una altura de unos 104 m.​ Historia La exploración del sitio comenzó en el siglo XIX, desde su descubrimiento por Colin Mackenzie en 1814 hasta la excavación propiamente dicha de Alexander Cunningham en 1861-1862. El arqueólogo K. K. Muhammed del Servicio Arqueológico de la India (ASI) realizó una excavación en 1998. La estupa original de Kesariya probablemente data de la época de Aśoka (alrededor del año 250 a. C.), ya que allí se descubrieron los restos de un capitel de un pilar de Ashoka.​ Es posible que la estupa haya sido inaugurada antes, ya que corresponde en muchos aspectos a la descripción de la estupa erigida por los Licchavis de Vaishali, poco después de la muerte del Buda, para albergar el cuenco de limosnas que les dio. La estructura actual data del período Pala. ​ El ASI ha declarado la estupa monumento protegido de importancia nacional. A pesar de ser una atracción turística popular, Kesariya aún no se ha desarrollado y una gran parte de la estupa permanece bajo la vegetación. ​ Relación con Borobodur Se ha observado que la estupa de Kesariya comparte muchas similitudes arquitectónicas con el templo budista ubicado en Indonesia, Borobodur, lo que sugiere el viaje de textos e ideas rituales entre los dominios de Pala y Srivijaya.​ Ambos monumentos comparten una forma de mandala circular, con terrazas que contienen figuras de Buda en los nichos. Al igual que Borobodur, Kesariya también está construida en la cima de una colina. Las cámaras excavadas en Kesariya muestran una combinación de estatuas en bhumisparsha (de Akshobhya) y dhyanimudra (de Amitabha) en el mismo lado, mientras que Borobudur alberga cuatro Budas Jina, que muestran sus respectivos mudras en los cuatro lados del monumento.​ Además, en Kesaria también se descubrió una gran losa de piedra de color negro. Éste contenía una escritura de los siglos X al XII conocida como Siddhamātṛkā que se usaba en Java.​ Ambos sitios utilizan una combinación de terrazas cuadradas y circulares, aunque en Kesaria predominan las formas más circulares. Ambos sitios no tienen sus cimas visibles desde el nivel del suelo, siguen patrones numerológicos y tienen también, de manera aproximada, las mismas dimensiones.​ Galería Véase también Estupa Dhamek Estupa de Chaukhandi Sarnath Referencias
Sujata Stupa

Sujata Stupa, also Sujata Kuti stupa or Sujata Garh, is a Buddhist stupa located in the village of Senanigrama (Bakraur) slightly east of Bodh Gaya in the state of Bihar, India. It lies directly across the Phalgu River from the town of Bodh Gaya, where Gautama Buddha is said to have attained enlightenment. It is a walk of about 20 minutes, from Bodh Gaya to Sujata Stupa. It was initially built in the 2nd century BCE as confirmed by finds of Dark Grey polished wares and a punch-marked coin in the monastery nearby. The stupa was dedicated to the milkmaid Sujata, from the village of Bakraur, who is said to have fed Gautama Buddha milk and rice at this spot as he was sitting under a Banyan tree, thereby ending his seven years of fasting and asceticism, and allowing him to attain illumination through the Middle Way. The stupa was originally adorned with a pillar of Ashoka, which was quarried in part for building material in the 1800s, then placed at the Gol Pather intersection of Gaya, and finally moved to Bodh Gaya in 1956. The stupa was an integral part of the original landscape at Bodh Gaya, and it was reinforced and enlarged several times over the centuries. The Archaeological Survey of India made excavations in 1973-74 and 2001-06. A plaque found in the excavation has an inscription from the 8th-9th century CE that reads "Devapala Rajasya Sujata Griha", Devapala being interpreted as the 9th century Pala dynasty king, hence meaning "Sujata House, of King Devapala". This suggests that the last phase of construction of the stupa dates to Devapala in the 9th century CE, to commemorate the house where Sujata lived. Before the discovery of this inscription, it was thought that this stupa had been dedicated to "Gandha-hasti", the "Perfumed elephant", and was therefore named "Gandha-hasti stupa". This interpretation was based on a description made by the 7th-century Chinese pilgrim Hiuen Tsiang (in 大唐西域記: Buddhist Records of the Western World) who recounted that when he crossed the river (Niranjana) and went to Bakraur, he encountered a stupa and a stone column at the place where Gandha-hasti used to dwell (referring to the place where the Buddha, in a previous life, was reborn as the offspring of a Perfumed elephant). References External links Sujata Stupa: Buddhist Stupa in Bodhgaya at Lonely Planet
Relic Stupa of Vaishali

