Château de Vincennes

Château de Vincennes (francosko: [ʃɑto d(ə) vɛ̃sɛn]) je nekdanja trdnjava in kraljeva rezidenca poleg mesta Vincennes, na vzhodnem robu Pariza, ob Vincennskem gozdičku. Večinoma je bil zgrajen med letoma 1361 in 1369 in je bil, takoj za Palais de la Cité, priljubljena rezidenca francoskih kraljev v 14. do 16. stoletju. Posebej je znan po svojem donžonu ali stolpu, utrjenem osrednjem stolpu, najvišjem v Evropi, zgrajenem v 14. stoletju, in po kapeli Sainte-Chapelle de Vincennes, ki se je začela graditi leta 1379, a je bila dokončana šele leta 1552 in je izjemen primer Flamboyant gotske arhitekture. Zaradi svojih utrdb je bil grad v težkih časih pogosto uporabljen kot kraljevo svetišče, kasneje pa kot zapor in vojaški štab. Kapela je bila leta 1853 uvrščena na seznam zgodovinskih spomenikov, stolp pa leta 1913. Večina stavbe je zdaj odprta za javnost. Zgodovina 12.–14. stoletje – od Ludvika VII. do Svetega Ludvika Prva kraljeva rezidenca je bila ustanovljena z aktom Ludvika VII. leta 1178. Lokacija je imela prednosti dobrega lova v okoliškem gozdu, bližine dveh nekdanjih rimskih cest do Sensa in Lagnyja ter dostopa po vodi po rekah Marna in Sena. Ludvik VII. in njegovi nasledniki so jo uporabljali le občasno, Ludvik IX. Francoski ali Sveti Ludvik (1226–1270) pa jo je uporabljal veliko pogosteje, takoj za svojim časom v Palais de la Cité v Parizu. Tam je imel sestanke kraljevega sveta, kraljica Margareta Provansalska in njegovi otroci pa so tam pogosto prebivali, ko je bil odsoten iz Pariza. Ko je Ludvik IX. kupil cenjeno trnovo krono od cesarja Baldvina Konstantinopelskega, je Ludvik prejel slavno relikvijo v stolnici v Sensu, jo pospremil v Vincennes in jo nato pospremil do njenega končnega doma v Sainte-Chapelle v Parizu. Nekaj ​​trnov s trnove krone in majhen delček domnevnega Pravega križa so shranili v Vincennesu za namestitev v bodočo kapelo. Ludvik IX. se je pred odhodom v križarske vojne, s katerih se ni vrnil, poslovil od svoje družine v Vincennesu. Grad so pogosto obiskovali kralji in njihove družine. Filip III. (leta 1274) in Filip IV. (leta 1284) sta se tam poročila, v Vincennesu pa so umrli trije kralji iz 14. stoletja: Ludvik X. (1316), Filip V. (1322) in Karel IV. (1328). Rezidenca je bila takrat dvorec s štirimi krili, ki se je nahajal v severovzhodnem kotu sedanjega grajskega obzidja, gradnja katerega se je začela konec 13. stoletja. Po dokončanju stolpa je bil prenesen na duhovščino Saint-Chapelle; ostanki so bili najdeni med izkopavanji v letih 1992–1996. 14. stoletje – Trdnjava Jeana II. in Karla V. Porazi Francozov in ujetje kralja s strani Angležev v stoletni vojni, pa tudi upori pariških trgovcev pod vodstvom Etienna Marcela (1357–58) in podeželski upor proti kroni, Jacquerie (1360), so prepričali novega francoskega kralja, Ivana II., in njegovega sina, bodočega Karla V., da potrebujeta varnejšo rezidenco blizu, vendar ne v središču Pariza. Kralj je ukazal gradnjo trdnjave v Vincennesu z visokim obzidjem in stolpi, ki so obdajali mogočno osrednjo trdnjavo, visoko 52 metrov. Dela so se začela okoli leta 1337, do leta 1364 pa so bila dokončana tri spodnja nadstropja trdnjave. Karel V. se je v trdnjavo vselil leta 1367 ali 1368, medtem ko je gradnja še potekala. Ko je bila dokončana leta 1369–70, je bila najvišja utrjena zgradba v Evropi. Sledilo je kopanje globokega jarka (1367), nato pa utrjena vrata (1369). Obzidje in stolpi, ki so obdajali stolp, so bili končani v letih 1371–72. Karel V. je imel za grad še večje ambicije. Konec leta 1372 je začel graditi še eno obzidje, velik kvadrat, dolg več kot kilometer, s stolpi, da bi zajel dodatne stavbe, ki