NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Pavillon de La Réunion

Le pavillon de La Réunion était un pavillon du Jardin tropical de Paris, dans le bois de Vincennes. Il a été construit pour l’exposition coloniale internationale par la colonie de La Réunion, une île française du sud-ouest de l'océan Indien. Son plan s'inspirait de la villa du domaine du Chaudron, à Saint-Denis de La Réunion. Il n’en demeure aujourd’hui qu’un petit kiosque auquel le nom de pavillon de La Réunion est désormais attribué. Voir aussi Exposition coloniale internationale Jardin tropical de Paris Domaine du Chaudron Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du monde colonial Portail de La Réunion Portail de Paris Portail des expositions internationales
Pavillon de Marsan

Pavillon de Marsan je část paláce Louvre, původně součást paláce Tuileries v Paříži. Dnes tvoří stejně jako jeho protějšek pavilon Flore západní konec Louvru. Historie Během Francouzské revoluce a pobytu královské rodiny v paláci Tuileries obývala přízemí pavilonu Madame Adelaide, dcera Ludvíka XV. Dekretem z roku 1801 Napoleon Bonaparte, který sídlil v paláci Tuileries, vyloučil umělce a další lidi, kteří bydleli v Louvru. Domy postavené uvnitř Louvru byly zbořeny. Architekti Charles Percier a Pierre Fontaine dostali na starosti přestavby v Tuileries i v Louvru. Byly dokončeny fasády na nádvoří. Severní křídlo bylo prodlouženo od Rohanského pavilonu k pavilonu Marsan, který se stal nárožním pavilonem Tuileries. Percier rezignoval v roce 1812 a Fontaine zůstal architektem Louvru až do roku 1848. Marsanův pavilon se nachází na severozápadním konci paláce Louvre, současně tvořil součást paláce Tuileries, z něhož byl jedním ze dvou bodů spojení s pavilonem Flore na jihu). Byl zničen při požáru Tuileries v roce 1871, poté po roce 1874 přestavěn. Pavillon de Flore sloužil jako vzor pro Pavillon de Marsan, který nahradil původní stavbu architekta Le Vau. Podél rue de Rivoli se pak severní křídlo Louvru zdvojnásobilo do šířky. Od roku 1905 se pavilonu Marsan a přilehlých budovách nachází Muzeum dekorativního umění. Původ jména Pavillon de Marsan (původně Pavillon de Pomone) vděčí za svůj název hraběnce de Marsan, Marie-Louise de Rohan, jediné dceři knížete Julese de Rohan-Soubise. Provdala se 14. června 1736 za Gastona de Lorraine, hraběte z Marsanu (1721-1743). Tato část paláce pak dlouhou dobu sloužila jako její rezidence. Hraběnka se v roce 1754 stala vychovatelkou královských dětí, zejména budoucích králů Ludvíka XVI. a Ludvíka XVIII. Zemřela v roce 1803 ve věku 83 let. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Pavillon de Marsan na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pavillon de Marsan na Wikimedia Commons
Pavillon de Marsan

Il Pavillon de Marsan è un palazzo un tempo facente parte del Palazzo delle Tuileries di Parigi e oggi parte del Palazzo del Louvre alla sua estremità nord. L'originale venne costruito negli anni '60 del Seicento, ma venne completamente ricostruito negli anni '70 dell'Ottocento dopo l'incendio del palazzo delle Tuileries durante la Comune di Parigi ed oggi fa parte del Museo del Louvre. Dal 1897 fa parte del Musée des Arts Décoratifs, un'istituzioen separata dal Louvre. Storia Il padiglione originale venne costruito nel 1666 su disegno di Louis Le Vau. Nel terzo quarto del XVIII secolo esso includeva l'appartamento di Maria Luisa di Rohan, governante dei nipoti del re, la quale era nota col nome di Madame de Marsan dal suo passato matrimonio con Gastone di Lorena, conte di Marsan; da lei l'ala prese nome. All'epoca in cui la famiglia reale risiedette alle Tuileries, durante la Rivoluzione Francese, Adelaide di Borbone-Francia aveva il proprio appartamento al piano terreno dell'edificio. Nell'Ottocento, gli architetti Percier e Fontaine iniziarono l'estensione del padiglione verso est per completare il Palazzo del Louvre. L'ala nord, ad ogni modo, si portò sino al Pavillon de Rohan e la riunione con le Tuileries avvenne solo cinquant'anni dopo nell'ambito dell'espansione del Louvre voluta da Napoleone III. Nel 1871 il Pavillon de Marsan bruciò insieme al Palazzo delle Tuileries. Le sue rovine vennero demolite e il padiglione venne ricostruito da Hector Lefuel dal 1874 al 1879. Un progetto di collocare al padiglione la Corte dei Conti di Francia venne stroncato sul nascere, anche se sul finire del XIX secolo la struttura accolse gli archivi dell'istituzione. Nel 1897 il padiglione e l'ala di Marsan passarono all'Union centrale des Arts décoratifs, che lo rimodellò tra il 1898 ed il 1905 su progetto di Gaston Redon, assistito da Paul Lorain. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Pavillon de Marsan
Павільйон Марсан