The Relic Stupa of Vaishali is a brick and clay stupa built by the Licchavi king to contain relics of the Buddha. It has been dated to c. 5th century BCE and is considered to be the earliest archaeologically known stupa. Since 2010, the stupa has been considered a tentative site under the UNESCO World Heritage Sites list, in the category of the Silk Road sites in India. History Vaishali formed the capital of the Licchavis who ruled from up until 468 BCE. The stupa itself was uncovered in 1958 following excavations at the site. The stupa itself is made of brick and has a clay core that has been enlarged several times. The excavators noted that the final brick addition was contemporary with a nearby 3rd century BCE Mauryan empire column which would therefore mean that the clay core predated the Mauryans. They also found that the relics within the stupa had been removed at a later date. This would match up with the history of Ashoka who is said to have redistributed the relics of the Buddha in the 3rd century BCE. Sri Lankan sources including the Mahāparinibbāna Sutta have stated that the Licchavis of Vaishali were one of the groups that were designated to receive a portion of the cremated remains of the Buddha and that they built a shrine/stupa to enshrine it at their capital. Thus it can be stated that this clay stupa held either one of the original Eight Great Relic Stupas of the Buddha's remains or held the ashes from the Buddha's cremation which were to be given to the Buddha's family at Kapilvastu, as detailed in the Sutta. The description of the casket's contents was "ashy earth, and also contained a piece of gold leaf, two glass beads, a small conch and a punch-marked copper coin", which describes more closely the ash relics than the bone relics. The relic casket itself has been kept at Patna Museum since 1972. The original structure measured 26' in diameter at its base. The enlargements of the stupa took place in three phases and had four platforms that pointed in the four cardinal directions, possibly so that offerings could be placed on them. Preservation Despite the site being protected by the Archaeological Survey of India, concerns were raised in 2014 about possible security and management issues that are affecting the site. Due to flooding in the region and a lack of drainage, waterlogging has been noted to be a potential threat to the stupa's structural integrity. There are also no security guards deputed at the site. References
ГЕС Мачкунд

ГЕС Мачкунд – гідроелектростанція на сході центральної частини Індії у штаті Одіша. Знаходячись перед ГЕС Балімела, становить верхній ступінь у каскаді на річці Сілеру, лівій притоці Сабарі, котра в свою чергу є лівою притокою Годаварі (одна з найдовших річок країни, яка впадає в Бенгальську затоку на узбережжі штату Андхра-Прадеш біля міста Раджамандрі). У середині 1955 років Сілеру трохи вище за водоспад Дудума перекрили гравітаційною греблею Мачкунд висотою 22 метри та довжиною 315 метрів, яка потребувала 70 тис м3 матеріалу. Вона не утримує значного водосховища, а лише створює умови для відведення ресурсу до прокладеного по правобережжю дериваційного каналу довжиною 1,5 км. Останній переходить у тунель, що складається з двох відтинків у 1,3 та 0,9 км, розділених невеликим сховищем на струмку, який стікає праворуч до Сілеру. Далі через шість водоводів довжиною по 0,4 км ресурс подається до машинного залу, розташованого на березі річки нижче за водоспад. Тут в 1955-1959 роках встановили шість гідроагрегатів з турбінами типу Френсіс – трьома по 17 МВт та трьома по 23 МВт. При напорі у 184 метри вони повинні забезпечувати виробництво 644 млн кВт-год електроенергії на рік. За кілька років після запуску першого агрегату, у 1959-му, в 17 милях вище по течії від греблі Мачкунд звели греблю Джалапут, яка мала за мету накопичення ресурсу. Ця гравітаційна мурована споруда висотою 61 метр та довжиною 419 метрів потребувала 313 тис м3 матеріалу. Вона утримує водосховище з об’ємом 971 млн м3 (корисний об’єм 893 млн м3) та нормальним коливанням рівня поверхні в операційному режимі між позначками 818 та 838 метрів НРМ. Витік Сілери знаходиться на території Андхра-Прадеш, тоді як водосховище Джалапут та ділянка річки до сховища Балемела є кордоном між цим штатом та Одішою, а машинний зал знаходиться на території останньої. Як наслідок, греблею та ГЕС спільно володіють дві адміністративно-територіальні одиниці, при цьому Андхра-Прадеш належить 70%, а Одіші 30%. Можливо відзначити, що після кількох десятків років експлуатації обладнання станції опинилось у поганому технічному стані та вона вже не могло видавати проектної потужності. При цьому поряд з заміною агрегатів розглядається також варіант спорудження нової ГЕС з іншою гідротехнічною схемою, яка б дозволила використати все падіння між водосховищами Балімела та Джалапут. Оскільки Сілеру після витоку з останнього прямує спершу на північний захід, за чим здійснює різкий розворот на південь у напрямку Балімели, відстань між сховищами напряму складає лише 15 км (більш ніж вдвічі менше, аніж по руслу), що цілком дозволяє організувати тут деривацію. Примітки
Hirakud-Talsperre

