NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hôtel de Lauzun

Das Hôtel de Lauzun (auch als Hôtel Pimodan bezeichnet) auf der Île Saint-Louis, einer Flussinsel der Seine im Zentrum von Paris, ist ein Hôtel particulier im 4. Arrondissement. Das im 17. Jahrhundert erbaute Gebäude befindet sich am quai d'Anjou no. 17. Das Hôtel de Lauzun ist seit 1906 als Baudenkmal (Monument historique) geschützt. Geschichte Das Hôtel de Lauzun wurde zwischen 1650 und 1658 nach den Plänen des Architekten Louis Le Vau für Carles Gruyn, Seigneur des Bordes, errichtet. Über dem Portal ist auf schwarzem Marmor die Inschrift „Hôtel de Lausun 1657“ angebracht. Die Bemalung der Räume stammt von den Künstlern Sébastien Bourdon, Charles Le Brun, Eustache Le Sueur und Pierre Patel. 1682 kaufte Antonin Nompar de Caumont, Herzog von Lauzun, das Gebäude, das nach ihm benannt wurde. Der Dichter Charles Baudelaire wohnte von 1843 bis 1845 in einer kleinen Dachwohnung des Hauses „mit Blick auf den Innenhof“. Sein Freund Théophile Gautier wohnte im selben Haus. Zwischen 1844 und 1849 trafen sich im Hôtel Pimodan zahlreiche Wissenschaftler, Literaten und Künstler. Théophile Gautier und Jacques-Joseph Moreau de Tours hatten dort den „Club des Hachichins“ gegründet, dem u. a. Charles Baudelaire, Alexandre Dumas, Eugène Delacroix, Honoré de Balzac und Gérard de Nerval angehörten. Im Rahmen einer monatlichen Zusammenkunft bei dem Maler Fernand Boissard, der ebenfalls im Hôtel Pimodan wohnte, führten die Mitglieder des Clubs unter der Anleitung von Dr. Moreau Selbstversuche mit Haschisch durch. Gautier gibt in seinem gleichnamigen Essay Les Club des Hachichins eine ausführliche Beschreibung des Gebäudes: „Der Salon war ein gewaltiger Saal mit einer geschnitzten und vergoldeten Wandtäfelung, einem Deckengemälde, dessen Friese Satyrn zeigten, die Nymphen durchs Schilf jagten, einem riesigen Kamin aus buntem Marmor und wallenden Vorhängen aus Brokat. Hier spürte man den Überfluss und Reichtum längst vergangener Zeiten. Bestickte Stühle, Kanapees, Bergèren und Polsterbänke, die einst den Kleidern von Herzoginnen und Marquisen ausreichend Platz geboten hatten, nahmen die Haschischesser auf und hießen sie mit weichen und offenen Armen willkommen.“ Das Hôtel de Lauzun ist seit 1928 im Besitz der Stadt Paris, die es für offizielle Empfänge nutzt. Die renovierten prachtvollen Räume können besichtigt werden. Literatur Louis Dimier (Herausgeber): L'hôtel Lauzun, décorations intérieures, panneaux sculptés et arabesques. Eggiman, Paris 1912 (Digitalisat). Olivier Blanc, Joachim Bonnemaison: Paris und seine Stadtpaläste. Terrail, Paris 1998, ISBN 2-87939-179-2, S. 58–71. Jean Colson, Marie-Christine Lauroa (Herausgeber): Dictionnaire des monuments de Paris. Hervas, Paris 2003, ISBN 2-84334-001-2, S. 415–416. Claude Frégnac: Belles demeures de Paris. Hachette, Paris 1977, ISBN 2-01-003868-1, S. 64–73. Weblinks Hôtel Lauzun Beschreibung als Monument historique in der Base Mérimée des französischen Kulturministeriums (französisch) Hôtel Lauzun: Beschreibung bei Le Paris Pittoresque (französisch) Einzelnachweise
Hôtel de Lauzun