jih je nameraval zgraditi. To je bilo zgrajeno med letoma 1372 in 1385. Zunanje obzidje je bilo dodatno okrepljeno z gradnjo globokega jarka. Zadnji projekt, ki ga je začel Karel V., je bila postavitev temeljev Sainte-Chapelle de Vincennes, da bi v njej hranili sveto relikvijo, ki jo je pridobil Ludvik IX., vendar je umrl leta 1380 v Manoir de Beauté, ločeni rezidenci, ki jo je zgradil v letih 1376–1377 jugovzhodno od Vincennesa, ko so se dela na novi Sainte-Chapelle šele začela. Konec 14. – konec 15. stoletja – verske vojne – kraljeva trdnjava in zatočišče – ​​La Sainte Chapelle V burnem 15. stoletju je grad postal zatočišče francoskih kraljev. Do njegove norosti je bil to redni dom Karla VI. Francoskega, nato pa sta se zanj prepirala dva tekmeca za njegovo nasledstvo, Filip Dobri Burgundski in Ludvik I., vojvoda Orléanski. Leta 1415 so vitezi Henrika V. Angleškega v bitki pri Azincourtu premagali Francoze. Troyeška pogodba iz leta 1420 je grad in Île-de-France podelila Angležem. Henrik V. Angleški je tja namestil svoje čete, popravil grad in tam leta 1422 umrl zaradi griže v starosti 35 let. Zavezništvo med Burgundi in Karlom VII. Francoskim je kralju končno omogočilo, da je Angleže pregnal iz Île-de-France in ponovno zasedel grad. On in njegovi nasledniki so tam redko živeli, raje so imeli dolino Loare. Tudi njegov naslednik, Ludvik XI., je večino časa preživel v dolini Loare, vendar je v Vincennesu naredil eno večjo spremembo: znotraj obzidja je zgradil novo kraljevo rezidenco, prvo zunaj stolpa. Raztezala se je po celotni dolžini jugovzhodnega obzidja. Sainte-Chapelle de Vincennes, katere gradnja se je začela leta 1379, je bila v 16. stoletju še vedno nedokončana. Leta 1520 se je kralj Franc I., ki je bil njen pogost prebivalec, odločil, da jo dokonča v počastitev rojstva svojega sina in dediča. Po njegovi smrti leta 1547 je delo prevzel francoski kralj Henrik II., ki je dokončal oboke ter dodal lesene dele in zlasti vitraže. Dokončana je bila leta 1552. 17. in začetek 18. stoletja – nove kraljeve rezidence V začetku 17. stoletja je Marija Medičejska, vdova umorjenega francoskega kralja Henrika IV., začela obsežen projekt za zamenjavo starega paviljona Ludvika XI. in Franca I. Njen sin Ludvik XIII., takrat star deset let, je leta 1610 položil temeljni kamen nove rezidence. Ludvik XIV. je program nadaljeval v še večjem obsegu, ki ga je načrtoval kraljevi arhitekt Louis Le Vau. Njegova nova rezidenca v francoskem klasičnem slogu, zdaj Bâtiment du Roi, je bila končana leta 1658 in je bila dvakrat večja od rezidence Ludvika XIII. Leta 1688 so se začela dela na novem paviljonu kraljice na severni strani ograjenega prostora. Na zahodni strani je bil zgrajen nov formalni vrt z oranžerijo. Za okrasitev novih stavb se je zbrala velika skupina slikarjev in kiparjev. Ansambel je bil zaključen s slavolokom pri vhodu in posvečen avgusta 1660, pravočasno za vrnitev kralja in njegove nove neveste v Pariz. Toda doba kraljeve slave v Vincennesu je bila kratka; leta 1682 je Ludvik XIV. preselil kraljevi dvor v svojo rezidenco v Versaillesu, leta 1715 pa je Ludvik XV. začel svojo vladavino v Versaillesu. Medtem ko je regent Filip II., vojvoda Orléanski, leta 1715 za več mesecev odpeljal mladega kralja v grad, da bi ga zaščitil pred zarotami in je kralj nato občasno hodil na lov v Vincennes, se celoten dvor ni vrnil. 18. – začetek 19. stoletja – Manufaktura, zapor, trdnjava Po kraljevem odhodu v začetku 18. stoletja so si prizadevali, da bi grad spremenili v nekakšen predindustrijski park; kraljeva tovarna porcelana je bila odprta v Hudičevem stolpu leta 1740, a se je leta 1756 preselila v večji prostor v Sèvresu. Nekaj ​​časa je bila v njej tovarna orožja, nato industrijska pekarna. Od leta 1777 do 1784 so jo občasno uporabljali za konjske dirke. Leta 1787 je kralj dal večino stavb v prodajo, vendar je prodajo prekinila francoska revolucija. Grad je prevzel novo vlogo vojaške baze in zapora. Že dolgo pred francosko revolucijo so bili v gradu zaprti pomembni zaporniki. Med prvimi zaporniki so bili bodoči kralj Henrik IV. leta 1574, Henrik II., princ Condéjski; Nicolas Fouquet, finančni nadzornik Ludvika XIV. (september 1661); in pisatelj Denis Diderot. Leta 1680 je bila Catherine Deshayes Monvoisin ali La Voisin ena izmed bolj znanih zastrupljevalk, ki so bile zaprte in zaslišane v gradu med afero s strupi. Markiz de Sade je bil tam zaprt od leta 1777 do 1784, pisatelj Honoré Mirabeau od leta 1777 do 1784 in slavni prevarant Jean Henri Latude, ki je dvakrat pobegnil iz Vincennesa in enkrat iz Bastilje. Leta 1784, potem ko je Mirabeau napisal vrsto člankov, ki so razkrili zlorabe kraljevega sodnega sistema in prakso zadrževanja zapornikov brez sojenja, je bila uporaba trdnjave kot zapora ukinjena. Konec februarja 1791 je množica več kot tisoč delavcev iz predmestja Saint-Antoine, ki so jo spodbujali člani kluba Cordeliers in jo je vodil Antoine Joseph Santerre, odkorakala proti gradu, ki ga je, kot se je govorilo, krona pripravljala za politične zapornike, in se z lomilkami in krampi lotila rušenja, saj je bila Bastilja pred kratkim porušena. Delo je prekinil markiz de Lafayette, ki je zaprl več voditeljev, kar so pariški delavci izzvali z zasmehovanjem. Po francoski revoluciji je bil grad označen za simbol zatiranja, nato pa ga je Napoleon I. ponovno uporabil za zapornike, premeščene iz zapora Temple v Parizu. Napoleon je zapor Temple porušil, da bi preprečil, da bi postal rojalistično svetišče Marije Antoanete, ki je bila tam zaprta. V Vincennesu sta razstavljena dva zgodovinska predmeta iz zapora Temple: oklepna vrata zaporniške celice in peč iz keramičnih ploščic, ki je bila prvotno v celici Marije Antoanete. Med vladavino Napoleona sta bila grad in njegove stavbe precej prenovljena, da bi služila kot vojaški arzenal. Nova lesena tla so Sainte-Chapelle razdelila na zgornje in spodnje nadstropje, preurejena pa je bila v skladišče streliva. Paviljon kralja in paviljon kraljice sta postala vojašnica za garnizijo. Večina stolpov obdajajočega obzidja, ki so bili v slabem stanju, je bila porušena, z izjemo Stolpa vasi, ki je še vedno ohranil svojo prvotno višino, in Stolpa gozdov, ki se je prej porušil. Jarek je bil tudi prizorišče znane usmrtitve vojvode Enghien, ki se je zgodila 21. marca 1804. Obtožili so ga, da je poskušal ponovno vzpostaviti kraljevo vlado. V jarku so posadili vrbo, da bi označili kraj, kjer so ga usmrtili, in je tam še danes. Leta 1814, po Napoleonovem porazu v Rusiji, ko so se zavezniške vojske Šeste koalicije približevale Parizu, je gradu poveljeval general Pierre Daumennil. Daumesnil je imel leseno nogo, ki je nadomestila ud, ki ga je izgubil v bitki pri Wagramu (5.–6. julija 1809). Ko so zavezniki zahtevali njegovo predajo, je Daumenil odgovoril: »Vincennes bom predal, ko bom dobil nazaj nogo.« Končno se je strinjal, da se bo trdnjave odpovedal šele, ko mu bo to ukazal novopečeni kralj Ludvik XVIII. Konec 19. stoletja – vojaška baza in javni park Med restavracijo in julijsko monarhijo, v prvi polovici 19. stoletja, sta grad in park uporabljala vojska, zlasti topništvo; leta 1826 je bila tam odprta topniška šola. Okoliški park je bil uporabljen za vojaške vaje in kot strelišče. V prvi polovici 19. stoletja so bile v parku zgrajene tri ločene utrdbe, ki so služile kot del obrambe mesta. Sredi stoletja so bile ločene utrdbe povezane v en zelo velik vojaški kompleks. Stavbe samega gradu in njegove okolice so bile del parka kot del novih mestnih utrdb. Nekateri deli srednjeveških kompleksov so bili spremenjeni, da bi se prilegali novemu obrambnemu načrtu. Pod Napoleonom III. je bila Sainte-Chapelle de Vincennes razglašena za zgodovinsko znamenitost, leta 1854 pa je Eugene Viollet-le-Duc začel obnovo kapele. Grad je leta 1913 dobil status znamenitosti, čeprav se je obnova začela šele po prvi svetovni vojni. Tik pred letom 1860 je Napoleon III. začel graditi tudi obsežen nov javni park jugovzhodno od Pariza, Vincennski gozdiček, po vzoru Bois de Boulogne, ki ga je začel graditi na drugi strani mesta. Ozemlje Vincennskega gozdička, z izjemo vojaških oporišč, je bilo 24. julija 1860 odstopljeno mestu Pariz in postalo del 12. okrožja Pariza. 20. marca 1871, dva dni po tem, ko je Pariška komuna prevzela oblast v mestu, so vojaki komune prišli do gradu in se pobratili z vojaki redne vojske. Grad se je komuni predal brez boja. Nekaj ​​tednov pozneje, 27. maja, potem ko je redna francoska vojska ponovno zavzela Pariz izpod Komune, je bil grad zadnja obrambna točka, kjer je še plapolala rdeča zastava. Prispel je polkovnik redne vojske in se pogajal o predaji preostalih komunardov. Vojaki so mirno odšli, medtem ko so nekatere častnike, ki so se pridružili Komuni, aretirali, sodili in ustrelili v grajskem jarku. Kraj označuje plošča na steni jarka. 20. stoletje – Poveljniško mesto Med prvo svetovno vojno je bila 15. oktobra 1917 v grajskem jarku ustreljena nemška vohunka nizozemskega rodu Mata Hari. Obnova gradu je bila leta 1936 ustavljena zaradi skrbi glede naraščajoče grožnje nacistične Nemčije. Od tega leta so pod paviljonom kraljice v jugovzhodnem kotu izkopali velik podzemni bunker, ki je služil kot sedež načelnika generalštaba. Generala Maurice Gamelin in nato Maxime Weygand sta od tam vodila obrambo Francije, dokler ju ni premagal nemški blitzkrieg. Francija se je predala 14. junija 1940. Nemci so ga nato uporabili kot oporišče za svoje vojake, pa tudi kot zapor, kjer so bili zaprti člani francoskega odpora. Eden prvih članov francoskega odpora, Jacques Bonsergent, je bil tam 10. novembra 1940 sojen in usmrčen. 20. avgusta 1944 so med bitko za osvoboditev Pariza v vzhodnem jarku trdnjave usmrtili 26 policistov in članov odpora, ki so jih aretirali vojaki Waffen-SS, njihova trupla pa so vrgli v skupni grob. Zvečer 24. avgusta 1944, istega dne, ko je 2. oklepna divizija generala Leclerca dosegla središče Pariza, so nemške sile, ki so zasedle grad, sprožile eksploziv v treh skladiščih streliva, pri čemer so močno poškodovale paviljona kralja in kraljice ter odprle vrzel v zidu med vhodnim paviljonom in pariškim stolpom, preden so se umaknile. Naslednji dan je 4. ameriška pehotna divizija dosegla grad in vzhodne soseske Pariza. Leta 1948 je grad postal sedež francoske obrambne zgodovinske službe, ki v stolpu vzdržuje muzej. Leta 1986 se je začela velika kampanja za ohranitev in obnovo arhitekturne dediščine gradu. Načrt in opis Od starejšega gradu so ostale le sledi, večji ostanki pa izvirajo iz 14. stoletja. Grad ima pravokotno obliko, katerega obseg je dolg več kot kilometer (330 m × 175 m). Ima šest stolpov in troje vrat, vsaka prvotno visoka 42 metrov, in je obdan z globokim kamnitim jarkom. Stolpi velikega obzidja zdaj segajo le do višine obzidja, saj so bili porušeni v 19. stoletju, razen stolpa Tour du Village na severni strani obzidja. Južni konec sestavljata dve krili, ki sta obrnjeni drug proti drugemu, Pavillon du Roi in Pavillon de la Reine, ki ju je zgradil Louis