Die Hirakud-Talsperre ist die größte Talsperre Indiens, gemessen an der Wasseroberfläche, und ein Stausee beim Ort Hirakud. Sie liegt am Fluss Mahanadi im Distrikt Sambalpur im Bundesstaat Odisha ca. 16 km nördlich der Stadt Sambalpur. Die Talsperre ist 1980 durch eine katastrophale Flutwelle bekannt geworden. Stausee Der Hirakud-Stausee dient der Bewässerung, dem Hochwasserschutz und der Stromerzeugung. Er fasste ursprünglich 8,1 Milliarden m³ Wasser. Er verlandet jedoch, so dass bei einer Nachmessung 1988 nur noch 7,189 Mrd. m³ festgestellt werden konnten. Die Uferlänge beträgt 640 km. Mit einer Fläche von 746 km² war der Stausee bei seiner Fertigstellung der größte künstliche See in Asien, wurde aber schon 1960 von dem sowjetischen Buchtarma-Stausee und 1967 vom Bratsker Stausee überholt. An der Planung der Talsperre war M. Visvesvaraya beteiligt. Absperrbauwerk Das Absperrbauwerk ist eine Kombination aus einer Gewichtsstaumauer aus Beton und Mauerwerk sowie einem Staudamm aus Erdschüttmaterial. Das Bauwerk wurde 1957 erbaut, ist 59 m hoch und 4800 m lang. An beiden Seiten gibt es lange Anschlussdeiche, der linke ist 9337 m lang (in fünf Teilstücken) und der rechte 10.759 m (in einem Stück). Zur Zeit seiner Fertigstellung war der Staudamm mit einer Gesamtlänge (einschließlich Anschlussdeichen) von 25 km der längste Staudamm der Welt, aber auch dieser Rekord wurde inzwischen gebrochen, und zwar von Yacyretá in Argentinien. Die Katastrophe Im September 1980 gab es durch diese Talsperre bei einem Hochwasser eine Katastrophe mit einigen Hundert bis zu rund 1000 Toten. Es gab zwar keinen Dammbruch, aber aufgrund der Hochwasser-Notsituation musste die Talsperre entlastet werden, indem die Verschlüsse geöffnet wurden. Die panikartige Notentlastung war erforderlich, weil der Damm sonst überströmt worden wäre und durch ein Versagen des Dammes ein weitaus größerer Schaden entstanden wäre. Siehe auch Liste der größten Talsperren der Erde Liste der größten Stauseen der Erde Liste von Talsperren der Welt#Indien Literatur Baboo, Balgovind, 1991: Big Dams and the Tribals: The Case of the Hirakud Dam Oustees in Orissa. In: Social Action, 41 (3), S. 288–303. Weblinks Hirakud Dam Hirakud Dam Project Data Operation, Monitoring and Decommissioning of Large Dams in India (Memento vom 19. Februar 2009 im Internet Archive) (PDF-Datei; 650 kB)
Barrage d'Hirakud

Le barrage d'Hirakud est un barrage dans l'Odisha en Inde, sur le Mahânadi. Il est associé à une centrale hydroélectrique de 307,5 MW. La gestion de ce barrage est perturbée par celle des barrages situés en amont qui dépendent de gouvernements d'autres états indiens : c'est notamment le cas du barrage de Kalma dans l'état de Chhattisgarh. Notes et références Portail du bâtiment et des travaux publics Portail de l’Inde Portail des lacs et cours d'eau Portail des énergies renouvelables Portail des barrages
Zapora Hirakud

