Kostel Notre-Dame-du-Fort d'Étampes

Kolegiátní kostel Notre-Dame-du-Fort v Étampes (francouzsky Collégiale Notre-Dame-du-Fort d'Étampes) je farní chrám ve městě Étampes v departementu Essonne v regionu Île-de-France. Tato svatyně, zasvěcená Panně Marii, původně fungovala jako hradní kolegiátní kostel spjatý se sousedním královským hradem (castrum). Okrsek založil kolem roku 1022 francouzský král Robert II. Pobožný. Z této stavby, dokončené kolem poloviny 11. století, se dochovala krypta pod hlavním presbytářem. Tento církevní objekt je již od 1840 chráněn jako francouzská národní kulturní památka (Monument historique). V současnosti kostel plní roli hlavního katolického chrámu celého města Étampes a tvoří přímou urbanistickou dominantu kraje Beauce. Lokalizace Kolegiátní kostel Notre-Dame-du-Fort se nachází v historickém jádru města Étampes v departementu Essonne. Církevní okrsek byl založen v údolí na levém břehu řeky Juine v podhradí královského hradu, pro jehož dvůr a posádku fungoval jako svatyně. Přístup k chrámu vede přes ulici Rue de la République. V těsné blízkosti chrámu se nenachází prostranství ani náměstí. Kostel je včleněn do husté historické městské zástavby a ze všech stran ho lemují úzké uličky, což vysvětluje nepravidelnosti jeho půdorysu a asymetrii stěn. Kolem kostela lze projít, neboť budova není spojena s okolními domy, avšak kvůli nedostatku místa nelze žádnou ze čtyř vnějších stěn přehlédnout v její celistvosti z uliční úrovně. Dílčí průhledy se otevírají pouze na určité části chrámu: Západní průčelí s věžovou zvonicí Královský portál (Portail royal) na jižní stěně Nároží mezi severní boční lodí a severním ramenem příčné lodi Severní zakončení transeptu Jižní stěna lícuje s uliční čárou třídy Rue de la République, která omezuje vnější nároží boční kaple situované na jižním boku podvěžní předsíně. Před západním průčelím se rozkládá prostranství trojúhelníkového tvaru. Ulice Rue du cloître Notre-Dame obepíná okrsek od severní strany a obtáčí východní závěr chrámu. Tato komunikace se rozšiřuje do podoby malého náměstí před severní stranou příčné lodi, kde odhaluje románsko-gotické zdivo. Dějiny a stavební předchůdci Založení, nadace Roberta Pobožného a relikvie mučedníků Podle studií a kronikářského svědectví benediktinského učence Basila Fleureaua vyrostla kolegiátní svatyně na místě starobylé oratoře, která byla původně zasvěcena mučedníku svatému Severínovi (Seurin). Na základě svědectví Helgauda z Fleury a kronikáře Huga z Fleury byl první kamenný kolegiátní kostel založen v roce 1022 francouzským králem Robertem II. Pobožným. Panovník svou nadaci obdařil ostatky tří akvilejských mučedníků – svatého Kana, Kanciana a Kancianily (Can, Cantien et Cantienne). Umístění stavby odpovídalo mocenskému centru královského hradu (castra), který představoval rozvojový pól aglomerace podél královské cesty spojující Paříž s Orléansem. Tento okrsek sousedil s palácem (falcí), který kolem roku 1015 nechala postavit králova manželka, královna Konstancie z Arles. Stavba chrámu postupovala vlivem nestabilního podloží pomalu. Výstavba nebyla dokončena ani v roce 1046, což dokládá diplomatický výnos krále Jindřicha I., kterým panovník kanovníkům potvrdil roční daňový výnos určený na financování a dokončení svatyně. Tento původní kostel vykazoval skromné rozměry. Když byla budova v průběhu stavebního rozmachu v letech 1130 až 1180 stržena a nahrazena současným objektem, byla z ní zachována pouze podzemní krypta situovaná pod hlavním presbytářem (chórem). Chrám byl od svého založení zasvěcen Panně Marii. Přídomek „du Fort“ nebyl ve středověku součástí oficiálního liturgického označení svatyně. Teprve v průběhu 14. století, kdy se v zemi rozhořely operace stoleté války, začaly dokumenty v latině a starofrancouzštině uplatňovat termín „le fort de Notre-Dame“ (pevnost Panny Marie), což reflektovalo fakt, že budova byla obehnána cimbuřím a hradebním ochozem. S nástupem novověku a s demilitarizací etampského podhradí toto vojenské označení upadlo do zapomnění. K jeho znovuzrození došlo na sklonku 19. století z podnětu lokálních historiků. Moderní stavební archeologie se však k tomuto toponymu staví s vědeckou rezervou a upozorňuje, že tento dodatečný přídomek byl vzkříšen především proto, aby dodal raně gotickému monumentu vojenský vzhled. Kostel má k dispozici reálné architektonické prvky k vědeckému zájmu, než jsou tyto romantické konstrukce. Stavební etapy a vývoj rané gotiky (1130–1210) Románské základy a trojlodí (1130–1135) V kontextu sakrálních staveb Île-de-France představuje kolegiátní kostel Notre-Dame-du-Fort v Étampes stavebně-historickou zvláštnost. Jedná se o chrám, který byl dokončen před koncem 12. století, a to v partiích viditelných z prostoru lodi. Zároveň se jedná o celek konstrukční složitosti (v níž mu v regionu konkuruje kolegiátní kostel Notre-Dame de Poissy), která je v exteriéru způsobena fortifikačními přestavbami po stoleté válce a úpravami z 19. století. Stavební archeologie na budově rozlišuje deset po sobě jdoucích stavebních fází mezi lety 1130 a 1210: Pět etap bylo věnováno výstavbě nadzemního jádra (gros œuvre). Jedna etapa byla vyčleněna pro stavbu Královského portálu na jižní stěně. Tři etapy spotřebovalo budování věžové zvonice. Jedna závěrečná kampaň byla určena pro stavbu západní fasády a vyzdění cimbuří s hradebním ochozem. Podle analýz Eugèna Lefèvre-Pontalise, na které navázala Anne Prache a profesor Philippe Plagnieux, těchto deset stavebních fází umožňuje sledovat vývoj gotického inženýrství a lomeného oblouku, přičemž huť vychází z pozdně románského slohu, který dominuje části chrámu. Přestože je posloupnost těchto fází potvrzena strukturálním provázáním kamenných bloků v klenebních polích (travé), nejasnosti stále panují nad stavebním vývojem transeptu a hlavního chóru. Bhem restaurátorských prací v roce 1843 byl v zdivu severozápadního křížového pilíře v křížení transeptu nalezen zazděný náběh oblouku hlavní arkády. Tento objev dokazuje, že toto pole bylo v původním projektu zamýšleno jako třetí klenební pole hlavní lodi, zatímco severní rameno transeptu vyrostlo stavebně později než samotné trojlodí. Vnitřní předsíň (narthex), podélná loď s oběma bočními loděmi a křížení transeptu představují nejstarší části chrámu. Tyto prostory jsou ztělesněním první stavební etapy z let 1130–1135, kterou lze datovat díky výzdobě románských hlavic a faktuře valených kleneb. Tyto románské části zde kráčejí s inovativními prvky rodící se gotiky – zejména s nasazením konstrukčního lomeného oblouku. Stavební archeologie zde konstatuje, že v rozporu se středověkým územ staveniště nezapočalo stavbu od východního kněžiště, nýbrž huť začala stavět od západní předsíně směrem k východu. 2. Gotická žebrová metamorfóza a Královský portál (1135–1150) Druhá stavební kampaň, která se rozvinula bezprostředně po letech 1135 až 1140, se plně soustředila na vyzdění stěn obou dvojitých klenebních polí severního křížového ramene transeptu. Tato fáze se však striktně omezila pouze na obvodové zdivo fasád, neboť tamní vznosné gotické křížové klenby byly inženýrsky realizovány až v průběhu mladší čtvrté etapy. Před jejím vypuknutím nastoupila vysoce progresivní třetí stavební kampaň, která započala těsně před samotnou polovinou 12. století a plně se koncentrovala na vyzdění tří rozložitých polí hlavního presbytáře (chóru). Právě v těchto místech bylo na staveništi Notre-Dame-du-Fort vůbec poprvé v dějinách chrámu inženýrsky uplatněno vznosné gotické křížové žebrové klenutí. Stavební cechy zde pozdně románský sloh uplatnily naposledy v historii města, přičemž pískovcové profily svazkových pilířů již v mnoha ohledech vědecky předznamenávaly čistý vznosný gotický řád nastupujících staletí. Poslední klenební pole tohoto chóru bylo v této rané fázi na severní i jižní straně zcela volné a do podhradí se otevíralo velkými bočními románskými okny. Přestože postranní boční kaple, ochozy ani jižní křížové rameno v této době fyzicky ještě vůbec neexistovaly, anonymní šéfarchitekt mistrně předvídal jejich budoucí vystavění – namísto plných neprodyšných zdí v parteru vyzdil otevřené lomené mezilodní pasy a monumentální přízemní arkády, které po celá léta sloužily jako staticky otevřená brána čekající na budoucí dostavbu. Následná čtvrtá stavební kampaň, kterou medievistická věda s naprostou materiálovou jistotou fixuje do poloviny 12. století (kolem roku 1150), přinesla celkové prostorové ucelení severního traktu. Zednické cechy kompletně vyzdily celou severní boční lodi, vztyčily obvodové pískovcové zdivo dvou severovýchodních půlkruhových kaplí (absidiol) a definitivně provedly náročné zaklenutí celého severního křížového ramene transeptu. Na základě absolutní uměnovědné a stylistické shody mezi prořezávanými kamennými visutými svorníky klenby této boční lodi a sochařskou plastikou slavného Královského portálu dospěla moderní stavební archeologie k nezvratnému vědeckému závěru: monumentální Královský portál (Portail royal) na jižní stěně byl tesařsky i sochařsky budován paralelně, v naprosté časové i cechovní shodě s touto čtvrtou severní kampaní. 3. Přechod k čisté gotice a vojenský zásah z roku 1200 Zásadní obrat směrem k puristickým formám přinesla pátá stavební kampaň, která započala bezprostředně po polovině 12. století a plně se soustředila na vyzdění a ucelení sálových polí situovaných jižně od ústředního křížení transeptu a podél jižní stěny chóru. Stavební cechy v této etapě zrealizovaly raritní manévr: novostavba v tomto křídle byla započata budováním dvou bočních kaplí gotického závěru, které ze stran neprodyšně obklopily a uzamkly kamennou kapitulní klenotnici a archiv. V naprostém rozporu se zbytkem celého kostela Notre-Dame-du-Fort tak v tomto jižním křídle stavební práce nepostupovaly od západu k východu, nýbrž obráceným směrem od východního závěru k západnímu transeptu. Umělecký sloh této páté etapy je již stoprocentně a čistě raně gotický, což ovšem v lících zdiva nevylučuje přítomnost řady vědomých, staticky nesmírně odolných románských reminiscencí. Jakmile byl celý vnitřek pětilodního halového trojlodí i s kaplemi hotový, kanovníci jakožto nejvyšší církevní stavební dozor upřeli veškeré finanční zádušní fondy k vyzdění obří reprezentační západní zvonice. Tento inženýrský proces se rozpadl do tří samostatných fází pod vedením různých mistrů: První věžní fáze: Cechy vyzdily pouze robustní, pískovcový suterénní parter a kompletní první patro věže, prolomené ranými lomenými okny; Druhá věžní fáze: Kapitula angažovala zcela jiného šéfarchitekta, který na lešeních vyzdil kompletní převýšené zvonové patro a provedl odvážný náběh a konstrukční start monumentální kamenné jehlanové špice, jejííž stěny dovedl přesně až do úrovně trojúhelníkových štítů čtyř velkých střešních vikýřů (lucaren) osazených uprostřed každé ze čtyř stran věže; Třetí věžní fáze: Do tesařských i zednických prací autoritativně zasáhl v pořadí již čtvrtý šéfarchitekt, který radikálně transformoval projekt svého předchůdce. Tento mistr nechal rozestavěné kamenné gábly velkých vikýřů strhnout a nahradil je podstatně užšími a štíhlejšími lucarnovými okny, vyzdil dodatečné třetí patro nárožních schodišťových vížek (lanternonů) a triumfálně ucelil celou monstrózní kamennou špici flèche. Celý tento věžní kolos byl úspěšně zkolaudován kolem roku 1180. K naprostému zvratu došlo v přesně ohraničeném časovém úseku let 1200 až 1210. Z vojenských a strategických důvodů, které dodnes zůstávají pro evropskou medievistiku hlubokou záhadou a rébusem, padlo nekompromisní rozhodnutí přeměnit celý tento kostel na vojenskou pevnost. Tento fortifikační manévr byl z čistě inženýrského hlediska takřka iluzorní a vojensky absurdní, neboť královští inženýři sice obvodové stěny obehnali masivním ozubeným vojenským cimbuřím a prorazili souvislý hradební ochoz, avšak v plášti současně nedotčeně ponechali obří gotická lancetová okna chóru i lodi, což jakoukoli reálnou obranyschopnost chrámu před dělostřelectvem či obléhacími praky stoprocentně eliminovalo. Tyto drakonické vojenské práce si nicméně vyžádaly drastické stavební zásahy do integrity budovy – byly rozbity a nově v rozporu s původním gotickým řádem přezděny klenby obou severovýchodních kaplí (absidiol) a byly kompletně strženy a tesařsky nově níže skloněny střechy nad všemi postranními bočními kaplemi. Před původní autentické západoevropské románské průčelí byla napevno přizděna zcela nová, chladná gotická pevnostní západní fasáda, která románské lícování Roberta Pobožného z 11. století navždy neprodyšně uzamkla v nitru zdiva. 4. Výstavba kaple Božího hrobu (1513–1515) V úzkém časovém rozmezí let 1513 až 1515 byl vnitřní sálový prostor nynější sakristie, situované na severní straně severního křížového ramene transeptu, inženýrsky rozdělen na dvě samostatná výšková patra (úrovně). Tato strukturální metamorfóza byla zrealizována vyzděním dvou vznosných, dynamicky prořezávaných plaménkových křížových žeber – pozdně gotických klenbových polí. Přesná chronologická datace a cechovní dějiny této nákladné interiérové vestavby jsou v medievistice bezpečně a exaktně doloženy díky dochované účetní knize příjmů a výdajů tehdejšího hlavního kapitulního pokladníka, kanovníka Jeana Guicharta. Hlavním církevním i civilním motivem těchto náročných stavebních prací bylo zřízení nové, vysoce reprezentační kaple Božího hrobu (chapelle du Saint-Sépulcre). Materiálové provedení celé akce vykazuje tyto specifické řemeslné a cechovní parametry: Kompletní inženýrské vyzdění stěn i klenbových žeber kapitula oficiálně svěřila do rukou dvou vyhlášených zednických mistrů – Michaua Morryho a Le Petita Thaunyho. Za účelem dosažení nejvyšší umělecké úrovně vyslala farní správa oba hlavní kapitulní sochaře a řezbáře – Jeana Parise a Claudea Chantereaua – na mimořádnou studijní cestu přímo do hlavního města Paříže. Zde měli umělci za úkol osobně navštívit a skicovat nejreprezentativnější pařížské Boží hroby a načerpat v tamních královských hutích špičkovou soudobou inspiraci. Následně sochaři pro potřeby huti nakoupili prvořadý jemnozrnný vápencový masiv z lomu v Saint-Leu-d’Esserent a souběžně s tím pořídili olovo v celkové monstrózní hodnotě 811 livres. Tyto kovové olověné pláty byly spotřebovány na celoplošné neprodyšné zastřešení a pokrytí velké kamenné a tesařské jehlanové špice – věžní flèche, která se tehdy tyčila přímo nad ústředním křížením transeptu. Výzdoba, fresky a renesanční sklomalby (16.–17. století) Všechny figurální plastiky pro scénu Ukládání Krista do hrobu byly vyřezány z ořechového dřeva. Tato volba materiálu vykazuje stylovou shodu se scénou Zmrtvýchvstání Páně v katedrále Saint-Maclou v Pontoise. Polychromie soch i kamenných visutých svorníků kleneb v kapli byla realizována etampským malířem Henrim Requinem. Tento mistr je v chrámu Notre-Dame-du-Fort autorem nástěnné fresky *Ecce homo (Hle, Člověk)* nad hlavním portálem kaple. Paralelně s těmito pracemi probíhala v chrámu obnova v oblasti sklenářství. Sklenář Jean Lefèvre znovuzřídil renesanční figurální sklomalby a vitráže: Okno Proměnění Páně (Transfiguration) Okno Tkalců a soukeníků (Tisserands) Vitráž donátora mistra Jeana Huea Vitráže zasvěcené archandělu Michaelovi a svaté Maří Magdaleně Kolem roku 1535 nechal kapitulní stavební dozor upravit první velké okno na severní boční lodi. Otvor byl osazen pozdně gotickou plaménkovou kamennou kružbou se slavnou figurální vitráží Sibyl, která rozvíjí teologický program humanismu. Vnitřní prostor chrámu byl v průběhu 16. a raného 17. století ze zádušních fondů osazen hudebním nástrojem – na západní kůr byly namontovány velké varhany v barokní řezbářské skříni, což doplnilo liturgický charakter této svatyně. Správní dějiny kapituly a farní život Patrocinium akvilejských mučedníků, královská rodina a farní autonomie V roce 1016 přivezl francouzský král Robert II. Pobožný ze své italské jízdy ostatky akvilejských mučedníků – svatého Kana, Kanciana a Kancianily (Can, Cantien et Cantienne). Tito svatí se stali patrony města a v etampském regionu se těšili úctě do Velké francouzské revoluce. Dokladem této zbožnosti bylo rozšíření křestního jména Kancian (Cantien), které se ve městě běžně vyskytovalo ještě v průběhu 19. století. Dne 4. srpna 1282 byly tyto relikvie přeneseny do nového stříbrného relikviáře za účasti senského arcibiskupa Gillese II. Cornuta. V moderní éře je tento fond uchováván v pozlacené dřevěné relikviářové skříni (châsse) v interiéru kaple Svatých mučedníků po levé straně hlavního chóru. Z hlediska církevního práva a správy disponovala zdejší kolegiátní kapitula sborem dvanácti kanovníků, které doplňoval kapitulní zpěvák (chantre) a děkan. Tento církevní hodnostář byl v dobové literatuře často titulován jako opat (abbé). Svatyně Notre-Dame nepředstavovala uzavřený klášterní okrsek, neboť v sobě integrovala jeden ze tří původních mateřských farních oltářů města. Zbývající dvě farní teritoria se formovala kolem kostelů svatého Martina a svatého Petra na předměstích. Jména původních děkanů z 11. století se v archivech nedochovala. V roce 1082 veškerá privilegia a imunity kapituly potvrdil francouzský král Filip I. Za jeho vlády držel děkanský úřad Bernodalius, po němž nastoupil Payeu. Dynastický zvrat nastal v roce 1137, kdy byl do úřadu děkana ve věku šestnácti let dosazen královský syn Jindřich Francouzský (syn krále Ludvíka VI.). Když byl o deset let později jmenován biskupem v Beauvais, odstoupil z funkce děkana ve prospěch svého bratra Filipa. Od tohoto předělu byli děkani vybíráni téměř výhradně z členů vládnoucí královské rodiny Kapetovců. Po roce 1193 se zmínky o úřadu děkana z listin vytrácejí. Historik Basile Fleureau na základě zkoumání registrů dospěl k závěru, že francouzský král si tuto funkci napříště rezervoval sám pro sebe jako symbolický titul. Řízení kapitulního sboru a správa zádušních fondů tak přešly do rukou kapitulního zpěváka. Špitál L'Aumône V 11. a 12. století byl prostor jižního ramene transeptu a přilehlé boční lodi upraven pro církevní špitál a chudobinec, v listinách nazývaný Špitál Panny Marie (L'Aumône Notre-Dame). Vzhledem k tomu, že provoz lůžek v prostoru baziliky narušoval bohoslužby, nechala kapitula v sousedství vybudovat samostatnou budovu. Přesun lůžek a zřízení špitálu Hôtel-Dieu byly završeny před rokem 1225. Z let, kdy byla lůžka chudých umístěna v chrámu, pochází tradice o zázraku poprvé publikovaná v roce 1610. Podle tohoto vyprávění spatřila sloužící sestra Sulpicia v noci skrze okno do jižní lodi vstoupit Pannu Marii, kterou doprovázeli patroni města – svatý Kan, Kancian a Kancianila. V témže okamžiku byli všichni trpící zbaveni bolestí. Když se Madona zeptala tří mučedníků, co si pro nemocné přejí, vyprosili si jejich uzdravení. Panna Marie následně přistupovala k lůžkům a kropila je svěcenou vodou. Přítomní byli uzdraveni, s výjimkou nemocného, který zemřel o tři dny později. Zjevení se vytratilo skrze totéž okno. O tři roky později byla sestra Sulpicia pohřbena u paty jednoho z kamenných pilířů jižní boční lodi. Okno, skrze které Panna Marie do chrámu vstoupila, bylo následně zvětšeno a osazeno figurální vitráží, která tento výjev zobrazovala. Vedle funkce kolegiátního chrámu a špitálu se stavba stala místem středověké diplomacie. Prostory původního kostela hostily provinciální synody, které v letech 1048, 1073 a 1096 svolal senský arcibiskup. V roce 1130 se v chrámu modlil Bernard z Clairvaux během etampského koncilu, který zorganizoval král Ludvík VI. Rozestavěná raně gotická bazilika ve svých zdech hostila dvě shromáždění a královské sněmy v letech 1147 a 1156. Růst aglomerace přinesl změny: V roce 1227 byl nedaleký kostel svatého Basila povýšen na farní chrám a kapitula Notre-Dame rozdělila své farní území. V letech 1254 a 1255 nechal francouzský král Ludvík IX. v chrámu založit dvě kaple, dedikované svatému Divišovi a svatému Petrovi. Během stoleté války v roce 1353 našli obyvatelé města útočiště za obvodovými zdmi kostela, který byl pro tento účel obehnán obrannými příkopy. Ani tyto příkopy a cimbuří však nezabránily poškození: Dne 16. ledna 1358 do podhradí vtrhly anglické oddíly a kolegiátní kostel vyplenily. Kalvínské pustošení, revoluční ikonoklasmus a zrušení kapituly V roce 1562, během první francouzské náboženské války, vtrhla do chrámu kalvínská vojska a interiér zdevastovala. Stabilizace nastala v průběhu baroka. Z protokolu o pastorační vizitaci, kterou v roce 1672 vykonal senský arcibiskup Louis Henri de Pardaillan de Gondrin, vyplývá, že v chrámu se nacházelo devatenáct oltářů. Stavební a údržbové práce doložené pro léta kolem roku 1780 ukazují, že na sklonku staré monarchie (Ancien Régime) byl kostel v udržovaném stavu. Vnitřní stěny lodi byly pokryty souborem třiceti dvou tapisérií. Farní rada tehdy schválila projekt na výměnu tří portálových dveří a konstrukci nových vnitřních zádveřních zástěn (tamburů). S nástupem Velké francouzské revoluce revolucionáři nařídili demolici gotického lektoria (jubé) a kamenné chórové mříže, které oddělovaly presbytář od lodi. Uvažovalo se o tom, že na jejich místo se osadí kované mříže ze sousedního kostela Sainte-Croix či z chrámu svatého Basila, které byly určeny k demolici. Dne 29. prosince 1790 byly na kapitulní areál uvaleny úřední pečeti, kapitula byla zrušena a veškerý majetek vyvlastněn. Obyvatelé města v noci na 16. května 1791 zbývající části gotického lektoria zničili. V roce 1792 byl najat zedník, který dostal za úkol odstranit epitafy a šlechtické nápisy na pilířích a překrýt je omítkou. V letech 1792 a 1793 proběhly opravy na olověném armování oken, avšak středověké vitráže v kapli svaté Markéty byly nahrazeny čirým sklem. Zásah zasáhl křížení transeptu – podstřešní sanktusník, v lidové tradici nazývaný „Olověná věž“ (Tour de Plomb), byl stržen. Všech jeho šest mešních zvonů, stejně jako dalších pět zvonů z hlavní zvonice, bylo 22. října 1793 sneseno a roztaveno pro potřeby zbrojního průmyslu. Kamenné kvádry i dřevo byly zkonfiskovány pro stavbu vojenské kasárny v Étampes. Farnímu knězi se dařilo v lodi celebrovat mše až do listopadu roku 1793. Tehdy byl kostel dekretem Výboru pro veřejné blaho vyvlastněn a transformován na „Chrám Rozumu“ (Temple de la Raison). Stát v této éře financoval nouzovou opravu střechy nad bývalou kaplí Božího hrobu, aby zabránil zatékání do skladů píce. Znovuotevření monumentu pro katolické bohoslužby se uskutečnilo 23. května 1795; status farního kostela však bývalá kapitula Notre-Dame-du-Fort získala zpět v roce 1802 na základě konkordátu z roku 1801. Moderní památková obnova a restaurátorské kampaně V průběhu 19. století prošel kolegiátní kostel stavebními úpravami. Úpravy v letech 1804 až 1805 přinesly navýšení úrovně vnitřní podlahy o 35 cm, což vedlo k utopení patek sloupů v interiéru. V roce 1811 bylo vybudováno přístupové schodiště do podzemní krypty, což dokládá letopočet vytesaný na jednom z kamenných stupňů. Od roku 1831 bylo zahájeno přezdívání a sanace vnějších kamenných líců stěn. Tyto práce vyvrcholily v roce 1840, kdy byl chrám Notre-Dame-du-Fort zapsán na první seznam chráněných historických památek Francie. Po zapsání chrámu na seznam památek nařídila státní správa na počátku 40. let 19. století demolici staveb, dílen a krámků, které byly nalepeny na vnější stěny kostela. Vedením obnovy hlavní lodi a křížení transeptu byl pověřen architekt Pierre Magne. Práce zahrnovaly statické zajištění, včetně zpevnění severozápadního pilíře transeptu a úpravy oken clerestoria. Výzkum, který publikoval Philippe Plagnieux, však odhalil, že sám architekt Magne v dochovaných listech potvrzuje, že v lodi se před započetím jeho prací dochovaly románské klenby. Ty však musel Magne nechat strhnout z obavy před zřícením stěn a znovu je vyzdil z lehčích materiálů. S výjimkou oken v clerestoriu, kterým dal gotickou podobu, se Pierre Magne snažil navrátit hlavní lodi i křížení transeptu jejich středověkou podobu. V rozmezí let 1852 až 1854 Magne přistoupil k sanaci věžové zvonice, u níž musel jeden z pilířů zpevnit podezdíváním základů. Souběžně nechal přespárovat a sanovat vnější obranné terasy a cimbuří ze 13. století. Kvůli nedostatku financí musela být restaurace východního gotického závěru kostela odložena až do roku 1861. Ve druhé polovině 19. století se práce přesunuly k přístavbám: V roce 1873 byla zrekonstruována gotická kaple a sakristie na severu, přičemž menší opravy pláště proběhly ještě v roce 1882. Výměna střešní krytiny a přezdění krovů lodi byly realizovány v roce 1896, s výjimkou střech nad severním ramenem transeptu a sakristií, které přišly na řadu v roce 1910. Jižní Královský portál (Portail royal) byl v roce 1902 podroben restaurátorskému zásahu, během něhož byly vyčištěny sloupové plastiky. V průběhu roku 1910 sklenářské dílny zasadily do olova vitráže ve čtyřech oknech lodi a ve čtyřech okenních osách hlavního presbytáře. Technická infrastruktura byla do kostela zavedena ve 20. století – v roce 1923 bylo provedeno vyzdění kabelových tras a instalace vnitřního elektrického osvětlení lodi, v letech 1937–1939 byla provedena elektrifikace zvonového souboru pro automatické vyzvánění a v roce 1938 proběhla oprava břidlicových krytin nad všemi kaplemi. Po skončení druhé světové války, v rozmezí let 1945 až 1949, památková správa financovala záchranné práce na věži. Byla přespárována kamenná jehlanová špice, staticky zpevněna konstrukce čtyř nárožních schodišťových vížek (lanternonů) a opraven kamenný štít severního ramene transeptu. Restaurátorská kampaň byla zahájena v roce 1952 a její realizace pokračovala až do roku 1970. Vedení staveniště držel architekt Robert Camelot, který uplatnil metody chemického čištění a fixace kamenných kvádrů, čímž kostelu Notre-Dame-du-Fort zajistil stabilitu. Popis Kolegiátní chrám Notre-Dame-du-Fort vykazuje orientaci s hlavní osou presbytáře směrovanou k východu. Kostel je vybudován z vápencového kvádrového zdiva na nepravidelném půdorysu latinského kříže. Stavba vykazuje prostorovou transformaci: V západní části se skládá z trojlodí, avšak od třetího klenebního pole se rozšiřuje na pětilodní halovou kompozici. Ústřední korpus se skládá z těchto částí: Vnitřní podvěžní předsíně (narthexu), která plní funkci základny západní věže. Hlavní lodi o dvou klenebních polích. Křížení transeptu (příčné lodi) vyzděného v návaznosti na hlavní loď. Hlavního presbytáře (chóru) o třech klenebních polích zakončeného rovným závěrem. Základna západní věže je po stranách flankována párem dvou úzkých bočních kaplí na severu a jihu, na které navazují dvě boční lodě. Severní boční loď, křížení transeptu a první pole chóru se otevírají do prostoru severního ramene příčné lodi. Toto rameno se skládá ze dvou paralelních lodí o dvou klenebních polích. Přestože křížení transeptu disponuje pouze jedním klenebním polem, severní rameno bylo již od počátku vyzděno podle tohoto zdvojeného půdorysného plánu. Na severní straně k tomuto zdvojenému rameni přiléhá přístavba – velká sakristie, která ve středověku sloužila jako kaple Božího hrobu (chapelle du Saint-Sépulcre). Tento objekt je vybudován nad podzemní klenutou kryptou, která fungovala jako kostnice (osárium), a její prostor byl v renesanci rozdělen na dvě podlaží. Směrem k východu na severní rameno navazuje systém bočních lodí chóru, tvořený dvěma paralelními loděmi o dvou klenebních polích. Pouze první západní pole tohoto dvojitého traktu komunikuje s přilehlým polem hlavního chóru; závěrečné pole je od hlavního kněžiště odděleno románskými bočními zdmi. Obě boční linie tohoto severního traktu jsou na východním konci zakončeny polokruhovými kaplemi (absidiolami). Levá (severní) absidiola představuje kapli svatého Petra a Pavla, zatímco pravá (jižní) absidiola tvoří kapli Svatých mučedníků, v níž je uložena relikviářová skříň akvilejských mučedníků Kana, Kanciana a Kancianily. Klenební pole situovaná jižně od křížení transeptu a podgél jižní stěny chóru vykazují v půdorysu geometrické rozvržení shodné se severním křídlem, avšak s odlišnostmi, neboť jejich konstrukce spadá do jiných časových období. Jižní rameno transeptu sice v původní fázi z 11. století disponovalo pouze jedním klenebním polem, avšak po roce 1160 bylo rozšířeno do plánu o dvou a dvou klenebních polích. Druhé pole hlavního kněžiště je z jižní strany lemováno zdvojenou boční lodí, jejíž obě paralelní větve vyúsťují do východních kaplí. Kaple přiléhající k hlavnímu chóru je dedikována svatému Růženci (Saint-Rosaire), zatímco kaple zaujímající jihovýchodní nárožní úhel chrámu je zasvěcena Nejsvětější svátosti (Saint-Sacrement). Díky nasazení trojúhelníkové klenby se mezi tyto dvě kaple vklínilo jedno dodatečné klenební pole. Toto pole je uzavřeno, nekomunikuje se zbytkem interiéru chrámu a ve středověku fungovalo jako kapitulní archiv a klenotnice. Obě jižní kaple (absidioly) jsou v exteriéru prostornější než jejich severní protějšky. Kostel doplňuje historická krypta, do níž se sestupuje skrze dvě schodiště proražená v podlahách obou ramen transeptu. Z hlediska zaklenutí vykazuje stavba slohové rozhraní: Hlavní loď, její boční lodi a křížení transeptu jsou zastropeny románskými hranovými klenbami, zatímco zbývající prostor chrámu (chór, boční lodi, ramena transeptu i kaple) je zastropen gotickými křížovými žebrovými klenbami. Vstupy zajišťuje soustava sedmi nezávislých vchodů a portálů; v praxi je využíván boční portál proražený ve druhém poli jižní boční lodi (Královský portál). Hlavní západní portál situovaný v přízemí západní věže vykazuje shodné rozměry. Vedlejší vchody jsou prolomeny v jižní stěně jižního transeptu, v západní a severní stěně severního transeptu a ve zdivu severní boční lodi. Vnější střešní systém a krovy odrážejí vnitřní organizaci prostoru lépe než obvodové fasády. Korpus hlavní lodi a příčná loď (transept) jsou zastřešeny střechami o dvou sklonech, které se v pravém úhlu křižují nad prostorem mezi křížením transeptu a úvodním polem chóru, přičemž na koncových frontách vyúsťují do trojúhelníkových štítů. Obě boční lodi chóru jsou zastřešeny soubory podélných sedlových střech o dvou sklonech, které na východním průčelí vyúsťují do samostatných kamenných štítů. Zbývající klenební pole bočních lodí a nižších kaplí jsou v exteriéru chráněna samostatnými šikmými pultovými střechami. Interiér Podvěžní předsíň a hlavní loď Prostor předsíně (narthexu), který v přízemí plní funkci základny západní věže, vykazuje stísněné rozměry. Tato dispozice je vynucena tloušťkou obvodových zdí zvonice. Severní stěna je silnější než jižní, neboť v jejím zdivu muselo být vysekáno točité kamenné schodiště vedoucí do vyšších pater zvonice. Toto schodiště je přístupné z nitra úzké boční kaple, která věž těsně obepíná ze severní strany. Tato nerovnost obou bočních stěn vyvolává optický jev, v jehož důsledku se předsíň zdá být půdorysně vyosena vůči podélnému trojlodí. Stavebně-historická analýza zdiva však dokazuje, že oba celky byly vyzděny souběžně v rámci jedné stavební etapy z let 1130–1135. V průběhu pozdního 13. století, souběžně s přidáním západní fasády, byl tento podvěžní prostor dodatečně zastropen dvěma gotickými křížovými žebrovými klenbami, které nahradily původní tesařský strop z trámů. Dvojice slepých podélných oblouků s půlkruhovým záklenkem, které zdobí boční stěny předsíně, pochází z původní románské fáze výstavby. Zatímco ve středověku byl narthex otevřen do interiéru lodi, v průběhu novověku byl tento prostor oddělen dřevěnou konstrukcí varhanního kůru a zádveřními tesařskými zástěnami (tambury). Hlavní loď se vyznačuje stlačeným půdorysným rozvrhem – skládá se ze dvou klenebních polí, která jsou však dimenzována jako široká a převýšená, a jejich stěna se člení do dvou výškových pater. Podobnou strukturu velmi krátké podélné lodi, která se pojí se zdvojenými loděmi křížových ramen a systémem dvojitých bočních lodí, obsahuje ve Francii kostel Notre-Dame de Mello. Toto rozvržení vykazuje liturgické opodstatnění, vlastní významným kapitulním chrámům – pro kanovníky byl z hlediska denního oficia důležitější rozepjatý liturgický chór než civilní prostor lodi. Stavební a finanční prioritou huti bylo zmnožení počtu oltářů, což umožňovalo souběžné sloužení soukromých nadací a mší. Stavební korpus lodi vznikl v průběhu druhého čtvrtletí 12. století; slohově se jedná o románské dílo, avšak uplatnění konstrukčního lomeného oblouku u hlavních přízemních arkád i mezilodních pasů indikuje jeho zralou fázi. Nynější okna v clerestoriu neodrážejí původní stav staveniště; tato okna pocházejí z památkové opravy z roku 1845 a jsou definována jako novogotické puristické repliky. Ze stejné restaurátorské kampaně architekta Pierra Magnea pochází také celá nynější plocha klenutých stropů. Pod vrstvou novodobého vápenného štuku lze dešifrovat strukturu zdiva z dutých cihel. V původní středověké fázi byly tyto klenby vyzděny metodou lití lomového kamene do bednění, jak o tom podává svědectví klenba nad křížením transeptu, která se jako jediná dochovala v autentickém stavu. Původní románské klenby lodi zanikly během novověké materiálové katastrofy a prostor byl následně po 16. století provizorně zastropen rovným dřevěným stropem, který loď zakrýval až do Magneova zásahu v roce 1845. V pařížské diecézi bylo románské hranové klenutí vyhrazeno pro zastropení podvěžních prostorů zvonic a uplatňovalo ojediněle nad bočními loděmi chóru (jako v Poissy) či v ochozu sousedního étampského svatého Martina. Přítomnost tohoto systému nad hlavní lodí v Notre-Dame-du-Fort je důsledkem champenoiského stavitelského vlivu, neboť zdejší církevní obvod byl politicky vklíněn jako enkláva do hrabství Champagne. V oblastech Champagne se románské hranové klenutí uplatňovalo po dlouhou dobu, zatímco v pařížském regionu, Normandii a Picardii stavitelé již prováděli moderní gotické křížové žebrové klenby. Hranové klenby hlavní lodi a křížení transeptu jsou od sebe v prostoru odděleny a neseny mezilodními pasy, které jsou zformovány v lomeném tvaru, postrádají sochařskou profilaci a jejich hrany jsou pouze zkoseny. Analogický, avšak užší a nižší lomený oblouk – plnící funkci odlehčovacího oblouku – je zapuštěn do vnitřní západní obvodové stěny lodi. Mezilodní pasy, které oddělují křížení od obou ramen transeptu, vykazují totožné geometrické schéma, avšak jsou konstruovány jako dvouodstupňové. Na severní straně křížení byl vnitřní odstup tohoto pasu dodatečně profilován a prořezán; k tomuto zásahu došlo u příležitosti gotického zaklenutí severního transeptu křížovými žebry. Všechny tyto mezilodní pasy nepředstavují ploché mezistěnové pasy, se kterými se běžně setkáváme u plochostropých dřevěných lodí; křížový půdorys jejich krycích desek (abaků) naopak dokazuje, že celá sálová konstrukce byla již v původních plánech z let 1130–1135 navržena a staticky dimenzována pro nesení románských hranových kleneb. Přes tyto abaky a hlavice stékají tlaky pasů na válcové pilíře o průměru 115 cm. Tyto pilíře vykazují konstrukční řešení – jsou z jedné poloviny zapuštěny do zdiva nad přízemními arkádami a stékají k podlaze chrámu. V severofrancouzském medievistickém okruhu představuje toto řešení zvláštnost; analogické příklady uceleně střeží pařížské chrámy – Klášter Saint-Martin-des-Champs a Kostel Saint-Pierre de Montmartre, kde je polovina těl pilířů včleněna do zdí [Prache]. V mezinárodním srovnání lze tento inženýrský princip doložit ve Velké Británii – v prostorech katedrály v Oxfordu, v jednom klenebním poli chrámu v Romsey a v hlavním presbytáři skotského opatství v Jedburghu [Chatenet]. Tyto válcové polosloupy byly vyzděny souvisle v celé své výšce. Tento postup dokládají ryté kamenické značky, které se v identických sekvencích opakují na lících kamenných řádků. Protilehlé východní pilíře křížení transeptu, které byly během gotických kampaní zvenčí obezděny a transformovány na gotické svazkové pilíře kvůli statickému nesení žebrových kleneb chóru a ramen, v sobě uzavírají původní zaoblený korpus románského polosloupu včetně části jeho prapůvodní hlavice [Lefèvre-Pontalis 1909, Chatenet, Prache]. Krycí desky (abaky) sloupových hlavic vykazují profilaci; jejich povrch se skládá z úzké vystupující lišty a oblého prutu mezi dvěma výžlabky. Velké sloupové hlavice druhého řádu i hlavice situované v přízemních arkádách se jeví jako poloviny velkých románských kapitelů, které byly rozděleny na dva kusy, aby mohl být jeden segment uplatněn pro zachycení náběhů mezilodní pasů. Tato hypotéza, kterou v minulosti hájili někteří starší archeologové, je z hlediska moderní vědy překonaná – tyto sochařské koše jsou na okrajích orámovány ochranným listelem, který byl vyseknut z kamenné hmoty [Lefèvre-Pontalis 1909], a vnější výstupek abaků u hlavic prvního řádu je profilován a opracován směrem do hlavní lodi [Prache]. Většina těchto románských hlavic je vytesána do podoby rohových lidských a zvířecích maskaronů, které jsou kombinovány s plochými románskými listy a stáčenými rostlinnými rozvilinami. Tyto rozviliny se na kamenném lící splétají v pravidelné pletence, v jejichž vnitřních polích jsou umístěny reliéfní trojlístky, květy a lilie Kapetovců, což odráželo patronát Roberta Pobožného a Jindřicha I. [Lefèvre-Pontalis 1909] Pouze jedna sloupová hlavice, situovaná na jižní straně mezilehlého pasu lodi, opouští toto schéma nízkého plochého reliéfu, které v oblastech Île-de-France převládalo až do počátku 12. století. Na tomto kapitelu vykazuje florální výzdoba trojrozměrnou plasticitu a objem. Patky těchto pilířů jsou tvořeny dvěma horizontálními torusy, mezi nimiž je vyseknut žlábek. Jejich podnožové sokly vykazují uspořádání na dvojitý šikmý zkosený náběh, přičemž jejich exteriérové rohy jsou flankovány plastikami lidských hlav a zvířecích nestvůr v roli ochranných drápů. Tato kompozice vykazuje příbuznost s kamenným prostorem pařížského chrámu Saint-Martin-des-Champs a klášterního kostela v Château-Landon [Lefèvre-Pontalis 1909, Chatenet, Prache]. Boční lodi V prostoru obou bočních lodí se dochovaly původní románské hranové klenby, jejichž rozpon a rozpětí jsou zástupcem románského inženýrství. Tyto stropní konstrukce byly v průběhu novověku povrchově restaurovány, avšak jejich vnitřní struktura pochází z let 1130–1135. Výskyt středověkých románských hranových kleneb nad bočními loděmi chrámu je v regionu Île-de-France vzácností; medievistická věda vedle Notre-Dame-du-Fort zná pouze kolegiátní kostel Saint-Martin de Champeaux, katedrálu v Corbeilu a kolegiátní kostel v Poissy. V opatských kostelech v Morienvalu, Saint-Pierre de Montmartre a v Longpont-sur-Orge jsou hranové klenby bočních lodí dílem restaurátorů a puristických architektů 19. století. Podlél obvodových zdí disponují tyto étampské klenby nástěnnými příporami, které jsou profilovány vystupujícím oblým válečkem. Tento prvek gotická huť neimportovala z Paříže, nýbrž představuje inspiraci z Burgundska, kde se toto schéma uplatňovalo v chórových ochozech katedrály v Autunu či v opatských chrámech v Avallonu, Montréalu a bazilice ve Vézelay, a lze jej nalézt v Champeaux a Saint-Loup-de-Naud. Mezilodní pasy bočních lodí, které v přízemí shodně s hlavními arkádami postrádají sochařskou profilaci a jejich hrany jsou pouze zkoseny, jsou konstruovány v lomeném tvaru. Tyto oblouky vykazují stlačený náběh – stavitelé je vyzdili tak, že oblouk náběhu začíná až nad svislým úsekem zdiva tyčícím se nad úrovní krycích desek. Oblouky se opírají o křížové abaky, profilované stejným způsobem jako v hlavní lodi. Prostřednictvím sloupových hlavic, které jsou menší než hlavice v přízemí hlavní lodi, tyto pasy dosedají na válvové polosloupy zapuštěné do líců obvodových stěn. Kamenný stěnový pilíř, který vystupuje z obvodové zdi po stranách těchto polosloupů, slouží jako statická podpora pro boční části křížového abaku, určená pro rozvedení tlaků hranových kleneb. Sochařské vyřezání těchto menších hlavic vykazuje stejnou řemeslnou úroveň jako v hlavní lodi, avšak motivy jsou v bočních lodích bohatší a variabilnější. Kameníci do hlavic vytesali lidské masky, které chrlí nebo na svých hlavách nesou listové rozviliny, propletené s antickými palmetami. V prostorech jižní boční lodi se nachází další prvek – přímo do klenbových hran v blízkosti krycích abaků jsou integrovány samostatné kamenné maskarony. Tato kompozice v Île-de-France kopíruje raně gotický ochoz (deambulatorium) pařížského chrámu kláštera Saint-Martin-des-Champs. Historik architektury Eugène Lefèvre-Pontalis ve svých studiích vyjádřil pochybnost, zda tato dispozice pochází z fáze staveniště z let 1130–1135; spíše se kloní k názoru, že se jedná o druhotné uplatnění starších románských konzol, které zedníci zachránili ze stržené korunní římsy původního kostela z 11. století. V prostoru první klenební pole (travé)|klenebního pole jižní lodi vykazuje tento maskaron motiv lidské hlavy, na jejímž temeni se nachází plastika ďábla s vyplazeným jazykem. Přímo v tomto prvním poli se zároveň nachází jediné dochované románské okno celého podélného trojlodí, které uniklo novogotickým přestavbám z roku 1845. Naopak v navazujícím druhém klenebním poli bylo románské okno odstraněno z důvodu proražení hlavního jižního Královského portálu. Západní boční kaple Vnitřní sálové prostory obou západních bočních kaplí, které bezprostředně navazují na úvodní klenební travé bočních lodí chrámu, se v podélné ose znatelně zužují ve směru od východu k západu. Tento nepravidelný a stlačený půdorysný rozvrh je stavebně-historicky přímým důsledkem rigidních prostorových omezení dobové městské uliční sítě v hradním podhradí. Význačný francouzský archeolog Eugène Lefèvre-Pontalis ve svých monografických rozborech uvádí, že existence severní boční kaple byla inženýrsky plně vynucena ryze praktickou potřebou – zajistit bezpečný vnitřní komunikační přístup k patě točitého schodiště v síle zdiva věže, zatímco protilehlá jižní kaple byla gotickou hutí vyzděna primárně z důvodů zachování optické souměrnosti a symetrie celého západního bloku. V medievistické komunitě se občas objevovaly pochybnosti, zda obě tyto kaple skutečně materiálově pocházejí z původní stavební fáze chrámu Notre-Dame-du-Fort z let 1130 až 1135, obdobně jako je tomu u klenebních polí lemujících věžový narthex v Morienvalu. Stavební archeologie však na základě spektroskopického průzkumu zdiva přinesla řadu nezvratných důkazů, které původní románské stáří těchto kaplí potvrzují v plném rozsahu: podélné obvodové zdi bočních lodí plynule a bez jakéhokoli konstrukčního přerušení či dodatečné spáry pokračují směrem k západu, avšak nedosahují až k nynějšímu líci průčelí; původní robustní románský mezilodní pas mezi první travé jižní boční lodi a přilehlou kaplí je dodatečně neprodyšně utopen a vestavěn do nynější gotické lomené arkády, která je oproti němu užší; dvojice jemných příporových kolonet na severním náběhu mezilehlého pasu jižní kaple dosedá na profilovanou konzolu tvořenou dvěma původními románskými maskarony, které jsou tvarově naprosto analogické s dravými maskami v úžlabí kleneb jižní boční lodi; kamenná patka na jižní straně arkády oddělující severní boční loď od kaple Panny Marie disponuje krycí deskou (abakem) zdobenou hlubokým románským kosočtverečným (rombickým) a pilovitým dekorem, který byl prokazatelně vyříznut z původní románské sloupové hlavice z 11. století. V důsledku svého nepravidelného, zkoseného půdorysu a rozsáhlé gotické přestavby, spojené s dodatečným osazením křížových žebrových klenutí na počátku 13. století, získaly obě západní kaple mimořádně atypický a asymetrický ráz. Jižní kaple se do prostoru boční lodi otevírá mohutnou dvouodstupňovanou lomenou arkádou, u níž je pouze vnitřní (spodní) odstup oblouku profilován oblým vytaženým torusem, zatímco podhled intradosu je ponechán jako surová plochá lišta. Na jižní straně tohoto ostění jsou rohy pískovcového pilíře ozdobeny dvěma jemnými kolonetami s hlavicemi s rozvinutými gotickými listy a pupeny, přičemž tato kamenická plastika plynule přechází podél celé šířky pilíře do podoby souvislého vodorovného sochařského vlysu. Na protilehlé severní straně tohoto vstupu kolonety zcela absentují a zedníci zde uplatnili pouze samotný horizontální rozvilinový vlys. Dodatečně vztyčená gotická křížová klenba v úvodním poli této kaple disponuje plochými, neprofilovanými nástěnnými příporami a její konstrukce se opírá o robustní jednooblounová křížová žebra. Miniaturní kamenný visutý svorník v jejím geometrickém středu je vyřezán do podoby drobné florální růžice. Ve třech rozích stěn se tato klenba opírá a stéká dolů na gotické profilované konzoly (patky), které jsou tvarově tvořeny staršími sloupovými hlavicemi, jež však při přestavbě nadobro přišly o svá válcová těla kolonet. Na východní straně klenby vyvstává v omítce ostré vystupující nároží a stupňovitý předsunutý převis krycích desek. V jihovýchodním rohu se sice zachovala svislá štíhlá koloneta, avšak přesně v polovině výšky obvodové stěny její svislý prut náhle mechanicky naráží a končí v masivu hranatého čtvercového pilíře zapuštěného do síly kvádrového zdiva. Nízká lomená arkáda vedoucí do zadního traktu kaple je profilována plochou širokou lištou sevřenou mezi dvěma vytaženými torusy. Tato nízká arkáda tvoří komunikační bránu do extrémně stísněného, úzkého západního sálového pole, které výškově přesně lícuje s předchozí prostorou. Tento zadní trakt funkčně slouží jako vnitřní předsíň a podvěžní narthex, pročež je ve své západní čelní stěně prolomen malým, hlubokým únikovým portálem s čistým románským půlkruhovým záklenkem. V těchto místech je v plném rozsahu materiálově obnažena a demonstrována monstrózní, enormní tloušťka obvodového západního zdiva věže. Zdejší stabilní románská hranová klenba v patkách dosedá na čtveřici profilovaných kamenných konzol. Další soubory identických nosných patek jsou zapuštěny v rozích těsně u západní obvodové stěny: tyto prvky jsou však v nynějším uspořádání zcela bez využití, nenesou žádná žebra ani pasy a jejich přítomnost v plášti je pro stavební archeologii jen obtížně inženýrsky vysvětlitelná. Protilehlá severní kaple Panny Marie (chapelle de la Vierge) vykazuje zcela odlišnou, vysoce progresivní technickou substrukturu. Její strop je nekompromisně zastoupen a inženýrsky zastropen monumentální šestidílnou gotickou křížovou klenbou s torickými pískovcovými žebry. V důsledku nepravidelného polygonálního půdorysu museli zedníci klenbu rozvrhnout do anomální soustavy šesti nerovnoměrných klenebních kápí: jednoho velkého a širokého klenbového pole na východní straně; dvou úzkých, stlačených klenebních polí na jižní stěně; dvou symetrických polí na straně západní; jedné samostatné severní kápě. V místech bezprostředně u monumentální vstupní arkády kaple – která je řešena jako dvouústupňová a její líc bohatě profiluje čtveřice mohutných soustředných torusů – se gotická křížová žebra slévají přímo do hmoty tohoto nosného oblouku. V rozích stěn se žebra opírají o patky, které jsou zčásti ponechány jako hrubě opracované, neprořezávané pískovcové masivy, a zčásti jsou mistrně vytesány do podoby expresivních lidských hlav. Obvodové nástěnné přípory mají čistý torický profil. Na čelní západní stěně tyto formerety elegantně rámují dvě drobná gotická okna s hrotitým lomeným obloukem a mimořádně hlubokými, šikmo se rozevírajícími pískovcovými špaletami. Na severní stěně pak formeret analogicky rámuje hlubokou niku (výklenek) určenou pro osazení sochy Panny Marie. Severní rameno transeptu Výstavba monumentálního severního křížového ramene byla gotickou hutí započata bezprostředně po dokončení podvěžního narthexu, podélné lodi a ústředního křížení, a to přibližně mezi lety 1135 a 1140. V dějinách chrámu tato fáze představuje druhou samostatnou stavební kampaň. Pro moderní medievistiku zůstává záhadou, proč anonymní stavitel navrhl toto rameno jako plně dvojlodní, když bezprostředně předtím vyzdil ústřední křížení jako přísně jednolodní čtverec. Přestože transepty o dvou za sebou jdoucích klenbových polích nejsou na sklonku románského období u velkých severofrancouzských chrámů naprosto ojedinělé – jak dokládají stavby v Château-Landon, Morienvalu či opatský chrám Saint-Étienne v Beauvais – konstrukce transeptových ramen uspořádaných do velkolepého půdorysu dvakrát dvou klenbových polí představuje v evropském stavitelství naprostý unikát. Celkový vývoj tohoto severního traktu dodnes vyvolává řadu hypotéz, které by mohly definitivně potvrdit pouze budoucí hloubkové archeologické výzkumy. Architekt a historik Eugène Lefèvre-Pontalis zformuloval teorii, podle níž bylo celé toto rameno v původní fázi ze 30. let 12. století zaklenuto souborem čtyř románských hranových klenb. Z hlediska statiky se tato kompozice v interiéru projevovala tak, že se celá váha a tlaky čtyř románských klenb v přesném geometrickém středu ramene sbíhaly a opíraly o jediný masivní válcový sloup. Otevřená však zůstává otázka, jak přesně stavebně a komunikačně vypadalo napojení na severní sakristii předtím, než v ní byl v období renesance proražen současný plaménkový portál. Medievisté také dodnes zkoumají, jaká architektonická hmota původně uzavírala toto křížové rameno na jeho východní straně před výstavbou chóru. Z dochovaných prvků je zcela zřejmé, že kompletní prostor tohoto ramene byl zaklenut znovu a dodatečně (*ex post*), a to bezprostředně po dokončení severní boční lodi hlavního presbytáře. K tomuto gotickému přezdění došlo sice již v rámci pokročilejšího gotického tvarosloví, avšak stále v těsné blízkosti poloviny 12. století (kolem roku 1150). Jako nezvratné materiální důkazy této rozsáhlé gotické přestavby cituje Eugène Lefèvre-Pontalis přerušení profilované horizontální torické římsy, která souvisle obíhá obvodové stěny v úrovni parapetů: tato římsa je na západní stěně druhého pole proťata tělesem lomeného portálu a v parteru zaniká v hmotě nově přisazených svazků gotických kolonet. Druhým výrazným důkazem je částečné zazdění staršího hrotitého portálu ze 12. století v čelní severní stěně, do jehož původní kamenné archivolty gotičtí zedníci přímo vetkli a zapustili jeden z těchto mladších svazků nosných přípor. Vnitřní prostor severního transeptu působí mimořádně vznosným, vertikálně čistým a subtilním dojmem a je bohatě zalit přirozeným denním světlem. Všechny čtyři gotické křížové žebrové klenby vykazují s výjimkou drobných kamenických detailů naprosto shodnou strukturu. Z hlediska stereotomie rozvrhu je však nezbytné zdůraznit, že úvodní klenbové pole obou paralelních lodí má přísný čtvercový půdorys, zatímco obě závěrečná severní pole jsou příčně stlačena (tzv. barlongová klenba) v podélném směru od severu k jihu. Mohutné mezilodní pasy, které se v pravém úhlu křižují na rozhraní těchto čtyř klenb, jsou řešeny jako dvouústupňové. Jejich spodní (vnitřní) ústup oblouku tvoří plochá široká lišta sevřená mezi dvěma vystupujícími postranními torusy, zatímco vnější (horní) ústup doprovází po obou stranách zdiva symetrický pár samostatných oblých válečků. Diagonální žebra nesou čistý torický profil posazený na ploché podkladové liště, což přesně zrcadlí konstrukční schéma uplatněné v boční kapli jižně od podvěžního narthexu. Obvodové nástěnné přípory profiluje pevný oblý váleček, což představuje přímou tvarovou kontinuitu s původním řádem uplatněným již před rokem 1135 nad bočními loděmi trojlodí. Anonymní gotický stavitel na staveništi s nejvyšší důsledností aplikoval pokročilý gotický princip absolutní strukturální ekvivalence – tedy pravidlo, že celkový počet nesených klenbových prvků, pasů a žeber musí striktně odpovídat přesnému počtu samostatných vertikálních kolonet a podpůrných přípor. Tato inženýrská důslednost dala v samém geometrickém středu transeptu vzniknout monumentálnímu svazkovému pilíři, jehož centrální jádro obklopují čtyři robustní polocylindrické sloupy na osách, doplněné v rozích a úžlabích soustavou dvanácti jemných kolonet o subtilnějším průměru, které odpovídají vnějším ústupům pasů a diagonálním žebrům klenby. Při postupu podél obvodových západních a severních obvodových zdí se toto schéma v parteru logicky redukuje na soubory tvořené jedním hlavním příporovým polocylindrem a šesticí doprovodných kolonet, z nichž dvě v patkách nesou formerety, dvě zachycují ogivy (diagonální žebra) a dvě drží vnější ústupy klenebních pasů. V samotném severozápadním nárožním úhlu stěn se počet kolonet v plném souladu s geometrickým řádem omezuje na pouhou trojici. Zásadní konstrukční zvrat však nastal na protilehlé východní straně: dodatečné proražení a otevření velkých přízemních arkád směřujících do boční lodi chóru donutilo stavitele radikálně zredukovat celkový počet vertikálních kolonet kvůli absolutnímu nedostatku volného prostoru na líci pilířů. V těchto kritických místech jsou proto obvodové nástěnné formerety ukončeny a zachyceny na rozměrných konzolách v podobě expresivních lidských a zvířecích masek, namísto toho, aby se v patkách standardně dělily o společné plochy krycích abaků s diagonálními žebry. Tento specifický prvek představuje archaický, drsný rys rané gotiky, který potvrzuje, že toto celkové zaklenutí transeptu spolehlivě spadá do první periody vývoje gotické architektury v oblasti Île-de-France. V nosném systému se nachází ještě další výrazná anomálie, situovaná po obou stranách hlavního klenebního pasu směřujícího k ústřednímu křížení transeptu. Stavitelé zde vyzdili páry nad sebou svisle uspořádaných (superponovaných) kolonet. Tyto přípory jsou však uprostřed výšky stěny přerušeny: svrchní kolonety dosedají na samostatné profilované konzoly, takže mezi nimi a patami spodních kolonet vzniká volná stavební mezera. Tento prvek měl liturgické opodstatnění – do volného meziprostoru byl totiž původně vetknut mohutný dřevěný trám triumfálního kříže (tzv. poutre de gloire neboli břevno s kalvárií), na němž byla osazena vyřezávaná plastika ukřižovaného Ježíše Krista. Tvarovou i funkční obdobu tohoto architektonického řešení v rámci Francie vykazuje již pouze opatský chrám v Saint-Jean-aux-Bois. Vnější obvodové stěny jsou ve druhém poli obou paralelních lodí protnuty vysokými, štíhlými okny, která po stranách lemují jemné volně stojící kolonety (vytesané mimo vrstvu zdiva). Čtvercové krycí desky (abakus) jejich drobných hlavic nesou souvislou řadu klenáků, které v horní části profiluje hluboký oblý váleček. Okenní osy jsou v přízemí rozvrženy takto: dvě okna se nacházejí na západní stěně, po jednom okně je v čele každé ze dvou paralelních lodí na severní straně (kde jsou však výrazně posunuta mimo osu, aby stavitelé vyhověli statickému bloku přilehlé sakristie), a pouze jedno okno je na straně východní. Druhé původní románské okno na východní stěně zaniklo při pozdějším proražení velké přízemní arkády vedoucí do boční lodi (collatéru) chóru. Souběžně s tím se v nejvyšším patře pnou vysoká okna v clerestoriu, která vznikla současně s gotickým zaklenutím transeptu. Podzemní kostnice Podzemní klenutá krypta, rozkládající se pod přízemím severní sakristie, sloužila v průběhu 16. století jako kapitulní kostnice (osárium) pro ukládání exhumovaných kosterních pozůstatků ze sousedního hřbitova. Stavebně-historický a archeologický výzkum však dosud nedisponuje žádnými doklady, které by potvrzovaly, že toto specifické využití bylo jejím původním účelem ve 12. století. Tato podzemní místnost má přibližně čtvercový půdorys a je kompletně zaklenuta čtyřmi robustními románskými hranovými klenbami, které se v přesném geometrickém středu prostoru sbíhají a opírají o jediný volně stojící válcový sloup. V kontextu středověké architektury v oblasti Île-de-France vykazují naprosto shodné prostorové a statické uspořádání dvě podzemní palácové krypty v Provins. Toto specifické čtyřstranné rozvržení klenbových polí kolem jednoho ústředního sloupu tudíž nepředstavuje pozdější inovaci gotické éry, naopak se jedná o osvědčený románský konstrukční koncept. V období vrcholné a pozdní gotiky byl tento systém běžně přejímán a uplatňován při stavbě žebrových klenb velkých kapitulních síní. V severovýchodním koutě krypty se hranová klenba opírá o rozměrnou konzolu v podobě expresivní lidské či zvířecí masky, která vykazuje absolutní shodu s maskami v sousedním transeptu. Robustní mezilodní pasy klenebního stropu mají čistý půlkruhový románský tvar a postrádají jakoukoli sochařskou profilaci. Ústřední hlavice sloupu je ponechána jako zcela hladký, nezdobený kalich. U obvodových stěn jsou tyto pasy zachyceny na integrovaných kamenných konzolách, které kameníci profilovali do podoby čistého čtvrtkruhového vývalku. Obvodové pískovcové zdivo je v současnosti protnuto pouze dvěma úzkými moderními větracími okénky; novodobého charakteru je také celé sestupné schodiště a přístupové dveře. Dvoupodlažní sakristie Zcela odlišný architektonický charakter ztělesňuje přízemí současné velké sakristie. Tento prostor se skládá ze dvou za sebou jdoucích klenbových polí, která jsou zaklenuta vznosnými pozdně gotickými křížovými klenbami s ostrými hranolovými (prizmatickými) žebry. Žebra bez jakéhokoli přerušení plynule přecházejí přímo do hmoty svislých stěnových pilastrů se shodnou dynamickou profilací. Tato klenební žebra vykazují absolutní časovou i materiálovou kontinuitu s velkolepým plaménkovým portálem, který vede z interiéru severního křížového ramene transeptu. Klenby pocházejí z let 1513–1515, kdy stavební práce financoval tehdejší pokladník a kanovník Jean Guichart. Z konstrukčního hlediska představovala tato pozdně gotická vestavba radikální vnitřní přestavbu budovy. Mistři zedníci Michau Morry a Le Petit Thauny tehdy horizontálně rozdělili do dvou samostatných výškových podlaží původní vysokou sálovou síň ze 12. století; v přízemí tak vznikla provozní sakristie a v nově zřízeném prvním patře nad klenbami byla vybudována horní komora. V interiéru tohoto vyvýšeného prvního patra mohou badatelé dodnes v autentické podobě studovat původní zachovanou klenbu starobylé síně ze 12. století. Jedná se o raně gotickou křížovou žebrovou klenbu, jejíž nosná žebra tvoří mohutný, tlustý obloun (váleček). Tento specifický prvek s robustní válečkovou profilací podává svědectví o tom, že tato severní přístavba byla již v době vlády krále Ludvíka VII. koncipována jako mimořádně chráněný, staticky odolný trezorový prostor kapituly chrámu Notre-Dame-du-Fort. Místnost byla určena pro bezpečné uložení nejvzácnějších liturgických předmětů, zlatých monstrancí a královských donačních listin. Architektonická struktura a výzdoba kněžiště Vnitřní prostor hlavního presbytáře (chóru) si uchovává svůj původní pozdně románský charakter, přestože se jedná o vůbec první část chrámu, která byla od počátku systematicky zaklenuta gotickou křížovou žebrovou klenbou. K vyzdění těchto klenb došlo krátce před rokem 1150. Novodobé provozní úpravy a mladší stavební zásahy zde byly podstatně méně destruktivní než v hlavní lodi či v severním křížovém rameni transeptu. Podle chronologie stavebních kampaní, kterou zformuloval Eugène Lefèvre-Pontalis a ve svých monografiích potvrdila profesorka Anne Prache, vykazovalo úvodní první klenbové pole chóru od počátku specifickou konstrukční funkci pomocného křížení transeptu, což se projevuje zejména ve skladbě jeho severní stěny. O původní podobě protilehlé jižní stěny nelze před stavbou nynějšího jižního dvojitého transeptu (v rámci páté kampaně) uvést žádné bližší podrobnosti. Ve druhém klenbovém poli chóru dosahují mohutné přízemní arkády, vedoucí do obou postranních dvojitých bočních lodí, přibližně tří čtvrtin celkové výšky stěny; i přes toto značné výškové vzepětí se stavitelům podařilo přímo nad archivolty arkád umístit pás vysokých oken v clerestoriu. Jejich záklenky tak prolamují stěnu vysoko nad úrovní obvodových nástěnných přípor. Podle starších analýz Anne Pracheové z roku 1983 měla být tato okna čistě půlkruhová a lemovaná souvislým oblým prutem, což však moderní laserové zaměření vyvrátilo; tato okna byla navíc po staletí až do roku 1983 zcela zazděna. Závěrečné třetí pole, které v interiéru plní liturgickou funkci hlavního závěru, disponuje analogickými vysokými okny v clerestoriu. V tomto koncovém poli zcela chybí mezilodní pasy či boční arkády; okenní otvory v dolní úrovni však byly zazděny a zaslepeny již několik let po dokončení chóru z důvodu dodatečného přistavění obou vnějších postranních kaplí. Okenní otvory v přízemí dosedají na průběžnou horizontální profilovanou torickou římsu, shodnou s řešením v severním transeptu, a v nejvyšší úrovni nad nimi bylo původně umístěno samostatné kruhové okno (oculus). Mimořádným prvkem je architektonické ztvárnění čelního rovného závěru kněžiště. V analogii s bočními stěnami je i toto východní průčelí vnitřně organizováno do dvou výškových úrovní, přičemž horní patro zaujímá stejný vertikální prostor jako patro spodní. V obou těchto úrovních je obvodová zeď prolomena monumentálním tripletem tří velkých oken, přičemž celková prosklená plocha výrazně převažuje nad plochou zdiva, což již předznamenává nástup vrcholné gotiky. Středové osové okno je výrazně širší a vyšší než okna postranní. Okenní otvory v dolním patře mají čistý půlkruhový románský záklenek a jsou lemovány souvislým oblounem bez hlavic. U středového okna tvoří tento masivní torus vnější předsunutou archivoltu, zatímco samotné okno je zapuštěno v jemném ústupu zdiva a lemováno druhým, subtilnějším torusem. V přízemí přímo za hlavním oltářem byla vytesána úzká, mělká oltářní nika, která vykazuje shodu s kostely ve Vernouilletu, Villers-Saint-Paulu a s řadou dalších raně středověkých staveb v oblasti Soissonnais. Profilovaná horizontální kordonová římsa slouží jako náběh a podpěra pro šikmé stříšky oken v horní úrovni, která jsou opatřena mimořádně hlubokými, rozevírajícími se vnitřními špaletami. Tato nejvyšší okna jsou již vyzděna v čistém gotickém lomeném tvaru, což profesorka Anne Pracheová ve svých studiích mylně považovala za výsledek mladší novověké přestavby. Moderní stavebně-historický průzkum se však ztotožňuje s názorem Eugèna Lefèvre-Pontalise, který prokázal, že lomený tvar těchto oken je původní, což potvrzují i analogické rané chóry u katedrály v Noyonu a v jižním křížovém rameni katedrály v Soissons. Pouze středové okno tohoto horního tripletu je sochařsky zdobeno: otevírá se mezi dvěma štíhlými válcovými kolonetami s historiovanými hlavicemi vytesanými přímo z konstrukčních kvádrů zdiva a je završeno torickou archivoltou. Bohatě profilované horizontální římsy zde plní funkci krycích desek (abakus) a plynule bez přerušení obíhají stěnu až k lícům nástěnných přípor. Všechny tři křížové žebrové klenby v chóru pocházejí z původní stavební fáze a profesorka Anne Pracheová je ve svých analýzách označila za značně archaické a neobratné. Klenby totiž nebyly vyzděny z jemně tesaných vápencových kvádrů, ale byly realizovány starší technologií lití lomového kamene a malty do šalování a bednění, což je postup převzatý z románské stavební praxe. Tento technologický konzervatismus však nebránil systematickému a suverénnímu nasazení konstrukčního lomeného oblouku u všech nosných klenebních prvků a obvodových nástěnných přípor. Ty byly v plném rozsahu vyzděny i nad mohutným jižním mezilodním pasem v úvodním klenbovém poli presbytáře. Kamenická profilace nosných klenbových žeber vykazuje v prvních dvou polích v regionu Île-de-France zcela nezvyklý profil. V úvodním prvním poli sestává z úzké středové lišty s oboustranným zkosením, která výrazně vystupuje zpod dvojice postranních mohutných torusů (oblounů). Ve druhém klenbovém poli je profil tvořen širokou předstupující plochou páskou osazenou na hřbetě tlustého válečku, což v příčném řezu vytváří raritní tvar srdce s plochým hrotem. V závěrečném třetím poli (v apsidě) se profilace radikálně proměňuje a přejímá čistý, importovaný normanský typ profilu. Ten je charakterizován jedním masivním torusem, který je pevně zapuštěn do podkladového kamenného pasu přísně čtvercového průřezu. Mohutné mezilodní pasy jsou řešeny jako dvouústupňové. V patkách však svisle dosedají na páry dvou samostatných kolonet se sloupovými hlavicemi, a nikoli na trojice podpor, jako tomu bylo v severním křížovém rameni transeptu. U obou hlavních pasů, které vymezují úvodní klenbové pole chóru z východu i západu, je vnější (horní) ústřední oblouk (archivolta) bohatě profilován dvěma samostatnými torusy. Spodní (vnitřní) ústup oblouku tvoří hluboké vyžlabení sevřené mezi dvěma torickými pruty. Třetí mezilodní pas vykazuje zcela odlišnou strukturu a nese mimořádně vzácný profil tvořený soustavou pěti torusů o stejném průměru, z nichž dva nesou horní ústup a tři jsou vyčleněny pro ústup spodní; středový torus je přitom vysunut výrazně dopředu před obě zbývající krajní žebra. Robertovská sloupová krypta Podzemní klenutá krypta představuje nejstarší dochovanou část chrámu a jako jediná konstrukce zbyla z původního kolegiátního kostela, který založil král Robert II. Pobožný a jehož stavba byla dokončena kolem poloviny 11. století. Tento podzemní sál má skromné rozměry. V medievistice se předpokládá, že obvodové zdivo krypty půdorysně přesně odpovídá rozvrhu chóru tehdejší raně středověké svatyně. Tento rozsah dokládá, že původní robertovský kostel z 11. století měl poměrně malé rozměry, což se stalo hlavním důvodem pro jeho pozdější demolici a radikální novostavbu o necelé století později. Půdorys krypty má halovou dispozici sestávající ze tří stejně širokých lodí: ústřední loď tvoří čtyři čtvercová klenbová pole; obě boční lodě mají nejprve tři čtvercová pole, na která v závěru navazuje nepravidelné trojúhelníkové klenbové pole; toto geometrické uspořádání dává závěru krypty polygonální tvar se zkosenými stěnami. Celý podzemní prostor je zaklenut robustními vápencovými hranovými klenbami. Ty byly v novověku pokryty barokní dekorativní výmalbou. Klenby postrádají jakékoli dělicí klenební pasy (*doubleaux*) a jejich váha spočívá na šesi samostatných monolitických válcových sloupech volně stojících v prostoru. U stěn je doplňují polosloupy zapuštěné do zdiva a rohů stěn. Sloupy postrádají klasické krycí desky (abakus) a koše jejich hlavic plynule přecházejí do válcových dříků. Jejich specifický tvar a mírné rozšíření vyplývají z konstrukčního přechodu mezi čtvercovou patou klenby a kruhovým průřezem sloupu. Všechny hrany klenby jsou zkosené. Reliéfní dekor má archaický, hrubý ráz – spíše než o hluboký kamenický reliéf se jedná o mělce ryté linie, které jsou na mnoha místech vlivem vlhkosti zcela setřené a nečitelné. Na nejlépe dochovaných hlavicích lze bezpečně identifikovat tyto motivy: dvojice protilehlých, k sobě přitisknutých volutových rozvilin (háků), které jsou od sebe odděleny dvěma listy uspořádanými do tvaru písmene V; ploché, primitivní románské listy pokrývající stěny košů hlavic. Válcové dříky sloupů nebyly sestaveny z celistvých kamenných bubnů; každý druhý řádek zdiva sloupu tvoří dvojice samostatně přitesaných půlkruhových bloků. Patky sloupů, které jsou kvůli novodobým cementovým nánosům téměř nečitelné, dosedají na robustní čtvercové kamenné podstavce (sokly). Vstup do podzemí vede ze druhých klenbových polí obou transeptových ramen chrámu prostřednictvím dvou symetrických schodišť, na jejichž stěnách je vytesán letopočet 1811 dokládající novodobou úpravu. Všechny tři původní okenní otvory v polygonálním závěru krypty jsou již od 40. let 12. století zazděny, protože novější pozdně románský chór byl vyzděn podstatně dále směrem k východu. V důsledku tohoto rozšíření stavby do krypty neproniká žádné přirozené světlo a prostor zůstává v temnotě. V zadní stěně prvního klenbového pole se nachází hluboká obdélníková nika odpovídající rozměrům schodišťových vstupů; druhá doprovodná nika je prolomena v síle zdiva třetího severního pole. Profesorka Anne Pracheová ve svých srovnávacích studiích klade tuto robertovskou kryptu do přímé souvislosti s architekturou podzemní kostnice pod severní sakristií. Severní boční loď a absidioly Severní dvojitá boční loď chóru a k ní přisazené kaple (absidioly) představují podle analýz profesorky Anne Pracheové části, které vykazují pokročilejší gotické tvarosloví než hlavní podélná loď. Tyto prostory vykazují vysokou materiálovou homogenitu, stavebně spadají do poloviny 12. století (kolem roku 1150) a gotická huť je budovala v rámci téže stavební kampaně jako žebrové zaklenutí sousedního severního transeptu. Přestože je tato severní boční loď – shodně se severním ramenem transeptu – uspořádaná jako dvojlodí o dvou klenbových polích, rozkládá se na výrazně menší půdorysné ploše. Tento stísněný prostor vykazuje specifické parametry: - První (vnitřní) loď vykazuje na svém západním náběhu stejnou šířku jako přilehlé pole transeptu, avšak směrem k východu se postupně zužuje v důsledku šikmého vyzdění mezilodních pasů a druhá (vnější) loď je již od počátku užší než sousední transeptové pole a směrem k východnímu závěru se dále zužuje kvůli šikmému lícování vnější obvodové stěny. Stísněný půdorys byl hlavním důvodem, proč musel gotický mistr rezignovat na přísné uplatňování principu absolutní strukturální ekvivalence (shody počtu žeber a kolonet), který dodržel v transeptu. V důsledku toho mohutné horní vnější ústupy klenáků u velkých arkád směřujících do hlavního chóru dosedají přímo na pískovcové zdivo namísto samostatných kolonet. Stavitel zredukoval celkový počet klenbových prvků: zcela vypustil obvodové nástěnné formerety (čelní oblouky) a eliminoval vnější ústupy mezilodních pasů. Centrální svazkový pilíř stojící uprostřed těchto čtyř polí je proto obklopen pouze čtyřmi robustními sloupy na osách a čtyřmi jemnými rohovými kolonetami. Tento nucený kompromis přinesl některé disproporce – zejména tvarovou nepravidelnost pilířů na rozhraní s transeptem, jejichž svislé stěny zůstaly zcela hladké, bez kolonet. Dalším nedostatkem je nesymetričnost arkády směřující do severovýchodního pole transeptu vůči podstatně širší klenební lunetě sousedního pole boční lodi. V severovýchodním rohu prvního pole vnější lodi (u paty severní stěny) navíc stavitelé do zdiva zapustili jednu slepou, nevyužitou kolonetu, která měla původně nést formeret, od jehož realizace se nakonec upustilo. Profil mezilodních pasů je shodný s posledním pasem chóru a sestává ze tří torusů, z nichž střední výrazně vystupuje dopředu. V obou západních polích mají diagonální žebra profil tlustého válečku sevřeného mezi dvěma šikmými zkoseními, zatímco v obou východních polích jsou již čistě jednooblounová. Mimořádným prvkem jsou zdejší visuté kamenné svorníky, které vykazují specifický ikonografický program: Andělské svorníky (1. klenbové pole): V prvním klenbovém poli obou lodí je ústřední růžice obepnuta souborem osmi andělů rozvržených jako paprsky kola. Tyto postavy jsou vysoce stylizované, mají štíhlou protáhlou siluetu, rozepjatá křídla a ruce sepnuté k modlitbě. Čtyři andělé zaujímají pole mezi žebry, zatímco zbývající čtyři jsou vytesáni přímo z konstrukčních klenáků diagonálních žeber. Tuto kompozici detailně zdokumentoval a publikoval architekt Eugène Viollet-le-Duc. Sněm čtyř králů (2. klenbové pole): V navazujícím druhém poli obou lodí svorník zobrazuje čtyři korunované krále z rodu Kapetovců sedící kolem kulatého stolu. Podle historických analýz se jedná o rané monumentální zpodobnění prvních čtyř panovníků této dynastie (Roberta Pobožného, Jindřicha I., Filipa I. a Ludvíka VI. Tlustého). Králové sedí v polích mezi žebry a zvedají paže, které jsou vytesány přímo z klenáků gotických žeber, přičemž their prsty se uprostřed klenby setkávají. Shodný motiv čtyř králů lze ve Francii nalézt již pouze ve třetím poli podélné lodi chrámu v Chars, kde však sochařské provedení vykazuje nižší kvalitu. Sochařský styl těchto kompozic koresponduce s monumentálním jižním Královským portálem. Rostlinná výzdoba sloupových hlavic se omezuje na jemné akantové listy uspořádané ve dvou řadách nad sebou, které v rozích tvoří listové palmety či voluty; rozdíl oproti hrubým románským maskám v hlavní lodi je výrazný. Okna jsou mimořádně velká a široká, mají půlkruhový románský záklenek, lemují je dvě štíhlé kolonety s hluboce řezanými hlavicemi a završuje je dvojitá torická archivolta. Krycí desky (abakus) těchto oken tvoří souvislou horizontální římsu situovanou výše než abaky klenebních přípor. Okno v prvním poli bylo v pozdním novověku osazeno pískovcovou kružbou v čistém slohu pozdní plaménkové gotiky. Obě severovýchodní půlkruhové kaple (absidioly) se do prostoru bočních lodí otevírají prostřednictvím půlkruhových románských mezilodních pasů, které vykazují anomálně zvýšený, stlačený náběh. Tyto kaple jsou rozměrově velmi subtilní a dosahují přesně poloviny celkové šířky ústředního křížení transeptu. Jedná se o jediné konstrukční části v celém severovýchodním nároží chrámu, které byly pozdějšími stavebními zásahy radikálně přezděny. Na samém počátku 13. století, v souvislosti s výstavbou vnějšího opevnění s ozubeným pevnostním cimbuřím, byly původní románské konchové klenby kaplí kompletně strženy a nahrazeny raritními gotickými dvoužeberními klenbami. Tato konstrukční anomálie vykazuje tyto parametry: diagonální pískovcová žebra mají profil složený ze tří rovnoběžných torusů, což je přesná tvarová replika profilace hlavních mezilodních pasů; tato dvě žebra vycházejí z jednoho společného bodu umístěho přesně v geometrickém středu lomeného vstupního pasu kaple; odtud se paprskovitě rozbíhají směrem k východu a zapadají do obou koncových rohů stěn u závěru, kde jsou zachyceny na štíhlých mramorových kolonetách s historiovanými hlavicemi. Všechny tyto kamenné dříky jsou přesně v polovině své svislé výšky zpevněny a opásány masivními kamenickými nákružky. Tyto prstence liniově navazují na krycí desky sousedních kolonet rámujících okenní otvory i slepé dekorativní arkády, které rytmizují obvodové zdivo bočních stěn. Jižní dvojitý transept Na jižní straně chrámu Notre-Dame-du-Fort se vnitřní uspořádání rozvíjí v opačném smyslu než u severního křídla. Zatímco severní lodě se směrem k východu zužovaly, šířka obou paralelních lodí jižního křížového ramene se při postupu k východnímu závěru zvětšuje, a to již od prvního (vnitřního) klenbového pole transeptu. Čelní jižní obvodová stěna tohoto bloku je vyzděna šikmo a kosoúhle, což v interiéru vytváří dynamický prostorový dojem. Celé jižní křížové rameno vzniklo v poslední třetině 12. století (v letech 1170–1180), takže v jeho celkové konstrukci již zcela chybí přímé románské vlivy. Pokročilé gotické tvarosloví zde doplňuje řada detailů odkazujících na starší části chrámu. Jde především o vysoká gotická lancetová okna v horní úrovni západní stěny, z nichž okno v prvním klenbovém poli (přímo nad pultovou střechou jižní boční lodi) se téměř dotýká patky klenby. Mohutné mezilodní pasy jsou řešeny jako dvouústupňové, profilované širokou lištou mezi dvěma volnými torusy. Diagonální klenbová žebra mají čistý jednooblounový profil a pilíře obklopuje přesný počet štíhlých kolonet odpovídající počtu nesených žeber a pasů. Tyto prvky navazují na řešení použité v hlavním presbytáři i v severním transeptu. Všechny kamenné dříky, které odpovídají vnějším ústupům klenebních pasů, diagonálním žebrům a čelním obloukům (formeretům), jsou však v této mladší fázi výrazně štíhlejší a subtilnější. Vzhledem k tomu, že průměr jader pilířů zůstal nezměněn, dává tento kontrast vyniknout hlubokým, ostře řezaným stupňovitým ústupkům zdiva mezi jednotlivými kolonetami. Vertikální a světlý charakter jižního traktu je v odborné literatuře vysoce oceňován. Zatímco vertikální architektura svými subtilními tvary předznamenává pokročilou gotiku, sochařská výzdoba hlavic tomuto vývoji zcela neodpovídá a nedosahuje řemeslné kvality starších románských částí lodi. Na centrálním pilíři uprostřed čtyř polí převažují ploché vodní listy doplněné v rozích o zjednodušené voluty. Na západních a jižních nástěnných příporách se opakují motivy akantových listů, které gotická huť dříve rozvinula v severní boční lodi chóru. Naopak na stavebním rozhraní s ústředním křížením a s prvním klenbovým polem chóru vykazují nosné pilíře odlišnou strukturu a obsahují starší pískovcové bloky ze 40. let 12. století. Nejvýznamnější částí jižního transeptu je jeho čelní jižní stěna. Zdejší velká okna v dolní úrovni zdobí bohatá dvouústupňová torická archivolta a po stranách je lemují dvojice jemných volně stojících kolonet. Rostlinný dekor na hlavicích plynule pokračuje podél stěny v podobě souvislého horizontálního reliéfního vlysu, který se táhne až do rohů zdiva. Každé z těchto velkých oken završuje malé kruhové okno (okulus) s jemnou kamennou kružbou. Kolem středu těchto dvou kružeb se radiálně rozbíhá soustava jedenácti a dvanácti drobných kolonet uspořádaných jako paprsky. Na vnějším obvodu jsou tyto kolonety odděleny soubory drobných arkádiček ve tvaru stlačeného oblouku, které se otevírají směrem ke středu, případně jsou zakončeny polokruhem směřujícím k vnějšímu okraji okna, což představuje vzácný architektonický prvek. Okno ve vnitřním klenbovém poli je záměrně umístěno podstatně výše než okno sousední, aby v přízemí uvolnilo prostor pro menší boční portál. Průběžná horizontální torická římsa vyznačuje linii parapetních zdí. Pozoruhodné jsou patky těchto jižních polosloupů, které mají krychlový tvar s dvojitým stupňovitým ústupkem a jejich spodní části zdobí hluboce vytesaný pilovitý a kosočtverečným dekor. Napojení jižního transeptu na přilehlou jižní dvojitou boční loď chóru zajišťuje dvojice mohutných přízemních arkád. Přímo nad těmito klenáky jsou gotické křížové klenby sice osazeny čelními oblouky (formerety), avšak na rozdíl od ostatních tří ramen transeptu tyto formerety postrádají vlastní svislé podpěry. V patkách se dělí o společnou plochu krycích desek (abakus) s diagonálními žebry. V jihovýchodním koutu stěny tento konstrukční kompromis vedl k vytvoření předimenzovaného abaku, který svou plochou výrazně přesahuje podstatně menší sloupovou hlavici, na níž je usazen. Jižní dvojitá boční loď se v podélné ose přísně omezuje na pouhá dvě klenební pole (travé). Přestože vykazuje vysokou tvarovou i materiálovou homogenitu s prostorem jižního transeptu, jeho klenby jsou zedníky mechanical skloněny a zataženy podstatně níže k zemi, neboť celý tento dvojitý trakt vyrostl v průběhu starší samostatné stavební kampaně. Stavební archeologie tuto etapu fixuje přesně do poloviny 12. století a inženýrsky ji vkládá do úzkého intervalu mezi dokončení severního boční lodi s transeptem a mladší stavbu jižního transeptu. Vzhledem k tomu, že na severní stěně byl robustní mezilodní pas směřující do hlavního chóru ponechán přesně v té podobě, v jaké jej zedníci rozvrhli v předstihu v 40. letech 12. století, absentuje na něm horní vnější odstup voussury. Obě vznosné gotické klenby této jižní boční lodi nesou diagonální žebra profilovaná ostrým středovým klenebním švem (hranou) sevřeným mezi dvěma torusy, což v Île-de-France představuje učebnicový, masivně uplatňovaný profil první periody gotického stavitelství. Obě tato pole jsou od sebe pevně oddělena mezilodním pasem (profilem lišty mezi dvěma torusy) od trojúhelníkové klenby, zcela prosté jakýchkoli nosných žeber. Na západní frontě byla z tohoto důvodu kompozice pilíře inženýrsky narychlo upravena a rozšířena o jednu dodatečnou vertikální kolonetu (pro statické zachycení náběhu této trojúhelníkové klenby) a o jeden masivní válec polosloupu, určený pro nesení druhého mezilodního pasu přicházejícího z východního směru. Na protilehlé východní stěně se naopak tyčí pouze dva samostatné sloupové dříky, které exaktně v půdorysu vymezují jedno dodatečné, mimořádně exíguální klenební pole lodi. Tento izolovaný úzký prostor je vymezen hlubokým čelním obloukem (formeretem) s gotickým hrotitým lomeným obloukem. Jeho vnitřní část kompletně vyplňuje masivní pískovcová polygonální schodišťová vížka vedoucí na hradební ochozy, starobylý portál a nízká zazděná gotická arkáda situovaná těsně po její levé straně. Kaple v jižní boční lodi Dvojice postranních kaplí, vyzděných na samotném východním konci jižní dvojité boční lodi, obklopuje jedno izolované, veřejnosti zcela nepřístupné klenbové pole. Toto pole se ve středověku otevíralo prostřednictvím hrotité gotické arkády, která je již po staletí zazděna; její pískovcový líc je však dodnes jasně viditelný po levé straně polygonální schodiždové vížky. Tento chráněný prostor, zaklenutý gotickou křížovou klenbou, sloužil jako kapitulní archiv a klenotnice. Horní komora v prvním patře, přístupná skrze točité schodiště vížky, pak fungovala jako hlavní pokladnice chrámu. Na rozdíl od obou velkých ramen transeptu a podélného trojlodí představují tyto jižní kaple nejstarší stavební části vyzděné na jižní straně od ústředního křížení a chóru. Tento fakt dokládá, že v tomto křídle stavební práce postupovaly v souladu se středověkou praxí směrem od východního závěru k západnímu průčelí. V celkovém kontextu stavebních dějin kostela Notre-Dame-du-Fort to však představuje anomálii, neboť hlavní loď a její boční uličky jsou vůbec nejstaršími částmi chrámu a stavební huť v době krále Roberta Pobožného postupovala přesně opačným směrem. Eugène Lefèvre-Pontalis ve svých archeologických posudcích uvádí, že anonymní stavitel těchto jižních kaplí byl řemeslně zručnější a sochařsky nadanější než jeho předchůdce, který vyzdil kruhové absidioly na severní straně chóru. Kaple svatého Růžence (Saint-Rosaire) a Nejsvětější svátosti (Saint-Sacrement) vykazují dokonalou slohovou jednotu, vyvážené proporce a atypický tvar. I přes své skromné rozměry je stěna obou kaplí vnitřně členěna do dvou výškových úrovní. Jejich spodní přízemní část má čistě zaoblený polokruhový půdorys tvořený pouhými dvěma stěnovými poli, což odpovídá řešení v Jouy-le-Comte. Okrajové části těchto rovných bočních úseků již plynule přecházejí do zakřivení. Od linie průběžné horizontální kordonové římsy, která obě výšková patra jasně odděluje, je však zaoblený románský polokruh opuštěn ve prospěch pokročilého gotického polygonálního půdorysu se zkosenými stěnami. V důsledku osazení štíhlých kolonet, okenních pilířů a hlubokých špalet není tento radikální konstrukční přechod stylů při běžném pohledu zřejmý; je však patrný v nejvyšším patře na úrovni obvodových nástěnných přípor, které jsou přisazeny přímo proti plochým lícům zdí. Strukturální odlišnosti mezi oběma kaplemi jsou minimální a spočívají pouze v menší hloubce kaple Nejsvětější svátosti (vpravo) oproti hlubší kapli svatého Růžence (vlevo). Každá z kaplí se do prostoru boční lodi otevírá vchodem situovaným mezi dvěma symetrickými páry jemných kolonet, které jsou od sebe odděleny tenkým pískovcovým zkoseným pilířem o stejném průměru. Tyto atypické svazkové podpory představují tvarovou modifikaci profilu mohutných mezilodních pasů, které rámují trojúhelníkovou bezžebrovou klenbu přímo naproti stěně kapitulního archivu. Koše hlavic jsou vytesány do podoby hustých akantových listů. Specifické nákružky a vlysy byly vysekané i pro tyto tenké zkosené pilíře. Všechny tři prvky se v patce dělí o společnou obdélníkovou krycí desku (abakus), z níž vybíhá mohutný pas profilovaný velkým oblounem v mandlovém tvaru, sevřeným mezi dvěma drobnějšími doprovodnými válečky. V interiéru samotných kaplí jsou obvodové stěny usazeny v jemném ústupu vůči lícům nosných pilířů. V obvých zadních koutech jsou ve zdivu zapuštěny svislé štíhlé kolonety určené pro nesení diagonálních klenbových žeber. Ostatní svislé přípory však nesbíhají až k podlaze, nýbrž jsou ukončeny na nosných konzolách v podobě expresivních lidských masek osazených bezprostředně nad horizontální lištou, která lemuje linii okenních parapetů. V důsledku tohoto řešení zůstávají parapetní zdi obou kaplí po celém svém obvodu zcela hladké, bez vertikálních kolonet či podpůrných prvků, což dává vyniknout dekorativnímu aparátu dolního patra. Ten sestává ze slepých arkád na severních a jižních stěnách: hlubší kaple obsahuje dvě slepé arkády na každé straně, zatímco méně hlubká kaple Nejsvětější svátosti vpravo disponuje pouze jedním zaslepeným obloukem na každém boku. Tyto ozdobné slepé arkády mají gotický hrotitý lomený tvar, shodný s oběma skutečnými okny závěru kaplí, a jsou lemovány dvěma štíhlými volně stojícími kolonetami, které nesou torické archivolty. Horizontální krycí desky (abaky) jejich drobných hlavic plynule obíhají stěnu, procházejí podhledy arkád v úrovni náběžných římsek a táhnou se až k tělům hlavních klenbových kolonet. Vyšší druhé patro stěny začíná od linie druhé kordonové římsy, situované horizontálně v úrovni velkých abaků klenbových žeber a mezilodních pasů. V této nejvyšší úrovni se již žádné slepé arkády nevyskytují; obě skutečná okna závěru jsou v tomto registru dosti malá, mají mimořádně hluboké vnitřní špalety a nesou čistý románský půlkruhový záklenek. Na stavbě jižního traktu Notre-Dame-du-Fort se tak projevuje současná koexistence lomeného oblouku a románského půlkruhu, podobně jako tomu bylo u velkého rovného závěru hlavního chóru: přímo nad těmito okny jsou obvodové čelní oblouky (formerety) rovněž vyzděny v čistém románském půlkruhovém tvaru; naopak formerety na bočních stěnách kaplí vykazují gotický hrotitý lomený tvar; tyto nástěnné patky a formerety jsou ponechány bez jakékoli sochařské profilace. Z hlediska celkového zastřešení má každá z obou kaplí raritní sedmiramennou gotickou klenbu, která je však rozvržena do pouhých pěti kápí. Stavebně-historický průzkum ověřil, že dvě ze sedmi nosných ramen nepředstavují diagonální žebra, nýbrž plní funkci podélných klenbových žeber. Všechna tato žebra mají jednooblounový profil a v jejich středu se nacházejí miniaturní visuté kamenné svorníky v podobě drobných rostlinných růžic, což představuje archaický rys, který výstavbu obou jižních kaplí datuje přesně do poloviny 12. století. Exteriér Monumentální západní věž Monumentální západní věž v průčelí představovala jednu ze dvou věžových dominant chrámu. Druhá, dnes již zcela zaniklá věž – v lidovém povědomí dříve nazývaná „Olověná věž“ (Tour de Plomb) – se ve středověku tyčila přímo nad ústředním křížením transeptu. Padla však za oběť revolučnímu ikonoklasmu v roce 1793. Z nynější pískovcové zvonice spadá do původní robertovské stavební kampaně z let 1130–1135 pouze robustní přízemní základna, zatímco vyšší patra vyrostla během následujících tří fází výstavby. Konstrukční napojení této základny na první velké zvonové patro, vyzděné v rámci druhé kampaně, se v exteriéru opírá o elegantní kamenný náběh s tesaným šupinovým dekorem. Vnější architektonické ztvárnění tohoto prvního zvonového patra vykazuje tyto parametry: všechny čtyři exteriérové rohy masivu jsou opticky zjemněny integrovanými štíhlými rohovými kolonetami; okenní otvory jsou dosti úzké, jsou hluboko zapuštěny do síly pískovcového zdiva a otevírají se mezi dvojicemi kolonet; tyto kolonety nesou půlkruhovou dvouústupňovou torickou archivoltu; středový pilíř mezi těmito sdruženými osami je zredukován na konstrukční minimum a celá tato profilace je na vrcholu lemována souvislou profilovanou okapovou lištou. Tato okapová lišta v patkách plynule dosedá na průběžnou horizontální kordonovou římsu, která bez přerušení obíhá celý plášť věže a protíná i těla rohových kolonet. Koše hlavic byly v průběhu staletí vlivem povětrnostní eroze téměř kompletně zahlazeny; na několika chráněných místech se však v detailech dodnes dochovaly vzácné relikty palmet a antických akantových listů. Přechod k vyššímu, druhému zvonovému patru zajišťuje robustní profilovaná lišta, na kterou navazuje krátká šikmá stříška a vystupující obloun (torus). Všechna velká okna této nejvyšší zvonové úrovně si uchovávají čistý románský půlkruhový záklenek, avšak výzdoba je zde znatelně jednodušší než v patře spodním. Okenní otvory v lících ohraničuje pouze jedno souvislé průběžné obložené žebro zcela bez hlavic či abaků. Přesně v úrovni náběžných římsek obíhá celý plášť věže vystupující torus, který se nad každou okenní archivoltou prohýbá a kopíruje její polokruh. Rohové kolonety se na tomto patře vyskytují rovněž, avšak stavitelé jejich vyzdívání zahájili anomálně až přesně v polovině výšky patra. Celý pískovcový masiv zvonice je na samém vrcholu zakončen souvislou podstřešní římsou nesenou soustavou deseti modilonů na každé straně fasády (včetně rohových konzol). Tyto konzolky jsou vytesány do podoby expresivních lidských a zvířecích masek (maskaronů), které se pravidelně střídají s dvojicemi kamenných koulí. Tato podstřešní římsa fixuje konstrukční počátek a náběh monumentální osmihranné kamenné jehlanové špice, jejíž vyzdívání bylo zahájeno v rámci této třetí etapy. Spodní část této mohutné kamenné špice se oproti jejím vyšším úrovním vyznačuje zcela hladkým, nezdobeným lícem zdiva. Tento fakt však nepředstavuje kompoziční nedostatek, neboť pozornost je okamžitě upoutána čtyřmi monumentálními střešními vikýři a čtyřmi nárožními schodišťovými vížkami. Úvodní dvě výšková patra těchto prvků vyrostla pod vedením mistra třetí kampaně. Okenní osy těchto velkých spodních luceren lemují dva souvislé torusy, což dokládá, že jejich konstrukce tvoří nedílný celek s vyzdíváním nejvyššího zvonového patra. Každý z těchto čtyř vikýřů byl v původním projektu opatřen masivním plným trojúhelníkovým štítem, jehož horní polovina však byla dodatečně snesena, když na stavbu po nucené pauze nastoupila čtvrtá stavební kampaň věže. Nový stavitel, pověřený celkovým dokončením jehlanové špice, nechal tyto uřezané horní části starších štítů nahradit přizděním druhého, vyššího řádu štíhlejších gotických luceren. Jejich úzké okenní otvory s půlkruhovým záklenkem po stranách lemují dvojice jemných kolonet s historiovanými hlavicemi, jejichž krycí desky tvoří prosté, ostře zkosené okapové destičky plynule splývající s šikmými stěnami špice. Okenní archivolty horní řady vikýřů jsou ponechány bez sochařského dekoru. Trojúhelníkové štíty všech těchto luceren, stejně jako jejich drobná sedlová zastřešení, jsou celoplošně pokryty kamenickým šupinovým dekorem, který je totožný s povrchem celého hlavního tělesa jehlanové špice; liniové hrany a náběhy stěn však v těchto partiích postrádají torické krycí pruty. Mimo tato okna jsou stěny špice zcela plné a bez otvorů, avšak špice nepůsobí těžkopádným dojmem díky čtveřici neobyčejně subtilních nárožních schodišťových vížek, které zaujímají všechny čtyři exteriérové rohy věžní platformy. Tyto vížky mají šestiboký (hexagonální) půdorys, avšak linie jejich úvodních dvou výškových pater se přisazuje přímo proti šikmému plášti špice, takže se navenek otevírají pouze třemi volnými stěnami. Každé z těchto pater je sestaveno výhradně ze soustavy jemných štíhlých kolonet – v počtu jedné kolonety na každý nárožní úhel –, které v nejvyšším patře nesou prosté půlkruhové arkádičky bez sochařské profilace. Koše těchto miniaturních hlavic jsou vyřezány do podoby drobných úžlabních rohových volut. Jednotlivá patra vížek jsou od sebe horizontálně oddělena drobnými podstřešními římsami nesenými konzolkami s lidskými maskami. Konstrukční anomálii představuje nejvyšší, v pořadí třetí patro těchto vížek. Tato závěrečná úroveň nebyla v původním projektu třetí kampaně plánována; stavitel čtvrté fáze ji vyzdil s výrazně zmenšeným půdorysným průměrem. Její drobná podstřešní římsa, tvořená jednoduchou, ostře zkosenou kamennou deskou, nese malou šestibokou jehlanovou stříšku, která tvoří miniaturu hlavní špice věže. Tyto šestiboké nárožní vížky představují v kontextu severofrancouzské středověké architektury ojedinělý prvek, který z hlediska vývoje dějin umění stojí na rozhraní typologických schémat 12. a 13. století. V uměleckohistorickém srovnání v rámci oblasti Île-de-France bývá západní věž kostela Notre-Dame-du-Fort v Étampes oceňována pro svou štíhlost a vznosnou eleganci, přičemž je v odborné literatuře často kladena nad známou jižní věž katedrály v Chartres i nad soudobé románské zvonice v povodí řeky Oise. Přestože slohová jednota této zvonice není kvůli střídání čtyř stavitelů úplná, její vznosná silueta a monumentální charakter patří k významným projevům středověkého stavitelství v regionu. Západní průčelí a jižní stěna Monumentální západní průčelí s trojicí vstupních portálů a celá jižní obvodová stěna boční lodi (s výjimkou románského jádra věže) vznikly současně na samém počátku 13. století (kolem let 1200–1210). Tato rozsáhlá stavební přestavba byla vyvolána strategickým nařízením transformovat chrám Notre-Dame-du-Fort na opevněnou pevnostní stavbu. Z čistě estetického hlediska nebyl tento zásah budově nijak ku prospěchu: do exteriéru přinesl chladné, ploché stěny, které sice zednické cechy precizně vyzdily z jemně tesaných vápencových kvádrů řádkového zdiva, avšak jejich předsazením zanikly původní románské dekorativní prvky. Jedinou výjimkou, která zůstala šťastnou shodou okolností zachována v původní podobě, je jižní boční vchod – světoznámý Královský portál (Portail royal). Všechny obvodové hradební zdi jsou na samém vrcholu zakončeny robustním ozubeným pevnostním cimbuřím. Tato fortifikace postrádá pokročilé gotické arkýřové podsebití či nárožní střelecké vížky, disponuje však souvislým, plně průchozím obranným hradebním ochozem. Jeho vybudování v síle zdiva si tehdy vyžádalo snížení šikmých pultových střech nad všemi postranními bočními loděmi a kaplemi. Západní stěna severní kaple a jižní stěna jižní kaple (které flankují věžní zvonici) jsou v přízemí vyzděny výrazně šikmo a kosoúhle, což je přímým důsledkem absolutního nedostatku volného místa v tehdejší husté městské zástavbě podhradí. Těsně po levé straně hlavního centrálního portálu lze v líci fasády pozorovat výrazný stavební náběh a zesílení zdiva. Pouze část fasády, která odpovídá podvěžnímu narthexu a jižní kapli, je v exteriéru vizuálně členěna do dvou výškových úrovní; veškeré zbývající obvodové hradby vykazují pouze jedno mimořádně vysoké patro. Toto vyšší druhé patro v exteriéru reprezentuje jižní obvodová zeď hlavní lodi. Ta je však posazena v hlubokém stavebním ústupu a je z ulice kvůli hustotě uliční sítě takřka neviditelná. Trojice západních portálů vykazuje vysoce atypickou strukturu: Levý severní portál (kaple): Má trojnásobnou ústupovou archivoltu složenou z hladkých, neprofilovaných pískovcových klenáků se zkosenými hranami. Kamenný tympanon je zcela hladký a prostý jakýchkoli reliéfů; z hlediska stereotomie se jedná o masivní, monolitický překlad (nadpraží) vytesaný do specifického sedlového tvaru, který nad sebou nese souvislou řadu kamenných kvádrů. Krycí desky (abakus) jsou sochařsky zdobeny motivy hustých révových listů a plastických hroznů vinné révy. Tyto abaky v patkách svisle dosedají na historiované hlavice dvou symetrických skupin tří kolonet zapuštěných v pravoúhlých ústupcích a koutech zdiva fasády. Dvě vnitřní kolonety jsou vytesány přímo z konstrukčních kvádrů pilíře a jsou výrazně štíhlejší než ostatní dříky, avšak jejich hlavice vykazují silný plastický objem. Zbývající čtyři kolonety jsou volně stojící monolitické mramorové pruty. Koše obou vnějších hlavic po stranách lemuje krátký horizontální úsek reliéfního vlysu se shodnými révovými motivy. Přímo nad vrcholem tohoto severního portálu obvodovou hradbu protíná jedno hrotité lomené okno s jednoduchou archivoltou. Centrální portál (narthex): Je od levého severního vchodu vzdálen přesně pět metrů a vykazuje nesrovnatelně bohatší sochařský i teologický aparát, který je detailně analyzován níže. Pravý jižní portál (kaple): Je přisazen těsně k boku centrálního vchodu. Jeho ústupová archivolta je trojnásobná a kamenný tympanon je rovněž zcela hladký a bez reliéfů. Ve všech ostatních kamenických detailech, profilech kolonet i révových abacích je však věrnou tvarovou kopií portálu levého. Přímo nad linií těchto tří portálů probíhá mohutná horizontální kordonová římsa profilovaná oblým vytaženým torusem, která v plášti vymezuje počátek vyššího druhého patra západní pevnostní fasády. V této úrovni se nachází jedno velké gotické okno v čistém hrotitém lomeném tvaru. Otvor je v lících obepnut zkoseným ostěním a jeho vybudování spadá do původní epochy stavby hlavní lodi ze 30. let 12. století. Během dodatečné pevnostní přestavby na počátku 13. století však bylo okno nově osazeno reprezentativní trojnásobnou gotickou archivoltou, která svisle dosedá na drobné abaky štíhlých kolonet s listovými hlavicemi. Monumentální centrální portál gotického průčelí představuje mistrovské dílo vrcholné středověké plastiky v Île-de-France. Jeho čtyřnásobná ústupová archivolta je bohatě profilována vytaženými volnými torusy, které jsou na samém vrcholu osově završeny souvislým, vznosně prohnutým ozdobným pásem z dubových a révových listů propletených s hrozny vinné révy; historik Louis-Eugène Lefèvre se však na základě průzkumu detailů domníval, že se spíše jedná o velmi realisticky vytesané lodyhy potoční řeřichy. Kamenný tympanon je celoplošně pokryt basreliéfními plastikami rozvrženými do dvou horizontálních registrů nad sebou, které zobrazují soubor více než čtyřiceti samostatných lidských a andělských postav. Svrchní hlavní registr - Ústřední scéně dominuje výjev Korunování Panny Marie. Po levé straně od Madony sochaři ztvárnili scénu Snu tří králů (Songe des rois mages) a na pravé straně výjev završuje Klanění tří králů (Adorace). Spodní registr: Rozvíjí horizontálně řazený cyklus Kristova dětství. Při postupu zleva doprava ikonografie zachycuje Zvěstování Panně Marii, Navštívení Panny Marie u svaté Alžběty a scénu Narození Páně, která vykazuje naturalistickou zvláštnost – Panna Marie je zpodobněna rodící na lůžku, přičemž jí asistuje porodní bába. Následují reliéfy Zvěstování pastýřům, Vraždění neviňátek v Betlémě a cyklus uzavírá Útěk do Egypta. Konstrukce portálu zcela postrádá vodorovný nosný překlad (nadpraží), takže spodní řada figur dosedá přímo na hranu dveřního otvoru. Krycí desky (abakus) jsou vytesány v naprosté shodě s listovým okapovým pásem archivolty. Válcové dříky kolonet vykazují stejné pravoúhlé uspořádání s tenkými příporami u dveří a s horizontálními vlysy, které doprovázejí vnější hlavice. V bohaté, botanicky přesné flóře, která pokrývá koše těchto hlavic, Louis-Eugène Lefèvre identifikoval listy pryskyřníku, dubu, orlíčku, kapradiny a mladých výhonků břečťanu či vinné révy. Významným prvkem a pojítkem je, že obě vnější příporové kolonety jsou po obou stranách ostění obepnuty souvislým svislým řádkem vytesaných kamenných perel. Tento perlový motiv se opakuje na všech částech, obezdívkách a pilířích chrámu zřízených během pevnostní přestavby na počátku 13. století, což medievistice poskytuje materiální důkaz o tom, že veškeré tyto fortifikační práce spadají do jedné ucelené stavební kampaně. Jižní obvodová stěna přitahuje badatelský zájem především díky monumentálnímu románskému portálu ze 12. století, jehož ikonografie je rozepsána v samostatné kapitole. Tento vchod v exteriéru chrání předsazená šikmá kamenná stříška, která v patce dosedá na širokou desku nad souvislou podstřešní římsou nesenou modillony s maskaronovými motivy. Na levé straně je tato stříška ukotvena robustním opěrným pilířem (kontrefortem). Veškeré tyto dodatečné exteriérové prvky byly do pláště vetknuty na počátku 13. století v přímé souvislosti s opevňováním chrámu. Půlkruhové románské okno situované v prvním klenbovém poli boční lodi (těsně nalevo od Královského portálu) představuje jediné okno celého trojlodí, které se dochovalo z původní stavební kampaně z roku 1135. V lících je lemováno souvislým vystupujícím torusem a na vrcholu zakončeno torickou archivoltou, která v linii vybíhá do krátkých horizontálních úseků v úrovni náběžných římsek. Protilehlé, velmi úzké gotické lancetové okno v západní stěně severní kaple pochází z pozdější stavební úpravy. Louis-Eugène Lefèvre v těchto místech navíc v historických pramenech doložil existenci středověké obranné střílny, která byla zazděna na sklonku 19. století ve výšce 5,20 metru nad terénem; v současnosti již na vnějším líci zdiva po této střílně nezůstaly žádné viditelné stopy. Z hlediska nejvyšších obvodových zdí lodi a vnějšího statického systému popsal profesor Philippe Plagnieux významný objev – v lících zdiva zdokumentoval přítomnost archaického vnějšího opěrného prvku. Pro jeho jednoduchou konstrukci a nízké vzepětí jej však nelze nazvat klasickým vyvinutým gotickým opěrným obloukem a v odborné terminologii se pro něj užívá termín předsazený opěrný oblouk (či plochý opěrný pilíř). Tento robustní kamenný prvek byl vztyčen přesně na stavebním rozhraní mezi prvním a druhým klenbovém polem lodi. V plášti stavby se uchoval po dlouhá staletí až do svého stržení během památkových prací v průběhu 90. let 20. století. Šikmý náběh dalšího analogického opěrného oblouku je dodnes zazděn přímo v masivu západní obvodové stěny severního transeptu a konstrukční náběh oblouku vykazuje také lícování západní stěny jižního křížového ramene transeptu. Královský portál Světoznámý Královský portál (Portail royal), vestavěný do druhého klenbového pole jižní boční lodi, představuje jeden z vrcholů středověkého sochařství ve Francii. V exteriéru je řešen jako předsunutý stavební rizalit, chráněný šikmou kamennou stříškou. Jedná se o dodatečný stavební zásah, slohově však stále plně románský, který bezprostředně předcházel vyzdění sousedního jižního transeptu. Ten při svém pozdějším vztyčení zakryl pravý nárožní úhel tohoto portálového rizalitu. Jeden z rohů byl původně osazen monumentálními sloupovými plastikami svatého Petra a svatého Pavla (které jsou dnes před nepřízní počasí chráněny a vystaveny v interiéru severovýchodní absidioly). Aby však stavitelé při budování transeptu dodrželi optickou symetrii, museli obě tyto rané sochy demontovat a celý levý nárožní úhel kamenicky přezdít. V obvodovém západním zdivu jižního transeptu navíc museli vysekat hlubokou niku, aby liniově nezakryli jednoho ze dvou velkých andělů vytesaných v basreliéfu přímo na portálových cviklech. