Cerkev sv. Evstahija, Pariz

Cerkev sv. Evstahija v Parizu (francosko église Saint-Eustache, izgovorjava [eɡliz sɛ̃t‿østaʃ]) je cerkev v 1. okrožju Pariza. Sedanja stavba je bila zgrajena med letoma 1532 in 1633. Cerkev sv. Evstahija, ki stoji v bližini srednjeveške pariške tržnice (Les Halles) in ulice Montorgueil, predstavlja mešanico več arhitekturnih slogov: njena struktura je v gotiki, notranja dekoracija in druge podrobnosti pa so renesančne in klasične. Je druga največja cerkev v mestu, takoj za Notre Dame. Velikonočna maša leta 2019 v pariški stolnici Notre Dame je bila po požaru le-te prestavljena v Saint-Eustache. Zgodovina Cerkev Saint Eustache, ki stoji obv Les Halles, pariškem predelu, kjer je bila nekoč največja tržnica s hrano v državi, izvira iz 13. stoletja. Leta 1213 je bila zgrajena skromna kapela, posvečena sveti Neži, rimski mučenki. Majhno kapelo je financiral Jean Alais, trgovec v Les Halles, ki mu je bila podeljena pravica do pobiranja davka od prodaje ribjih košar kot odplačilo posojila, ki ga je dal kralju Filipu Avgustu. Cerkev je leta 1223 postala župnijska cerkev območja Les Halles in se je leta 1303 preimenovala v Saint-Eustache. Ime cerkve se nanaša na svetega Evstahija, rimskega generala iz 2. stoletja našega štetja. Bil je strasten lovec; njegova spreobrnitev je sledila viziji, ki jo je imel o križu v rogovih jelena, ki ga je lovil. Skupaj z družino je bil mučen zaradi spreobrnitve v krščanstvo. Zdaj je zavetnik lovcev. Cerkev je bila preimenovana v sv. Evstahija, potem ko je od opatije Saint Denis prejela relikvije, povezane z rimskim mučencem. Ko je območje cvetelo, je cerkev postala premajhna za svojo vero; cerkveni upravniki so se odločili zgraditi večjo stavbo. Gradnja sedanje cerkve se je začela leta 1532, med vladavino Franca I., in se je nadaljevala do leta 1632, leta 1637 pa jo je posvetil pariški nadškof Jean-François de Gondi. Čeprav arhitekta nista znana, podobnosti z načrti, uporabljenimi pri razširitvi cerkve Saint-Maclou v Pontoiseu (ki se je začela leta 1525), kažejo na Jeana Delamarra in/ali Pierra Lemercierja, ki sta sodelovala pri tem delu. Predlagan je bil tudi arhitekt italijanskega rodu Domenico da Cortona. Projekt Med arhitekti, povezanimi z gradnjo cerkve, so Pierre Lemercier, njegov sin Nicolas Lemercier in Nicolasov zet Charles David. Stavba je bila v celoti dokončana šele leta 1640. Gradnjo so upočasnili zahtevna lokacija, pomanjkanje sredstev in francoske verske vojne. Dodatek dveh kapel leta 1655 je močno ogrozil strukturno celovitost cerkve, zaradi česar so morali porušiti fasado, ki je bila leta 1754 obnovljena pod vodstvom arhitekta Jeana Mansarta de Jouyja. S cerkvijo sv. Evstahija je povezanih veliko slavnih Parižanov. Ludvik XIV. Francoski je tam leta 1649 prejel prvo obhajilo. Kardinal Richelieu, Jeanne-Antoinette Poisson (Madame de Pompadour) in Molière so bili tam krščeni; Molière se je tam leta 1662 tudi poročil. Wolfgang Amadeus Mozart je tam opravil pogreb svoje matere. V cerkvi sv. Evstahija so bili pogrebi za kraljico Ano Avstrijsko in vojaškega junaka Turenna. Marie de Gournay, zgodnja zagovornica enakih pravic žensk, je bila tam pokopana leta 1645. Med francosko revolucijo je bila cerkev, tako kot večina cerkva v Parizu, oskrunjena in izropana. Leta 1793 je bila zaprta za katoliško bogoslužje in nekaj časa uporabljena kot Tempelj kmetijstva, skladišče zalog hrane. Uporabljena je bila za pogreb revolucionarnega voditelja Mirabeauja 4. aprila 1791, ponovno odprta pa je bila leta 1795, pri čemer je bila stavba in njeno pohištvo precej poškodovana. Uradno je bila vrnjena cerkvi šele leta 1803. Stavbo je leta 1844 dodatno poškodoval požar, obnovil pa jo je Victor Baltard. Baltard je med letoma 1846 in 1854 vodil popolno obnovo stavbe, vključno z gradnjo orgelskega ohišja, prižnice in glavnega oltarja ter popravilom cerkvenih poslikav. Cerkev je bila požgana med Semaine sanglante, zadnjo bitko Pariške komune maja 1871, kar je zahtevalo popravila podstrešja, opornikov in južne fasade. Fasada je bila spremenjena v letih 1928–1929. Leta 1969 je bila tržnica Les Halles de Paris preseljena v Rungis, kar je precej spremenilo okolico cerkve sv. Evstahija. Les Halles je postal nakupovalno središče in vozlišče za regionalni promet, cerkev sv. Evstahija pa ostaja znamenitost območja in delujoča cerkev. Zunanjost Zunanjost cerkve predstavlja mešanico razkošnih gotskih, klasičnih in renesančnih elementov. Gotski zunanji elementi so dovršeni oporniki, ki sprejemajo pritisk navzdol in navzven od rebrastih obokov v notranjosti. Najbolj gotski del je apsida na vzhodnem koncu, kjer oporniki obdajajo polkrožno skupino kapel, ki so za oltarjem. Klasični elementi prevladujejo na glavni fasadi, ki je nedokončana in se razlikuje od preostale zunanjosti. Okrašena je s pari jonskih stebrov s parnimi sklopi dorskih stebrov v spodnjem delu in jonskimi stebri v zgornjem delu. Južni portali so pretežno okrašeni v renesančnem slogu, z obilico okrasnih skulptur v obliki listja in školjk. Na vrhu šilastega loka je skulptura jelena z razpelom v rogovih, ki prikazuje vizijo svetega Evstahija. Notranjost Cerkev je s 105 m relativno kratka, njena notranjost pa je do oboka visoka 33,45 m. Notranjost enotno združuje impozantna vertikalnost stebrov in lokov. Flamboyant gotski elementi so predvsem v obokanih stropih, okrašenih z mrežo okrasnih reber in visečih sklepnih kamnov. Spodaj so renesančni elementi v obliki stebrov in pilastrov, ki predstavljajo klasične arhitekturne rede, zaobljene arkade in stene, prekrite z dovršeno dekorativno skulpturo serafinov in šopkov rož. Stebri in slopi, ki podpirajo oboke, sledijo renesančnemu slogu in imajo na najnižji ravni dorski okras, na zgornjih stebrih jonski okras in na najvišjih stebrih korintski okras. Glavno ladjo obdajata dve stranski ladji, ki omogočata dostop do vrste majhnih kapel, vsaka bogato okrašena s slikami in kipi. Ena od pomembnih klasičnih značilnosti ladje je Banc-oeuvre, skupina sedežev, ki jih je pokrival grški portik in zelo bogato okrašene rezbarije. To so bili sedeži, rezervirani za člane laičnega odbora, ki je nadzoroval finance cerkve. Izdelal ga je leta 1720 kipar Pierre Lepautre, okrona pa ga kip, ki predstavlja Zmagoslavje svete Neže. Kapele Marijina kapela, ki je za korom v apsidi na vzhodu cerkve, je bila zgrajena leta 1640 in obnovljena med letoma 1801 in 1804. Odprl jo je Pij VII. 22. decembra 1804, ko je prišel v Pariz na kronanje Napoleona. Apsidalna kapela je pokrita z rebrastim slepim obokom. Njena osrednja značilnost je kip Device Marije z detetom Jeana-Baptista Pigalla. V 19. stoletju je slikar Thomas Couture kip dopolnil s tremi velikimi slikami, ki prikazujejo Devico zmagoslavno, ki jo častijo angeli; Devico, zvezdo, ki vodi mornarje; in Devico, ki tolaži trpeče. Couture je zavrnil simboliko in idealizacijo ter uporabil značilen realizem za upodobitev bolečine trpečih. V kapeli poleg kapele Device Marije je grobnica Jean-Baptista Colberta, državnega ministra Ludvika XIV. in cerkvenega upravnika cerkve Saint-Eustache. Osrednji del je Colbertov kip, ki ga je po risbah Charlesa Le Bruna izdelal Antoine Coysevox na bogato okrašeni grobnici iz belega in črnega marmorja ter brona. Colbert je upodobljen v molitvi, kar Coysevoxu daje priložnost, da pokaže svojo spretnost ustvarjanja iluzije draperije v kamnu. Druga kiparska dela v grobnici prikazujejo Zvestobo (prav tako Coysevoxa) in Pobožnost Jeana Baptista Tubyja. Osrednje delo v tej kapeli, Ekstaza svete Madeleine, je izdelal Rutilio Manetti v začetku 17. stoletja v slogu, kjer draperija poudarja kontraste med temo in svetlobo. V kapeli sv. Vincencija Paulskega je moderno delo ameriškega kiparja Keitha Haringa (1958–1990), triptih iz brona s patino belega zlata. Prikazuje Kristusov vzpon v nebesa, vključuje pa tudi humorno figuro Sijajnega dojenčka, značilno za njegovo delo. Glavno delo v kapeli sv. Genevieve je Tobias in Angel, manieristična slika iz poznega 16. stoletja toskanskega Santi di Tita (1536–1603). Prikazuje biblijsko potovanje Tobija, ki išče zdravilo za očetovo bolezen. Angel mu pomaga ujeti ribo, v kateri se izkaže, da je zdravilo, ki ozdravi njegovega očeta. Kot tržna cerkev je sv. Evstahija predstavljala ne le posamezne župljane, temveč tudi trgovske skupine. Korporacija mesarjev svinjine (Corporation des Charcutiers), ki deluje kot poklicno združenje mesarjev svinjine, je pomemben mecen cerkve od 17. stoletja, poseben odnos skupine s cerkvijo pa je predstavljen v kapeli mesarjev svinjine. Ta kapela vsebuje klavnico svinjine, upodobljeno v vitražih in sodobno delo Johna Armlederja. Osrednji del kapele romarjev iz Emmausa je delo Raymonda Masona z naslovom Odhod sadja in zelenjave. Na humoren način prikazuje procesijo trgovcev, ki nosijo sadje in zelenjavo s tržnic Les Halles, ki so bile prej nasproti cerkve. Dekorativna umetnost Najbolj znana slika v sv. Eustacheju je Rubensva Emausovski učenci . V kapeli sv. Madeleine je Manettijeva slika Ekstaza Madeleine. Slika Sveti Janez Krstnik Francoisa Lemoyna, naslikana leta 1726, prikazuje svetnika v sproščeni, skoraj čutni pozi z jagnjetom na vrtu, predhodnica rokokojskih del Charlesa-Josepha Natoireja in Françoisa Boucherja pozneje sredi 18. stoletja. Slika Tobias in Angel (1575) florentinskega umetnika Santija di Tita prikazuje značilnosti poznega manierizma oziroma protobaročne šole, zlasti podolgovate figure, svetle barve palete in prezgodnje drže figur. Velik del umetnosti in dekoracije je tesno povezan z arhitekturo, kot so medaljoni v basreliefu z rezbarijami mučeništva sv. Cecelije, ki krasijo ladjo. Nekateri so bolj sodobni. Kip L'écoute Henrija de Millerja je pred cerkvijo, južno. Barvita skulptura v ladji prikazuje tržne delavce s svojimi pridelki, ki 28. februarja 1969 zapuščajo Les Halles, ko se je tržnica zaprla in preselila v Rungis južno od mesta. Cerkev je vidna v ozadju. Vitraji Najstarejša okna izvirajo iz 17. stoletja in so večinoma delo Antoina Soulignaca, mojstra pariškega steklarstva. Njegova okna se večinoma nahajajo v koru. Med njimi je okno v koru, ki prikazuje svetega Hieronima in svetega Ambrozija v arhitekturnem okolju (1631). V tem obdobju je bil cilj vitraža v etaži prepustiti čim več svetlobe, zato je bilo veliko oken izdelanih iz belega stekla. Večina vitražev je relativno novejša, iz 19. in 20. stoletja, in vsebuje steklo, pobarvano s srebrno barvo, kar omogoča bolj realistično risbo, podobno oljnim slikam. Rozetno okno severnega transepta izvira iz 19. stoletja. K umetniškim delom cerkve so prispevali različni obrtniki, ki so delali na mestni tržnici Les Halles nasproti cerkve. Eno najzanimivejših oken je v kapeli, ki jo je leta 1945 financiralo združenje francoskih mesarjev, ceh mesarjev svinjine. Na njem je njihov grb, ki prikazuje tri klobase in prašiča, s likom svetega Antoina, zavetnika mesarjev, v belem predpasniku, ki ponuja pladenj dobrot. Sklici Viri Ayers, Andrew (2004). The Architecture of Paris. Stuttgart: Edition Axel Menges. ISBN 978-3-930698-96-7. A.-M. Sankovitch, The Church of Saint-Eustache in the Early French Renaissance (= Architectura Moderna, 12), Turnhout, 2015 (ISBN 978-2-503-55514-0) Dumoulin, Aline; Ardisson, Alexandra; Maingard, Jérôme; Antonello, Murielle (2010). Eglises de Paris (v francoščini). Issy-les-Moulineaux: Charles Massin. ISBN 978-2-7072-0683-1. Zunanje povezave Official homepage (francosko) History and Picture in English Saint Eustache Church Article about Saint Eustache Church featured on CNN Traveller Example of how the Saint Eustache Church pipe organ sounds: Guillou Toccata by Nariné Simonian