Zapora Hirakud – zapora i elektrownia wodna na rzece Mahanadi zlokalizowana w indyjskim stanie Orisa w odległości 15 kilometrów od miasta Sambalpur. Powstanie zapory uznawane jest za sztandarowy przykład cechującej rządy Jawaharlala Nehru przyśpieszonej i kosztownej społecznie industrializacji. Wstępne plany budowy zapory retencyjnej i połączonej z nią elektrowni wodnej powstały jeszcze w okresie brytyjskiego panowania kolonialnego. Budowa zapory rozpoczęta została 12 kwietnia 1948 roku. Kompleks ukończony został w 1953 roku, zaś użytkowanie tamy zostało formalnie zainaugurowane przez Nehru 13 stycznia 1957 roku. Tama Hirakud jest jedną z najdłuższych zapór wodnych świata. Całkowita długość tamy wynosi 25,8 kilometrów, w tym 4,8 kilometrów w jej głównym odcinku. Maksymalna wysokość obiektu wynosi 60,96 m. Zasadniczym celem powstania obiektu była ochrona przeciwpowodziowa oraz irygacja okolicznych obszarów. Obiekt spełnia także istotną funkcję energetyczną: łączna moc hydroelektrowni Hirakud obecnie wynosi 307.5 MW. Konsekwencją powstania zapory stało się wysiedlenie z miejsca dotychczasowego zamieszkania ponad 110000 osób (22000 rodzin). Przypisy
ГЕС Хіракуд

ГЕС Хіракуд — гідроелектростанція на сході центральної частини Індії у штаті Одіша. Знаходячись перед ГЕС Чіпліма, становить верхній ступінь в каскаді на річці Маханаді, яка тече в Бенгальську затоку з плато Амаркантак (центральна вузлова точка на межі плоскогір'я Декан та Індо-Гангської рівнини, від якої на захід тягнуться гірські системи Сатпура і Віндх'я, а на схід розляглось плато Чхота-Нагпур). У межах проекту річку перекрили земляною греблею з мурованими та бетонними елементами висотою 81 метр та довжиною 4800 метрів, яка потребувала 19,3 млн м3 матеріалу. Разом з дамбами довжиною 21 км вона утримує водосховище з площею поверхні 743 км2 та об'ємом 8146 млн м3 (корисний об'єм 5818 млн м3), в якому припустиме коливання рівня поверхні в операційному режимі між позначками 180 та 192 метри НРМ. Під примикаючою до правого берегу частиною греблі облаштували машинний зал, де в підсумку встановили сім турбін(п'ять типу Каплан та дві типу Френсіс): в першій черзі дві по 37,5 МВт та дві по 24 МВт, у другій дві по 37,5 МВт та у третій ще одну з потужністю 37,5 МВт. У 1998—2005 роках всі турбіни першої черги та одна із другої пройшли модернізацію, при цьому потужність трьох підвищили до 49,5 МВт, а ще двох до 32 МВт (втім, для другої черги встановлене диспетчерське обмеження у 20 МВт при номінальному показнику у 87 МВт). Обладнання працює при напорі від 26,5 до 35,5 метра, при цьому у першій половині 2010-х річне виробництво коливалось від 460 до 716 млн кВт-год електроенергії. Відпрацьована вода відводиться у прокладений правобережжям дериваційний канал довжиною 26,7 км, що прямує до ГЕС Чіпліма. Окрім виробництва електроенергії, гідрокомплекс забезпечує зрошення 264 тисяч гектарів земель та захист від повеней території розміром 9500 км2. Крім того, накопичення у сховищі води дозволяє оптимізувати зрошення ще 436 тисяч гектарів, розташованих нижче по течії Маханаді. Примітки
St. Mary's Cathedral, Ranchi

St. Mary's Cathedral is one of the oldest church of the Ranchi, in the Chota Nagpur Plateau area. Catholics and Christian faithful working as tea gardens in Tea Estates area, Railway along with the farmers were the early community of the church. History Christian Missionaries serving among the people made thatched sheds on the hillock near the market and Kallada River. One of the thatched sheds used as Church during 1866 was the first Church of Ranchi established by the Roman Catholic missionaries. The Church was named after 'Mother of Good Counsel'(St. Mary) and liturgies of the Church were in Latin. St. Mary's Church was built in 1909 and remodelled with concrete structure during 25 May 1927. Belgian Carmelite missionaries were the First Fathers of Punalur and of places around Punalur. During the Second World War the First Fathers had to go back, entrusting the church work to the diocesan clergy of Quilon (Kollam). Ranchi Diocese was separated from the Diocese of Quilon (Kollam) and created into a separate unit by the Bull “Verba Christ” of Pope John Paul II, issued on 21 December 1985. Catholics at St. Mary's Cathedral, Ranchi, celebrated the election in 2025 of Robert Cardinal Prevost as Pope Leo XIV. Location St Mary's Cathedral complex is located on north of Ranchi railway on Dr caumil Bulke path (Purulia Road). See also Roman Catholic Church References External links
Catedral de Santa María (Ranchi)