Le Vau. Donžon ali stolp Vincennes je bil dokončan v letih 1369–70. Visok je petdeset metrov, kar je najvišji tovrstni stolp v Evropi. Njegovi zidovi so na vsaki strani široki 16,5 metra, na vsakem vogalu pa je stolp s premerom 6,6 metra, ki je enake višine kot stavba. Dodaten stolp, višji od ostalih, je pritrjen severno od severozahodnega stolpa in zagotavlja oporo celotni strukturi ter vsebuje stranišča za vseh pet nadstropij stolpa. Zid ob vznožju stolpa je debel 3,26 metra. Služil je kot kraljeva rezidenca in zelo viden simbol kraljeve moči. Stolp je eden prvih znanih primerov uporabe armaturne palice. Vsako od osmih nadstropij ima osrednji prostor, visok približno deset metrov na vsaki strani, z višino od sedem do osem metrov. Vsako od spodnjih štirih nadstropij ima osrednji steber, ki krepi obokani strop. Stebri so bili okrašeni s skulpturami in pobarvani v svetle barve. Ena presenetljiva značilnost gradnje je bila uporaba železnih palic za okrepitev konstrukcije. V konstrukcijo je bilo vgrajenih več kot dva kilometra in pol železnih palic različnih oblik. Železne palice so ojačale vrata, okna in strope hodnikov, nenavadno pa je bilo, da so pasovi železnih palic obdajali celoten stolp v pritličju, petem in šestem nadstropju. V srednjem veku je bil edini dostop do stolpa v prvem nadstropju, po mostu s terase graščine, kjer so bile kraljeve pisarne. Ozko stopnišče znotraj južne stene. Dva vhoda v pritličju sta bila dodana šele v 18. stoletju. Ko je stolp dobil dodatno nadstropje, je bilo zgrajeno veliko stopnišče, ki je povezovalo obe plemiški nadstropji, prvo in drugo. V pritličju trdnjave so vodnjaki in ostanki velikega ognjišča. Verjetno so ga prvotno uporabljali kraljevi služabniki. V veliki meri je bil obnovljen, ko je bila stavba uporabljena kot zapor. V prvem nadstropju je bila sejna dvorana kraljevega sveta, po potrebi pa so ga uporabljali tudi za spalnice kraljice in drugih oseb, ki so bile blizu kralju. Stene so bile prvotno prekrite s hrastovimi ploščami, od katerih so nekatere še vedno na svojem mestu. Študije lesa kažejo, da je bil posekan med letoma 1367 in 1371 v baltski regiji oziroma na današnjem Poljskem. V drugem nadstropju je bila kraljeva spalnica in so ohranjeni ostanki dekoracije, ki jo je dodal Karel V. Francoski, ko jo je obnovil med letoma 1367 in 1338. Stene so bile prvotno prekrite s hrastovimi ploščami, obokani strop pa je bil okrašen s kiparskimi sklepniki in konzolami ter poslikanimi lilijami in kraljevim grbom na modrem ozadju, ki so še vedno vidni. V severno steno je vgrajen majhen oratorij, čeprav so njegove lesene obloge izginile. Tretje nadstropje ima enak tloris kot drugo, vendar mu manjka bogato okrašena dekoracija kraljevega nadstropja. Verjetno so ga uporabljali pomembni kraljevi gostje. Četrto, peto in šesto nadstropje, ki nimajo okrasja, so verjetno uporabljali domači služabniki ali vojaki. Uporabljali so jih tudi za shranjevanje streliva za orožje, nameščeno na oknih četrtega nadstropja in na terasah stolpa latrin ter glavnega dela stolpa. Šesto nadstropje nima oken, strop je visok le dva metra in ima en sam vhod. Od leta 1752 so zgornja nadstropja uporabljali predvsem kot zaporniške celice. Rešetke na oknih in vratih izvirajo iz tega obdobja. Obsežni in dovršeni grafiti, ki jih še vedno najdemo na stenah v zgornjih nadstropjih, prav tako izvirajo iz 17. in 18. stoletja. Stolp obdaja pravokoten kamnit zid ali enceinte, dolg približno 50 metrov na vsaki strani, visok 11,5 metra in debel 1,1 metra. Na zgornjem nivoju je okrašen s prehodom, ki je bil prvotno odprt, a je v 15. stoletju dobil strešno streho iz opeke, nato pa sedanjo skrilasto streho. Na vsakem od štirih vogalov je Echauguette, majhen stražnik, ki štrli navzven, da omogoča boljši nadzor nad obzidjem. V severovzhodnem kotu prehoda, poleg graščine, je skupina sob, ki so bile prvotno del delovne pisarne kralja v drugem nadstropju graščine. Vključujejo majhno kapelo, dvorano in sobo. Sainte-Chapelle Sante-Chapelle de Vincennes, kraljeva kapela rezidence, je bila zgrajena po vzoru Sainte-Chapelle v Palais de la Cité v Parizu, čeprav je bil načrt spremenjen tako, da ima eno nadstropje namesto dveh. Dela so se začela pod Karlom V. Francoskim leta 1379, ob koncu njegove vladavine. Zunanjost in notranja dekoracija sta bili večinoma dokončani med letoma 1390 in 1410. Zahodna fasada je bila dokončana zadnja; Dela so se nadaljevala leta 1520, odprl pa jo je leta 1552 francoski kralj Henrik II. Zahodna fasada je dober primer poznogotskega flamboyant sloga s tremi dvokapnimi loki, postavljenimi drug na drugega, ki uokvirjajo in odražajo dovršene zavite vzorce rozetnega okna. Vitraji v notranjosti so odražali spreminjajoči se slog; okna kora so bila v slogu rayonnant gotike, okna ladje pa razkošna. Kapela je še posebej trpela zaradi vandalizma med francosko revolucijo. Večina vitrajev in skulptur na timpanonu in portalih je bila razbita, vendar se je ohranilo nekaj pomembnih primerov skulptur iz 15. stoletja, predvsem skulptura Svete Trojice v zgornjih lokih nad zahodnim portalom. Zunanje stene podpirajo ogromni oporniki med okni, vsako od njih pa krasi okrašen stolpič, kar jim daje dodatno težo. Ladja in kor v notranjosti tvorita en sam prostor s petimi travejami. Oratoriji kralja in kraljice so postavljeni tik pred korom. Vrh obokov, kjer se stikajo rebra, je okrašen z okrasnimi sklepniki, nekateri z grboma Izabele Bavarske in Karla V. Francoskega. Poslikana dekoracija na nekaterih kasnejših obokih prikazuje H Henrika II. Francoskega in K za Katarino Medičejsko. Vitraži ladje so bili nameščeni med letoma 1556 in 1559. Tisti v ladji so bili skoraj v celoti uničeni med francosko revolucijo; ostale so le risbe. Nekatera okna apside so se ohranila. Prikazujejo Apokalipso, kot je opisana v Janezovem evangeliju. V 19. stoletju pod Ludvikom Napoleonom so bila v veliki meri obnovljena in ponovno v 20. stoletju. Paviljona kralja in kraljice Ludvik XIII. je med letoma 1610 in 1617, blizu začetka svoje vladavine, zgradil kraljev paviljon v jugozahodnem kotu. Vidna je le še zahodna fasada te stavbe. V letih 1654–58 je kraljevi arhitekt Louis Le Vau razširil stavbo, ki je obdajala staro stavbo, z novo v francoskem klasičnem slogu. Nova stavba je enako dolga kot stari paviljon, vendar je dvakrat širša. Kraljičin paviljon je bil zgrajen med letoma 1658 in 1660 po isti osnovni zasnovi. Kraljev paviljon, visok tri nadstropja, je bil zgrajen na robu vrta. Kraljevo stanovanje je imelo pet sob, ki so se nahajale v prvem nadstropju in so gledale proti zahodu čez vrt. Kraljičino stanovanje v njenem paviljonu je bilo zasnovano po istem načrtu in je gledalo na dvorišče. V 18. in 19. stoletju je notranjost propadla, nato pa je bila skoraj popolnoma uničena, z izjemo nekaterih delov poslikanih stropov; Nemci so v obeh paviljonih shranili eksploziv, ki je eksplodiral v požarih, ki so jih avgusta 1944 zanetili odhajajoči okupatorji. Sklici Zunanje povezave Website of the Château Château de Vincennes – The official website of France (in English) Information on structurae.de French web site about history of Castle of Vincennes, with many illustrations. Base Mérimée: Château de Vincennes et ses abords, Ministère français de la Culture. (francosko) Base Mérimée: Château fort, Ministère français de la Culture. (francosko)