Het Hôtel de Lauzun is een stadspaleis aan de Quai d'Anjou op het Île Saint-Louis te Parijs. Onder de nog bestaande hôtels particulier wordt het Hôtel de Lauzun gezien als de concurrent van het Hôtel Lambert. Het stadspaleis werd in het midden van de 17e eeuw gebouwd voor de rijke financier Charles Gruyn des Bordes. Na zijn dood en die van zijn echtgenote, verkocht de erfgenaam het hôtel aan La Grande Mademoiselle, die het kocht voor haar echtgenoot, Antoine Nompar de Caumont, Duc de Lauzun. De naam Lauzun bleef vervolgens aan het gebouw verbonden. Baudelaire woonde in het gebouw toen hij de eerste gedichten van de bundel Les Fleurs du Mal schreef.
Отель-де-Лозен

Отель-де-Лозен (Hôtel de Lauzun), також відомий як Отель-Пімодан (фр. Hôtel Pimodan) – особняк XVII століття, розташований за адресою набережна Анжу № 17 на острові Сен-Луї, річковому острові Сени в центрі Парижа (IV адміністративний округ). З 1906 року особняк перебуває під охороною як історична пам'ятка (monument historique). Історія Отель-де-Лозен був споруджений між 1650 і 1658 роками за планами архітектора Луї Ле Во для Карлеса Грюна, сеньйора де Борд. Над порталом зберігся напис «Hôtel de Lausun 1657» на чорному мармурі. Кімнати були розписані художниками Себастьєном Бурдоном, Шарлем Ле Брюном, Есташем Ле Сюером та П'єром Пателем. У 1682 році Антонен Номпар де Комон, герцог де Лозен, купив цю будівлю, яка відтоді носить його ім'я. Поет Шарль Бодлер жив з 1843 по 1845 роки в маленькій мансардній квартирі цього будинку «з видом на двір». У цьому ж будинку жив його друг, письменник Теофіль Готьє. Між 1844 і 1849 роками чимало вчених письменників та художників проводили в Отель-Пімодані свої зустрічі. Теофіль Готьє та Жак-Жозеф Моро де Тур заснували там Клуб Гашишинів. До клубу входили Шарль Бодлер, Александр Дюма, Ежен Делакруа, Оноре де Бальзак та Жерар де Нерваль. Під час щомісячних зустрічей у художника Фернана Буассара, який також мешкав у цьому будинку, члени клубу під керівництвом доктора Моро проводили на собі експерименти з гашишем. Готьє дає детальний опис будівлі у своєму однойменному есеї «Клуб Гашишинів» (Les Club des Hachichins): «Салон займав величезний зал із різьбленими та позолоченими панелями, розписом на стелі з фризами із зображенням сатирів, які ганяються за німфами в очереті, величезним каміном із поліхромного мармуру та хвилястими парчовими шторами. Тут відчувається достаток і багатство давно минулих часів. Вишиті крісла, дивани, крісла-бержери та м'які лави, які колись забезпечували достатньо місця для суконь герцогинь і маркіз, прийняли любителів гашишу та зустріли їх з м'якими та розкритими обіймами». З 1928 року Отель-де-Лозен перебуває в муніципальній власності міста Парижа та використовується для офіційних прийомів. Відремонтовані розкішні кімнати відкриті для відвідувачів. Примітки Література Olivier Blanc, Joachim Bonnemaison: Paris und seine Stadtpaläste. Terrail, Paris 1998, ISBN 2-87939-179-2, S. 58–71. Jean Colson, Marie-Christine Lauroa (Hrsg.): Dictionnaire des monuments de Paris. Hervas, Paris 2003, ISBN 2-84334-001-2, S. 415–416. Claude Frégnac: Belles demeures de Paris. Hachette, Paris 1977, ISBN 2-01-003868-1, S. 64–73. Посилання Hôtel de Lauzun Édouard Fournier, Chroniques et légendes des rues de Paris, 1864 Base Mémoire
Jungheinrich

Jungheinrich AG je mezinárodní firma se sídlem v německém Hamburku. Je dodavatelem manipulační techniky, skladového hospodářství, projektování skladových celků a řízení toku materiálu. Historie Friedrich Jungheinrich otevřel svou první pobočku v roce 1956 v Rakousku. O dva roky později, tedy v roce 1958 otevřel také pobočku se sídlem v Hamburku. V roce 1989 jsou postaveny nové firemní budovy v Lüneburgu. V roce 1991 jsou postupně otevírány nové pobočky ve střední a východní Evropě. V roce 1992 byla otevřena pobočka v České republice. Postupně byla také uzavírána výrobní zařízení ve Francii, Británii a Španělsku a tato výroba byla přesunuta do Německa. V roce 2002 byly značky MIC a Steinbock Boss zrušeny a od té doby jsou společně prodávány pod jednou značkou Jungheinrich. V roce 2009 Jungheinrich na českém trhu otevřela novou pobočku, která se zabývá prodejem repasované manipulační techniky Jungheinrich. Firma tak reaguje na přicházející ekonomickou recesi. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Jungheinrich na Wikimedia Commons (německy) Oficiální stránky Oficiální české stránky
Jungheinrich

Jungheinrich AG er et tysk børsnoteret selskab med hovedsæde i Hamborg, der driver virksomhed med produktion og salg af udstyr til materialehåndtering (gaffeltrucks, palleløftere m.v.) og intralogistik (automatisering af lager- og materialelogistik). Virksomheden er den tredjestørste, og i Europa den næststørste, indenfor dette marked. I dag sælges virksomhedens produkter gennem datterselskaber eller forhandlere i over 100 lande. En stor del af produktionen foregår stadig i Tyskland. Historie Friedrich Jungheinrich grundlagde den 7. august 1953 virksomheden H. Jungheinrich & Co. Maschinenfabrik i Hamborg, hvor koncernens hovedkvarter stadig ligger. I 1956 åbnede en filial i Østrig og i 1960 etableredes et datterselskab Schweiz. I 1966 etablerede Jungheinrich nye faciliteter i Friedrichsgabe, i dag beliggende i Norderstedt, og produktionen blev løbende overflyttet til denne facilitet. Grundlæggeren Friedrich Jungheinrich døde den 28. januar 1968. I 1974 blev aktiviteter med udleje og handel med brugt udstyr udskilt i et selvstændigt selskab. En ny fabrik blev bygget i 1989 i Lüneburg. Virksomhedens tyske selskaber blev i 1990 samlet i et enkelt selskab, der blev noteret på på børsen. Stifterens familie har fortsat stemmemajoriteten i selskabet og kontrollerer fortsat selskabet. Efter murens fald etableredes afdelinger i Tjekkiet og i Ungarn i 1991. I 1994 købte Jungheinrich virksomheden Steinbock und Boss Group, hvis produktion blev flyttet til Tyskland og mærkerne 'MIC' og 'Steinbock und Boss' blev opgivet, hvorefter gaffeltrucks herefter alene blev solgt under mærket Jungheinrich. I 2006 åbnede Jungheinrich en samlefabrik i Qingpu ved Shanghai i Kina, og i 2015 åbnede en afdeling i fabrik i Kuzajevo nær Moskva, der leverer reservedele til Rusland og flere af de tidligere sovjetrepublikker. Ved udgangen af 2015 overtog Jungheinrich tyske MIAS Group, der havde specialiseret sig i levering af udstyr til lagerlogistik. Jungheinrich i Danmark Et dansk datterselskab blev etableret den 1. december 1967, og virksomheden har i dag kontorer i Brøndby ved København og i Horsens, hvor der er værksted og showroom. References Eksterne henvisninger Jungheinrichs danske hjemmesidek Jungheinrichs internationale hjemmeside
Jungheinrich

Le groupe Jungheinrich, basé à Hambourg en Allemagne, est l'un des leaders internationaux dans les secteurs d'équipements de manutention, de stockage et de gestion des flux de marchandises. Dans ces secteurs, la société est classée numéro trois dans le monde et à la deuxième place en Europe[réf. nécessaire]. Histoire Données financières Évolution du chiffre d'affaires Évolution du résultat net Notes et références Liens externes Sites officiels : www.jungheinrich.dk et jungheinrich.com Ressource relative aux organisations : Registre de transparence de l'UE Portail des entreprises Portail de Hambourg
Jungheinrich

La Jungheinrich Aktiengesellschaft con sede a Amburgo è una azienda tedesca di prodotti per logistica. Al mondo è al terzo posto per dimensione e fatturato nel settore, in Europa al secondo. Storia Friedrich Jungheinrich fonda il 7 agosto 1953 la H. Jungheinrich & Co. Maschinenfabrik a Amburgo. La prima filiale viene aperta nel 1956 in Austria. Nel 1958 viene inaugurata la sede a Amburgo-Wandsbek. Un impianto a Friedrichsgabe, oggi Norderstedt, venne costruito nel 1966 e la produzione mantenuta fino al 1984. Il fondatore Friedrich Jungheinrich morì il 28 gennaio 1968. Nel 1974 iniziò la commercializzazione dell'usato. Nel 1989 avvenne la costruzione del nuovo impianto di Lüneburg. La prima filiale nell'est Europa fu avviata nella Repubblica Ceca nel 1991 e poi in Ungheria. Nel 1994 viene acquisito lo Steinbock und Boss Group. La produzione in Francia, Regno Unito e Spagna vennero chiuse e mantenute in Germania. Nel 2002 il gruppo MIC vendette il marchio Steinbock und Boss, la produzione proseguì a solo marchio Jungheinrich. Nel 2004 viene fondata la fondazione Dr. Friedrich Jungheinrich-Stiftung. Nel 2005 viene presentato il primo carrello elevatore con cabina. Nel 2006 viene inaugurato l'impianto produttivo del distretto di Qingpu (Shanghai). Nel 2009, Jungheinrich apre lo stabilimento di Landsberg (Sassonia-Anhalt). Nel 2013 viene aperto a Moosburg an der Isar lo stabilimento per magazzini e sistemi, e a Kaltenkirchen il nuovo magazzino centrale per ricambi e un nuovo stabilimento a Qingpu, Nell'ottobre 2015 un nuovo magazzino ricambi a Kuzayevo (Mosca). Commercializza logistica della Kühne + Nagel Kontrakt-Logistik e non solo Jungheinrich, in Russia. Viene acquisita nel 2015 la MIAS Group di Monaco di Baviera. Borsa Nel 1990 la forma societaria diventa società per azioni, e con azioni privilegiate viene quotata in Borsa il 30 agosto 1990. La maggioranza azionaria ed il controllo rimangono alla famiglia dei fondatori. Le azioni Jungheinrich fino al 3 dicembre 2014 erano quotate al SDAX, e dal 4 messe allo MDAX. Prodotti e impieghi I prodotti sono principalmente carrelli elevatori per uso industriale. Il marchio registrato Jungheinrich Profishop è usato per i transpallet manuali o elettrici. Il secondo grande settore sono i magazzini manuali e automatici, Hochregal-Lager (HRL), Kleinteile-Lager (AKL), Paletten-Lager e sistemi combinati. Diffusione La flotta di muletti presente in Europa comprende oltre 38.100 unità in 600 diverse varianti da 10 a 50 quintali. Sede Jungheinrich ha 32 sedi nel mondo. La società è attiva in oltre cento paesi; per l'Europa dell'est vi è una sede a Bratislava e una sede di montaggio a Qingpu in Cina. Germania Amburgo, sede Norderstedt, produzione Luneburgo, produzione Moosburg an der Isar e dal 2013 a Stadtteil Degernpoint, produzione, e pianificazione Klipphausen, usato di Dresda Kaltenkirchen, pezzi di ricambio Landsberg (Sassonia-Anhalt) (Halle) produzione 17 centri di servizio Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Jungheinrich Collegamenti esterni Sito ufficiale, su jungheinrich.dk. Sito ufficiale, su jungheinrich.com.
Jungheinrich

Jungheinrich Aktiengesellschaft – niemiecki koncern, założony w 1953 roku przez Friedricha Jungheinricha, wyspecjalizowany m.in. w produkcji wózków widłowych. Historia 7 sierpnia 1953 roku Friedrich Jungheinrich założył fabrykę maszyn "H. Jungheinrich & Co." w Hamburgu. W tym samym roku został wyprodukowany pierwszy, elektryczny wózek widłowy "Ameise 55". W 1956 roku założyciel firmy skonstruował pierwszy wózek wysokiego składowania z masztem wysuwnym. Obecnie Jungheirich posiada zakłady produkcyjne w Norderstedt, Lüneburgu, Moosburg an der Isar, Landsbergu i Qingpu (Chiny) oraz własne przedstawicielstwa w 31 krajach świata. Produkty Dziś koncern Jungheinrich oferuje kompleksowe rozwiązania logistyczne w zakresie składowania, transportu i komisjonowania towarów w magazynie. W fabrykach Jungheinrich produkowane są następujące typy wózków widłowych: ręczne wózki paletowe akumulatorowe podnośnikowe wózki widłowe prowadzone dyszlem akumulatorowe unoszące wózki widłowe prowadzone dyszlem akumulatorowe wózki widłowe wysokiego składowania czołowe akumulatorowe wózki widłowe czołowe spalinowe wózki widłowe wózki widłowe do kompletacji i pojazdy systemowe ciągniki elektryczne Linki zewnętrzne Oficjalna strona internetowa Jungheinrich Polska
Jungheinrich

Jungheinrich, «Юнгхайнрих» — немецкий производитель подъемно-погрузочной техники и складского оборудования. Входит в тройку мировых лидеров отрасли История Компанию основал Фридрих Юнгхайнрих в 1953 году. В 1976 году был выпущен первый погрузчик с «транспортной системой без водителя», а в 1982 году представила первый в мире полноприводный трехколесный погрузчик без опор, представив альтернативу заднеприводным погрузчикам. В 1990 году акции компании были размещены на бирже. В 1994 году был поглощён британский производитель вилочных погрузчиков Lancer Boss, включая его филиал в Баварии Steinbock. В 2005 году Jungheinrich выпустила первый в мире погрузчик с вращающейся кабиной. В 2006 году был открыт завод в Цинпу (городской округ Шанхая), а также предприятие в Дрездене по обновлению техники, бывшей в употреблении. В 2010 году концерн представил погрузчик, оборудованный ионно-литиевой батареей, систему управления складом «Jungheinrich WMS» и систему безопасной боковой замены батареи для электрических погрузчиков. В 2011 году концерн выпустил автоматический транспортировщик поддонов. В 2012 году в рамках международной выставки LogiMAT Jungheinrich представил погрузчик VFG 540s-550s с гидростатическим приводом. Также в 2012 году было выпущено приложение для складской навигации для iPhone и iPad. В 2015 году был куплен производитель кранов-штабелеров MIAS Group, который базировался в Мюнхене. В 2021 году был приобретён производитель роботов Arculus. В 2023 году была куплена американская компания Storage Solutions Group. Деятельность Jungheinrich производит ручные подъёмные тележки, электрические подъёмные тележки, штабелеры, электрические погрузчики с противовесом, штабелеры с выдвижной рамой (ричтраки), комплектовщики заказов, тягачи, узкопроходную технику, шаттловые системы хранения и стеллажные системы — от фронтальных и гравитационных стеллажей до стеллажей для подбора заказов. Вся техника работает от аккумуляторов, у Jungheinrich есть собственное производство батарей, в том числе литий-ионных. Кроме того, компания разрабатывает системные решения по оптимизации складского пространства. Производственные мощности состоят из 12 заводов, из них 7 выпускают погрузчики: Нордерштедт, Люнебург, Мосбург (2 завода) и Ландсберг в Германии, Хомутов в Чехии, Цинпу (Китай). Краны-штабелеры выпускает дочерняя компания MIAS Group с заводами в Мюнхене (Германия), Дьёндьёше (Венгрия) и Куньшане (Китай). Ещё 2 завода, в Дрездене (Германия) и Плоешти (Румыния), осуществляют ремонт техники. Помимо этого, Jungheinrich сформировала два совместных предприятия по производству электромоторов, они находятся в Мораваны (Чехия) и Цинпу (Китай). Центры разработок имеются в Граце (Австрия), Гамбурге, Мадриде (Испания) и Загребе (Хорватия). Выручка за 2024 год составила 5,4 млрд евро, из них на Европу, Ближний Восток и Африку пришлось 83 % (в том числе на Германию — 22 %), на Америку — 10 %, на Азиатско-Тихоокеанский регион — 7 %. Примечания Ссылки Официальный сайт компании в России (рус.) Рейтинг журнала DHF Intralogistik (англ.) Официальный интернет-магазин компании Юнгхайнрих (рус.)
Jungheinrich

Jungheinrich AG je nemški proizvajalec viličarjev in druge opreme za rokovanje z materiali. Sedež podjetja je v Hamburgu. Zametki podjetja segajo v leto 1908, ko je Hermann Jungheinrich ustanovil H. Jungheinrich & Co, kasneje, leta 1953, je njegov najstarejši sin Friedrich Jungheinrich v Hamburgu ustanovil H. Jungheinrich & Co. Maschinenfabrik. Glej tudi Linde Yale Materials Handling Corporation Henley Forklift JCB Hyster Company Sklici Predstavnosti o temi Jungheinrich v Wikimedijini zbirki
Jungheinrich

Jungheinrich är ett tyskt företag som tillverkar truckar och annan lagerutrustning. Bolaget grundades i Hamburg 1953 där koncernens huvudkontor fortfarande ligger och producerade en eldriven truck som första produkt. Efter att de första åren bara sålt till tyska kunder inleddes en internationell expansion. Idag säljs företagets produkter via dotterbolag eller återförsäljare i över 100 länder. Mycket av produktionen sker fortfarande i Tyskland. Den ursprungliga anläggningen i Hamburg har dock ersatts av en huvudfabrik i Norderstedt. Jungheinrich har ett dotterbolag i Sverige sedan 1958 som först utgick från Stockholm men sedan många år har sitt huvudkontor strax norr om Malmö, i Burlöv kommun. Galleri Externa länkar Jungheinrich i Sverige Jungheinrich i Tyskland
Marionnettes des Champs-Élysées

El teatro al aire libre Marionnettes des Champs-Élysées también conocido como Le vrai Guignolet está situado en el Rond-point des Champs-Élysées (Rotonda de la Avenida de los Campos Elíseos), en París, y es el guiñol más antiguo de la ciudad.​ Fue fundado en 1818 por la familia Guentleur y pasó de padres a hijos hasta 1979, año en el que empezó a ser dirigido por el español José Luis González. Desde entonces ha realizado giras por distintos países. Referencias Bibliografía José-Luis Gonzalez, Sophie Dutertre, La promenade mouvementée. Seuil, París. Colección : Albums Jeunesse (1998) ISBN 202030208X Enlaces externos Marionnettes des Champs-Élysées, página oficial Archivado el 26 de febrero de 2012 en Wayback Machine. (en francés y en español)
Marionnettes des Champs-Élysées

Les Marionnettes des Champs-Élysées se trouvent au rond-point des Champs-Élysées (Paris), avec un castelet fixe. Historique Depuis l’origine en 1818, de génération en génération, le théâtre Guignol, stable et itinérant, est resté au sein de la famille Guentleur. Le bicentenaire a été célébré en 2018 et a donné lieu à l'émission d'un bloc-feuillet de 2 timbres-poste. De 1979 à 2019, José-Luis Gonzalez en assurait la direction. Depuis, le théâtre est à l'arrêt, mais cinq autres théâtres Guignol fonctionnent encore à Paris en 2025. La marionnette de Guignol porte une redingote verte à parements rouges, qui la distingue de celle du Guignol lyonnais, vêtue de brun. Le castelet des Champs-Élysées apparaît vers la fin du film Charade, quand les personnages de Audrey Hepburn et Cary Grant se sont donné rendez-vous au Guignol, et également dans une scène du film La Grande Vadrouille (1966). Bibliographie José-Luis Gonzalez, Sophie Dutertre, La promenade mouvementée, Éditeur : Seuil, collection : Albums Jeunesse (1998) (ISBN 202030208X) José-Luis Gonzalez, Sophie Dutertre, Le voleur volé, Éditeur : Seuil, collection : Albums Jeunesse (1998) (ISBN 2020302098) José-Luis Gonzalez, Pepe Ortas, Le Marchand de coups de bâton, Éditeur : Seuil, collection : Albums Jeunesse (2003) (ISBN 9782020571968) Notes et références Portail de Paris Portail des marionnettes
Anexo:Embajadores de Colombia en Francia

El Embajador de Colombia en Francia (conocido formalmente como, Embajador de la República de Colombia en la República Francesa) es el representante oficial del Presidente de la República y el Gobierno de Colombia ante el Gobierno de Francia. El actual embajador es Alfonso Prada, quien presentó credenciales ante el presidente Emmanuel Macron el 22 de septiembre de 2023.​​ Lista de embajadores Referencias
Ambassade de Colombie en France

L'ambassade de Colombie en France est la représentation diplomatique de la république de Colombie auprès de la République française. Elle est située 22 rue de l'Élysée et donne sur le 49 rue du Faubourg-Saint-Honoré, dans le 8e arrondissement de Paris, la capitale du pays. Son ambassadeur est, depuis 2023, Alfonso Prada Gil. Histoire Dans les années 1900, la légation de Colombie se trouvait 4 rue Auguste-Vacquerie (16e arrondissement), tandis que la chancellerie et le consulat général étaient installés 36 rue du Colisée (8e arrondissement). Dans les années 1920, l'ambassade et le consulat étaient installés 8 rue de Bassano (16e arrondissement). À partir de 1950, l’ambassade est établie 22, rue de l’Élysée dans le 8e arrondissement de Paris. Ambassadeurs de Colombie en France Consulats Outre son ambassade, la Colombie possède un consulat général à Paris et un consulat honoraire à Fort-de-France. Relations diplomatiques Les relations diplomatiques entre la France et la Colombie ont commencé officiellement le 30 mai 1892 avec la signature d’une convention « relative à l'établissement des nationaux, au commerce et à la navigation » entre les deux nations. Délégation auprès de l'OCDE La délégation de Colombie auprès de l'OCDE se trouve 62, avenue de New York (16e arrondissement). Galerie Références Dans le Journal officiel de la République française (JORF), sur Légifrance ou Gallica : Autres références : Voir aussi Articles connexes Consulat général de Colombie à Paris Ministère des Affaires étrangères colombien Représentations diplomatiques de la Colombie Ambassade de France en Colombie Relations entre la Colombie et la France Lien externe Site de l'ambassade de Colombie en France Portail des relations internationales Portail de la Colombie Portail de la France Portail de Paris
AccorHotels Arena

„Пале Омниспорт дьо Пари-Берси“, също така познат под своя акроним ПОПБ, просто „Берси“ или в превод Дворец на спорта „Берси“, е многофункционално закрито спортно съоръжение в Париж, Франция. Намира се на булевард „Берси“ в едноименния квартал „Берси“, 12-и арондисман на града (югоизточната част). Разположено е на брега на река Сена. Има капацитет до 14 768 души. Използва се както за спортни, така и за музикални и други културни изяви. Бележки