La Catedral de Santa María​ es la primera iglesia en los siglos de historia del pueblo tribal Ranchi,​​ en el área de la Meseta Chota Nagpur en la India.​ Católicos y fieles cristianos como las tribus del té junto con trabajadores ferroviarios, y los agricultores fueron la primera comunidad de la iglesia. Las escuelas, el orfanato, los centros de misión y otras instituciones comenzaron su construcción gradual para satisfacer las crecientes demandas de una comunidad étnica vibrante. Pertenece a la arquidiócesis de Ranchi. Los misioneros cristianos que predicaron entre las personas locales construyeron estructuras simples cerca del mercado y el río Kallada. Uno de los cobertizos de paja utilizados como Iglesia durante 1866 fue la primera Iglesia de Ranchi establecida por los misioneros católicos. La Iglesia llevaba el nombre de "Madre del Buen Consejo" (Santa María) y las liturgias de la Iglesia eran en latín. La Iglesia de Santa María fue construida en 1909 y remodelada con una estructura de hormigón para el 25 de mayo de 1927. La Diócesis de Ranchi fue separada de la diócesis de Quilon (Kollam) y creó en una unidad separada por una Bula del Papa Juan Pablo II, emitida el 21 de diciembre de 1985. Véase también Iglesia católica en la India Arquitectura de las catedrales y las grandes iglesias Referencias
Cattedrale di Santa Maria (Ranchi)

La cattedrale di Santa Maria (in inglese: St. Mary's Cathedral) è la cattedrale dell'arcidiocesi di Ranchi e si trova nella città di Ranchi, in India. La prima pietra per l'edificazione della chiesa, dedicata all'Immacolata concezione, è stata benedetta il 20 maggio del 1906 e la chiesa è stata completata e benedetta il 3 ottobre del 1909. Con l'erezione della diocesi di Ranchi il 25 maggio 1927, la chiesa è stata elevata a cattedrale. Note Voci correlate Ranchi Cattedrali in India Chiesa cattolica in India Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale di Santa Maria
Katedra Najświętszej Maryi Panny w Ranchi

Katedra Najświętszej Maryi Panny w Ranchi jest rzymskokatolicką katedrą w indyjskim mieście Ranchi oraz siedzibą arcybiskupa Ranchi i główną świątynią archidiecezji Ranchi. Katedra znajduje się przy ulicy Purulia Road. Została konsekrowana 3 października 1909. Status katedry posiada od 1927. Bibliografia Informacje o katedrze. cbcisite.com. [zarchiwizowane z tego adresu (2008-08-20)].
Vishwa Shanti Stupa, Rajgir

Vishwa Shanti Stupa ('World Peace Stupa') is a large white Peace Pagoda in Rajgir, Nalanda District, Bihar, near Gitai Mandir. Statues of the Buddha are mounted on the stupa in four directions. It also has a small Japanese Buddhist temple with a large park. There is a temple near the stupa where prayers are conducted for universal peace. The initial pagoda was completed in 1969. New initiatives in 1993 resulted in the present form. It is one of around 80 Peace Pagodas which have been built around the world by the neo-Buddhist organisation Nipponzan Myohoji. This was a dream of Nichidatsu Fujii, inspired by Mohandas K. Gandhi, as a reaction to the atomic bombing of Japan, the first, and more well known, Vishwa Shanti stupa, being built on Ratnagiri Hill in Rajgir. The Stupa Located on about the top of the 400 m high Rajgir Hills in the lush-green valley of Rajgir, the white stupa stands 120 ft tall with a total diameter of 103 ft. The stupa is studded with four gold gilded statues of Buddha, showing four important events of his life. This stupa was constructed by Mackintosh Burn Limited, a renowned PSU construction company under the Government of West Bengal. Portrayals in popular culture 1970: The song "O Mere Raja" from the Hindi film Johny Mera Naam features the stupa and the single-seat ropeway to the peak. References Further reading Siby K. Joseph, Bharat Mahodaya (eds), Essays in Conflict Resolution, Institute of Gandhian Studies, 2007 External links Media related to Peace Pagoda, Rajgir at Wikimedia Commons Bihar Tourism Archived 21 February 2025 at the Wayback Machine