Павільйон Марсан (фр. Pavillon de Marsan) — флігель колишнього палацу Тюїльрі, нині західне крило Луврського палацу в 1-му окрузі Парижа. Історія Павільйон Марсан прибудував до палацу Тюїльрі при французькому королі Генріху IV, Людовиком XIV флігель був розширений та оздоблений, нинішнього вигляду ж набув при правлінні Бонапартів. Спочатку назва флігеля була «павільйон Помона». Згодом він отримав нинішню назву, яка пов'язана з іменем Марії-Луїзі де Роан, графині Марсан, також відомої як мадам де Марсан, яка з 1754 року була вихователькою королівських дітей, зокрема майбутніх королів Людовика XVI та Людовика XVIII. Марії-Луїзі де Роан мешкала у павільйоні, і її прізвище стало його назвою. Вона померла у 1803 на 83 році життя. Від часу своєї побудови павільйон Марсан становив частину палацу Тюїльрі та був з'єднаний з його центральною частиною — триповерховим корпусом — і переходом із Лувром. Під час Французької революції перший поверх павільйону Марсан займала дочка Людовика XV Марія-Аделаїда. У 1871 році палац Тюїльрі був спалений паризькими комунарами, але павільйону Марсан не зазнав значних пошкоджень. Після повалення Людовика XVI у павільйоні Марсан деякий час був зал засідань Національного конвенту. Тоді палац Тюїльрі називали «Національним палацом», а павільйон Марсан — павільйоном Свободи. Після реставрації монархії у павільйоні Марсан деякий час жив граф д'Артуа — майбутній французький король Карл Х, останній представник старшої лінії Бурбонів на французькому троні. Музей декоративного мистецтва У 1905 році в павільйоні Марсан члени «Спілки декоративних мистецтв» заснували «Музей декоративного мистецтва» (фр. Musee des Arts Decoratifs). До музею можна потрапити через окремий вхід з вулиця Ріволі. З 1996 року музей був закритий на реконструкцію. 15 вересня 2006 року, після реконструкції, Музей декоративного мистецтва був відкритий для відвідувачів. Ремонт та реорганізація колекції зайняли десять років й коштували французькому урядові й меценатам 35 мільйонів євро. У Музеї декоративного мистецтва зберігаються та виставляються зразки меблів, дизайну інтер'єру, предмети із вівтарів, релігійний живопис, інтер'єрні прикраси, гобелени, шпалери, керамічні та скляні вироби, а також іграшки. Музей декоративного мистецтва має понад 150 тисяч експонатів, але одночасно виставляються не більше 6 тисяч. Колекція організована за хронологічним, та тематичним принципом. Родзинкою музею є реконструйована квартира Жанни Ланвен, інтер'єр вітальні піонера стилю ар-нуво Ежена Ґрассе, колекція скляної скульптури Рене Лаліка, зібрання дитячих іграшок від Середньовіччя до наших днів. Примітки Посилання Пам'ятки Франції — палац Тюїльрі [Архівовано 18 вересня 2018 у Wayback Machine.]
Pavillon du Roi

Pavillon du Roi (Králův pavilon) je městský palác v Paříži. Nachází se v historické čtvrti Marais na náměstí Place des Vosges č. 1. Dům je v soukromém vlastnictví. Umístění Pavillon du Roi má číslo 1 na náměstí Place des Vosges. Nachází se uprostřed jižní strany náměstí. Pasáž vedoucí přízemím domu spojuje ulici Rue de Birague. Historie Palác byl postaven v letech 1605–1608 na náklady francouzského krále Jindřicha IV. během výstavby náměstí. Byl určen jako hlavní vstup na náměstí, navzdory svému názvu nikdy nesoužil jako obydlí panovníka. Prvním obyvatelem se stal královský malíř Charles du Court. Budova byla za Velké francouzské revoluce znárodněna a v roce 1799 prodána. V letech 1802–1811 zde žil malíř miniatur François Dumont a v letech 1850–1870 básník Juste Olivier. Palác je od roku 1956 chráněn jako historická památka. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Pavillon du Roi na francouzské Wikipedii. Související články Pavillon de la Reine Literatura CHADYCH, Danielle. Le Marais. Évolution d'un pyasage urbain, Paris. Paris: Parigramme, 2005. ISBN 2-84096-188-1. S. 487–488. (francouzsky) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pavillon du Roi na Wikimedia Commons (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek
Pavillon du Roi

El pavillon du Roi o el hôtel du Pavillon du Roi es una mansión privada ubicada en la Place des Vosges en París, Francia.​ Ocupa la parte central de los edificios al sur de la plaza. La estatua ecuestre de Luis XIII en el centro de la plaza está frente a él. El pasaje que atraviesa la planta baja del pabellón, en el eje de la plaza, conduce a la rue de Birague . linda con el Hôtel Coulanges, en el 1 bis, lugar de nacimiento de Madame de Sévigné. Junto con el Pavillon de la Reine, es el edificio principal de la Place des Vosges. Están enfrentados (norte-sur) y son más altos que los demás edificios de la plaza.​ Histórico Fue construido entre 1605 y 1608 a expensas de la Corona francesa, durante la creación de la Place Royale, futura Plaza de los Vosgos. Está frente al Pabellón de la Reina, al otro lado de la plaza. En cambio, destinado a servir como entrada principal, el rey de Francia nunca vivió allí. La mampostería corre a cargo del maestro albañil Jonas Robelin.​ La intención era hacer de este edificio el modelo para la construcción de los próximos 35 que componen la plaza. Su diseño se atribuye al arquitecto del rey Louis Métezeau.​ Sus primeros habitantes fueron el primer ayuda de cámara pintor ordinario del rey Carlos de Court y su esposa Marie de Guille, que ocupó el cargo de cuidadora del local.​ Charles de Court murió en abril de 1614, pero su mujer siguió residiendo allí hasta que el Consejo de Estado puso fin a su alquiler. En mayo de 1674 , el señor de Plessis Guy Le Cocq sirvió como candidato y François de Launay y Jacques le Mire compraran el local. Se subarrendado al escudero del Príncipe de Soubise, Morel.​ En 1751, Jeannes Gourgues lo compró y emprendió obras de renovación que revelaron un avanzado estado de deterioro. Incapaz de asumir el costo de la obra, lo vendió a Lord Levesque de la Cointerie. Pasó luego a ser propiedad de Joseph Philippe-Vambergue en 1763, luego de Alexandre-Joseph de Bonneval en 1769, quien lo alquiló. El dentista François Leroy de la Faudignère fue uno de estos inquilinos.​ Al final de la Revolución Francesa, de Bonneval tuvo que entregarlo al Estado, que lo clasificó como bien nacional, y la revendió a Jean-Adam Muller quien inmediatamente la revendió al pintor François Dumont. En 1856, el escritor Juste Olivier se convirtió en su nuevo ocupante del local.​ Las partes exteriores del edificio fueron clasificadas como monumentos históricos en 1956.​ Referencias
Pavillon du Roi

Le Pavillon du Roi ou l'hôtel du Pavillon du Roi est un hôtel particulier situé sur la place des Vosges à Paris, en France. Localisation Le pavillon du Roi est situé dans le 4e arrondissement de Paris, au 1 place des Vosges. Il occupe la partie centrale des bâtiments du sud de la place. La statue équestre de Louis XIII au centre de la place lui fait face. Le passage traversant le rez-de-chaussée du pavillon, dans l'axe de la place, conduit à la rue de Birague. Le Pavillon du roi jouxte l'Hôtel Coulanges, au 1 bis, lieu de naissance de Madame de Sévigné. Le Pavillon du Roi compose avec le Pavillon de la Reine les bâtiments principaux de la place des Vosges. Ils se font face (nord-sud) et sont plus élevés que les autres bâtiments de la place. Historique Le pavillon du Roi est construit entre 1605 et 1608 aux frais de la couronne de France, lors de la création de la place Royale (future place des Vosges). Il est en face du pavillon de la Reine de l'autre côté de la place. Destiné à servir d'entrée principale à la place, le roi de France n'y habite cependant jamais. La maçonnerie est assurée par le maître maçon Jonas Robelin. L'intention fut de faire de ce bâtiment le modèle pour la construction des 35 suivants composant la place. On prête sa conception à l'architecte du roi Louis Métezeau. Ses premiers habitants sont le premier valet de chambre peintre ordinaire du roi Charles de Court et son épouse Marie de Guille, qui occupent la fonction de concierge des lieux. Charles de Court meurt en avril 1614, mais son épouse reste résidente des lieux jusqu'à ce que le Conseil d'État y mette fin. En mai 1674, le seigneur du Plessis Guy Le Cocq sert de prête-nom à François de Launay et à Jacques le Mire pour racheter les lieux. Le Pavillon est sous-loué à l'écuyer du prince de Soubise, M. Morel. En 1751, Jeannes Gourgues rachète les lieux et entreprend des travaux de rénovation qui révèlent un état de délabrement avancé. Ne pouvant prendre en charge le coût des travaux, elle vend le Pavillon au seigneur Levesque de la Cointeterie. L'hôtel devient la propriété de Joseph Philippe-Vambergue en 1763, puis d'Alexandre-Joseph de Bonneval en 1769 qui le met à la location. Le dentiste François Leroy de la Faudignère compte parmi ces locataires. À la sortie de la révolution française, de Bonneval doit remettre son pavillon à l'État, qui le classe bien national, et le revend à Jean-Adam Muller qui le revend dans la foulée au peintre François Dumont. En 1856, l'écrivain Juste Olivier devient le nouvel occupant des lieux. Les parties extérieures de l'édifice sont classées au titre des monuments historiques depuis 1956 et des parties intérieures sont inscrites depuis 2022. Galerie Notes et références Articles connexes Liste des monuments historiques du 4e arrondissement de Paris Liste des hôtels particuliers parisiens Place des Vosges Pavillon de la Reine Portail des monuments historiques français Portail de Paris
Pavillon du Butard

Der Pavillon du Butard in La Celle-Saint-Cloud, einer französischen Gemeinde im Département Yvelines der Region Île-de-France, wurde 1750/51 errichtet. Der Pavillon im Wald der Domäne Fausses-Reposes ist seit 1927 als Monument historique geschützt. Der erdgeschossige Pavillon aus Kalkstein der Region, der dem französischen Staat gehört, wurde nach Plänen des Architekten Ange-Jacques Gabriel (1698–1782) für den König Ludwig XV. als Jagdpavillon erbaut. Bemerkenswert ist der Dreiecksgiebel mit einer Jagdszene, die ein Wildschwein und Jagdhunde zeigt. Anfang des 20. Jahrhunderts mietete der Modeschöpfer Paul Poiret (1879–1944) das Gebäude als Zweitwohnsitz. Literatur Le Patrimoine des Communes des Yvelines. Band 1, Flohic Editions, Paris 2000, ISBN 2-84234-070-1, S. 143. Weblinks Einzelnachweise
Pavillon du Butard

The Pavilion du Butard (French pronunciation: [pavijɔ̃ dy bytaʁ]) is a hunting lodge in the Forêt de Fausses-Reposes in the territory of La Celle-Saint-Cloud in Yvelines, France. History Historically part of the gardens of Versailles, it was designed by Ange-Jacques Gabriel for Louis XV and built between 1750 and 1754. It was made state property on 27 June 1794 by François-Nicolas Périgon, notary at Paris, during the French Revolution. On 23 April 1802 it became the property of empress Joséphine de Beauharnais, who wished to merge it with her Malmaison estate, but it returned to being state property on her divorce from Napoleon in 1809. It was later also enjoyed by Charles X and emperor Napoleon III. It was occupied by the Prussians during the Franco-Prussian War. Still state property, it was made a monument historique on 29 August 1927. Later in the 20th century, it because associated with the Ballets roses affair. As of 2019, the pavilion was the subject of interest from the Centre des monuments nationaux, with a view to a hypothetical purchase. Sources Detailed history of the Pavillon du Butard by Ed Christen – on Gallica Philippe Loiseleur des Longchamps Deville, La Celle Saint-Cloud, cellule d'histoire, Pontoise, Graphédis, 1979 References
Pavillon du Butard

O Pavilion du Butard é um pavilhão de caça no Forêt de Fausses-Reposes, no território de La Celle-Saint-Cloud em Yvelines, na França. Parte dos jardins de Versalhes, foi projectada por Ange-Jacques Gabriel para Luís XV e construída entre 1750 e 1754. Foi tornado propriedade do Estado em 27 de junho de 1794 por François-Nicolas Périgon, notário em Paris, durante a Revolução Francesa. Foi ocupada pelos prussianos durante a Guerra Franco-Prussiana. Ainda propriedade estatal, e foi transformado em monumento histórico em 29 de agosto de 1927. Referências
Pension Belhomme

Pension Belhomme byl soubor budov v Paříži. Nacházely se v ulici Rue de Charonne v 11. obvodu v místě dnešních domů č. 157–163. Od 18. století sloužily jako nemocnice, posléze jako věznice a v roce 1972 byla většina budov zbořena a ponechané pavilony byly zapsány na seznam historických památek. Historie Kolem roku 1765 zřídil původem truhlář Jacques Belhomme útulek pro duševně choré z bohatých rodin. Začínal zde s praxí lékař Philippe Pinel, zakladatel psychiatrie. Po zahájení jakobínského teroru za Francouzské revoluce v roce 1793 byly brzy pařížské věznice přeplněné a stát proto zabavil soukromé kliniky vybavené celami včetně pensionu Belhomme. Belhomme za souhlasu policie přijímal do věznice pouze bohaté vězně, kteří si připláceli za pohodlnější zacházení. Jacques Belhomme si pronajal i sousední palác Chabanais, který zabavil stát po útěku markýze de Chabanais do exilu. Belhomme tento dům posléze zakoupil. Většina uvězněných unikla popravě gilotinou, přesto někteří popraveni byli jako např. vévodkyně de Gramont, sestra vévody de Choiseul, prvního ministra Ludvíka XV. v letech 1758–1770; vévodkyně du Châtelet, snacha Émilie du Châtelet; správce královských daní Jean-Baptiste Magon de La Balue, gilotinován s celou svojí rodinou nebo advokát Simon-Nicolas-Henri Linguet. Když z vězení uprchla Marie-Adélaïde de Bourbon-Penthièvre, vdova po Ludvíku Filipu II. Orleánském, byl na jaře 1794 Belhomme sám zatčen a uvězněn v Maison Blanchard. Budovy včetně paláce Chabanais byly v roce 1972 strženy a nahrazeny moderní stavbou. Dochovaly se pavilony se zahradou, která slouží jako veřejný park. Odkazy Související články Maison Coignard Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Pension Belhomme na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pension Belhomme na Wikimedia Commons (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek
Szpital wariatów dr. Belhomme’a

Szpital wariatów dr. Belhomme’a – instytucja opiekuńcza działająca we Francji w okresie Wielkiej Rewolucji. Formalnie było to prywatny dom opieki dla chorych psychicznie. W okresie Wielkiego Terroru umieszczenie w zakładzie stanowiło bezpieczny azyl dla arystokratów zagrożonych śmiercią na gilotynie z racji urodzenia. Zakład został założony przez stolarza Jacques’a Belhomme’a, który na ten cel wynajął hotel położony naprzeciwko swojego warsztatu stolarskiego i zaczął występować jako „doktor”. Miesięczna opłata za pobyt była bardzo wysoka i wynosiła 2000 liwrów, podczas gdy wynajem luksusowego mieszkania w Paryżu w tym okresie wynosił 200 liwrów. Większość pensjonariuszy stanowiły więc osoby z kręgów najwyższej arystokracji, które w ten sposób chronili się przed Trybunałem Rewolucyjnym i gilotyną. Odmowa zapłaty przez pensjonariusza (np. na skutek wyczerpania jego funduszów) lub próby renegocjacji opłaty skutkowały usunięciem z zakładu, co pociągało za sobą szybkie aresztowanie. Szpital stał się w krótkim czasie źródłem wielkich dochodów dla właściciela i skorumpowanych urzędników, którzy z nim współpracowali. Warunki pobytu były bardzo złe, ponad dwieście osób wegetowało w ciasnocie i prymitywnych warunkach, przy ograniczonych posiłkach. Po upadku Robespierre’a zakład opustoszał. Jacques Belhomme został aresztowany i skazany na 4 lata ciężkich robót, jednak dzięki znajomościom po kilku miesiącach wyszedł na wolność. Bibliografia Andrzej M. Cisek: Kłamstwo Bastylii, Wyd. Fronda, Warszawa 2010, ISBN 978-83-6226-868-9.
Petit Luxembourg

Petit Luxembourg (Malý Lucemburk) též Hôtel de la Présidence (Předsednický palác) je palác v Paříži, který slouží od roku 1825 jako sídlo prezidenta francouzského Senátu. Přiléhá ze západu k Lucemburskému paláci, které je sídlem Senátu. Historie Tento městský palác byl postaven v polovině 16. století. V roce 1570 jej koupil François de Luxembourg, po kterém nese své jméno. V roce 1612 palác i okolní pozemky koupila Marie Medicejská a nechala na nich postavit nový palác. Ten se nazýval pro odlišení Grand Luxembourg (dnes jen Palais du Luxembourg) a původní jako Petit Luxembourg. V roce 1627 Marie Medicejská věnovala malý palác svému chráněnci kardinálu Richelieu. Kardinál jej dále odkázal v roce 1639 své neteři, Marii Combalet, vévodkyni d'Aguillon. Ludvík II. Bourbon-Condé zdědil nemovitost v roce 1674 a po něm jeho syn Jindřich III. Julius Bourbon-Condé. Jindřichova vdova Anna Bavorská (1648–1723) nechala v letech 1709–1716 palác rozšířit a vymalovat architektem Germainem Boffrandem (1667–1754). Architekt zdvojnásobil velikost paláce vybudováním nového západního křídla. Bratr krále Ludvíka XVI. a budoucí král Ludvík XVIII. se do Petit Luxembourg přestěhoval před svým útěkem do exilu. V roce 1795 byl palác přidělen Direktoriu a sídlili zde čtyři z pěti direktorů, kteří zde připravili brumairový převrat. Dva dny po převratu se zde usadil nový první konzul Napoleon Bonaparte a jeho manželka Joséphine. V letech 1800–1804 zde sídlil Senát, než přesídlil do sousedního paláce Grand Luxembourg. V roce 1825 se Petit Luxembourg stal rezidencí prezidenta Senátu a k tomuto účelu slouží dodnes. Využití V pravém křídle se nachází prezidentova rezidence s jeho úřadem a zaměstnanci, soukromé salonky a jídelna. Zde se také nachází bohatě zdobená kaple. Levé křídlo obsahuje salóny, které jsou využívány pro oficiální recepce a setkání pořádané prezidentem, ale i využívají je i ostatní senátoři. V paláci jsou rovněž obvykle ubytovávány zahraniční návštěvy pozvané prezidentem Senátu. Tyto apartmány jsou umístěny v patře. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Petit Luxembourg na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Petit Luxembourg na Wikimedia Commons (francouzsky) Historie paláce na stránkách Senátu Archivováno 17. 6. 2013 na Wayback Machine.