Аеродромски терминал

Аеродромски терминал је главна зграда на аеродрому где путници прелазе између копненог превоза и објеката који им омогућавају укрцавање и искрцавање из авиона. Зграде које омогућавају приступ авионима (преко гејтова) обично се називају холови. Међутим, термини „терминал“ и „хол“ се понекад користе наизменично, у зависности од конфигурације аеродрома. Мањи аеродроми имају један терминал, док већи аеродроми имају неколико терминала и/или холова. На малим аеродромима, једна терминална зграда обично служи свим функцијама терминала и хола. Већи аеродроми могу имати или један терминал који је повезан са више холова или више готово независних терминалних јединица. До краја 20. века терминали на аеродрому су постали симболи напретка и трговине, показујући тежње нација које су их градиле. Зграде се такође одликују веома брзим темпом обнове, много већим него код објеката који подржавају друге видове превоза, бришући границу између сталне и привремене градње. Терминалне јединице Аеродром може имати више одвојених „терминалних јединица“, како би, на пример, одвојио међународни саобраћај од домаћег или омогућио одвојеним авио-компанијама да понуде сопствене терминале. Јединични терминали могу користити сличан дизајн (аеродром Далас-Форт Ворт) или бити потпуно различити (аеродром Пирсон). Коришћење више терминала обично захтева широку мрежу аутоматских система за превоз људи. Функције Терминали обављају три главне функције: промена начина превоза: летови готово неизбежно укључују и копнени саобраћај, тако да терминал треба да олакша путницима кретање дуж прописаних рута и стога садржи такозване зоне за циркулацију путника; обрада путника и њиховог пртљага која обухвата издавање карата/регистрацију путника, одвајање пртљага и враћање путницима, безбедносне провере путника и пртљага; груписање/разгруписање путника. Путници не долазе на терминал претходно сортирани у групама за летове и морају бити груписани да би се укрцали у авион. Архитектонски стилови Путнички терминал је главна прилика на аеродрому за архитекте да се изразе и кључни елемент дизајна аеродрома. Брајан Едвардс упоређује архитектонску улогу терминала на аеродрому са улогом тржног центра у малом граду. Историјски гледано, аеродроми су грађени у различитим архитектонским стиловима, а избор је зависио од државе: У САД, ар деко је коришћен за аеродром Ферфакс у Канзасу (1929), модернистички стил за аеродром у Вашингтону (1930), шпански стил за аеродром Сан Франциско (1937), Интернационални стил за аеродром Чикаго, Комбинација модерног/ар декоа за аеродром у Мајамију и Ла Гвардију; Јужна Америка је пратила амерички образац, са више модерног у себи; Европа је преферирала све врсте модернизма, од цигленог експресионизма (Мадрид-Барахас, 1929–1931) до оштрог француског модернизма и чешке верзије функционализма (Аеродром Праг, 1933–1937) до блажег скандинавског функционализма (аеродром Каструп, 1936–1938) Бетонске конструкције терминала изграђене 1960-их и 1970-их углавном су уступиле место стакленим конструкцијама 1990-их и 2000-их, при чему су најбољи терминали покушавали да уклопе идеје „светлости“ и „ваздуха“. Аеродроми попут у Багдаду и Денверу, су монументалне величине, док се други сматрају архитектонским ремек-делима, као што су Терминал 1 на аеродрому Шарл де Гол, главни терминал на аеродрому Вашингтон Далес у Вирџинији или Центар за летове на аеродрому ЏФК у Њујорку. Рана историја Први аеродроми, изграђени почетком 20. века, нису имали путнике и стога им нису били потребни терминали. Међутим, изграђени су велики објекти како би се сместили крхки и креативни ваздушни бродови тог времена, штитећи их од временских непогода и индустријских шпијуна. Ипак, неки од концептуалних архитектонских пројеката подсећали су на модерне терминалне зграде: скица Ериха Менделсона (1914) садржала је велику зграду са припојеним помоћним објектима за авионе (централна зграда није била намењена путницима, већ дирижаблу). Претходници модерних терминала биле су структуре подигнуте за аеромитинге едвардијанског доба. Ове зграде су обично биле у облику латиничног L, са једним крилом намењеним авионима и летачком особљу, а другим намењеним гледаоцима, са трибинама и ресторанима у распореду сличном оном који се користио за тркачке стазе. На митинзима су повремено били и путнички летови. Други образац терминала је смислио нмеачки DELAG, који је имао шупе за цепелине комбиноване са просторима за путнике близу центара градова, попут железничких станица. Први европски путнички аеродроми у међуратном периоду у главним транспортним чворовима (Лондон, Париз, Берлин) били су преуређени војни аеродроми и нису имали простор за саме путнике. САД, с друге стране, нису имале ратну инфраструктуру и морале су да граде аеродроме од нуле, углавном пратећи тип зграде „хангар-депо“ где су особље, путници и авиони били смештени у једној великој згради, попут оне на аеродрому Форд Дирборн (1925–1926). У Европи, Ле Бурже је добио нове неокласичне зграде распоређене на начин који није налик аеродрому, око централне баште почетком 1920-их. Хаунслоу (сада аеродром Хитроу) је примао путнике кроз поново коришћени хангар за авионе, а нови класични терминал је изграђен у Кројдону 1928. У САД је до 1931. први аеродром у Чикагу (сада аеродром Мидвеј) имао сопствену терминалну зграду у ар деко стилу. Оригинални дизајн Ле Буржеа је исправљен 1936–1937, са новим модернистичким распоредом са једним терминалом. Њујоршки аеродром Ла Гвардија садржао је многе карактеристике уобичајене у модерним дизајнима: распоред на два нивоа за раздвајање путника који одлазе и долазе, „кичмени“ хол који се протеже на обе стране зграде, „диспечерске кабине“ као претече гејтова. Авиомостови Покретни покривени пролази (претече модерних авиомостова) експериментисани су 1930-их. Боингов аеродром у Бербанку, имао је увлачиве надстрешнице већ 1930-их. Цеви су се први пут појавиле на терминалу 1936. на аеродрому Гетвик. Кружни дизајн терминала укључивао је шест телескопских правоугаоних цеви за путнике, које су се кретале преко шина. Железничке везе Терминал у јужном Лондону (сада познат као аеродром Гетвик) имао је прву директну железничку везу (до станице Лондон Викторија). Железничка карта је била укључена у цену авионске карте. Централизовано руковање пртљагом Шалтер за чекирање је уведен на аеродрому Спик у Ливерпулу (1937–1938). Од тада остаје кључни елемент дизајна већине путничких терминала. После Другог светског рата Неке авио-компаније су пријављивале путнике на терминалима у центру града и имале су сопствене превозне системе до аеродрома. На пример, Ер Франс је тако пословао од 1946. до 1961., када су сви путници почели да се чекирају на аеродрому. Иновативни дизајн аеродрома О'Хара у Чикагу био је пионир у концептима као што су директан приступ аутопуту, холови и млазни мостови; ови дизајни се сада виђају на већини аеродрома широм света. Када је нови терминал аеродрома Станстед отворен 1991., то је означило промену у дизајну аеродромских терминала откако је Норман Фостер сместио систем за руковање пртљагом у подрум како би створио пространи отворени унутрашњи простор. Аеродромски архитекти су следили овај модел јер несметан поглед помаже путницима у оријентацији. У неким случајевима, архитекте пројектују плафон и под терминала са ознакама које указују на потребан смер протока. На пример, на Терминалу 1 аеродрома Торонто, Моше Сафди је укључио кровне прозоре ради оријентације. Безбедност Првобитно, аеродромски терминали су били обезбеђени на исти начин као и железничке станице, а локална полиција је чувала од уобичајених злочина, попут џепарења. Злочини специфични за индустрију били су ретки, иако се прва отмица авиона догодила 1931. (у Перуу). 1960-е су донеле таласе тероризма и јаке мере безбедности засноване на препорукама ICAO. До 1990-их и путници и пртљаг су рутински прегледани у потрази за оружјем и експлозивним направама. Стари распореди терминала су често били неадекватни (а конструкције нису биле довољно јаке да издрже тежину нове опреме), па је било потребно опсежно редизајнирање. Путничке гараже интегрисане у терминале су премештене како би се смањили потенцијални ефекти аутомобилских бомби . Време које путници проводе на аеродромима знатно се повећало, што је довело до потребе за додатним простором. Распореди Први аеродромски терминали су се отварали директно на писту: путници би једноставно пешке ишли до својих авиона, такозвани распоред „отворене платформе“. Овај једноставан дизајн је и даље уобичајен међу мањим аеродромима. Линеарно За веће аеродроме, попут аеродрома Канзас Сити, аеродрома у Минхену и аеродрома Шарл де Гол, дозвољавање великом броју путника да ходају по асфалту постаје неизводљиво, па терминали прелазе на „линеарни“ распоред, где се авиони налазе поред издужене зграде, а путници користе млазне мостове за ходање по броду. Дизајн ограничава број капија, јер захтев за пешачку доступност налаже да укупна дужина зграде (укључујући и „кичмене“ холове) буде мања од миље. Полукружно Неки аеродроми користе линеарну структуру као полукружни облик, са авионима паркираним на конвексној страни, а аутомобилима на другој. Овај дизајн и даље захтева дуге шетње за повезивање путника, али значајно смањује време путовања између пријаве и авиона. Сателитски терминали Сателитски терминал је зграда округлог или звездоликог облика одвојена од осталих аеродромских зграда, тако да авиони могу да се паркирају по целом његовом обиму. Први аеродром који је користио сателитски терминал био је аеродром Гетвик. Користио је подземни пешачки тунел да би повезао сателит са главним терминалом. Путници се понекад превозе до сателитских терминала средствима за превоз људи, возовима или надземним мостовима. Распоред има потенцијал да скрати пешачке удаљености и успешно је примењен на аеродромима Орландо и Тампа. Међутим, прекомерна површина аеродромске платформе потребна за изградњу и тешко ремоделирање за нове дизајне авиона смањили су његову популарност. Аеродром Лос Анђелес, посебно, прешао је са сателитских терминала на распоред са пристаништима 1980-их. Транспортни терминали Идеја о великом аеродрому који користи специјално изграђена возила за повезивање путника са авионима била је вођена жељом да се смањи време које авиони проводе стижући до и од терминала, а датира из 1960-их. Каросерије такозваних мобилних салона могу се подићи како би се ускладиле са висином терминала и излазних врата авиона (много ранији дизајни користили су редовне аутобусе са платформом, на пример, на аеродрому Линате, али су путници у овом случају морали да се пењу и спуштају степеницама). Иако се користи нааеродрому Далес и аеродрому Краљ Абдулазиз, овај распоред је склон успоравању укрцавања и искрцавања, као и случајном оштећењу авиона. Рекорди Ова табела испод наводи најбоље аеродромске терминале широм света са највећом површином, са употребљивим простором на више спратова од најмање 400.000 м2. Копнени превоз Многи мали и средњи аеродроми имају кружни пут у једном смеру са једном, две или три траке који користе локална возила и аутобуси за искрцавање и преузимање путника. Велика чворишта често имају два једносмерна кружна пута, један за одласке и један за доласке. Могу имати директну везу са центрима путем регионалне железнице, лаке железнице или метроа. Највећи аеродроми могу имати директне везе са најближим аутопутем. Аеродром Хонг Конг има трајектна пристаништа на страни аеродрома за трајектне везе до и од континенталне Кине и Макаа без проласка кроз имиграционе контроле Хонг Конга. Референце Литература Спољашње везе Медији везани за Аеродромски терминал на Викимедијиној остави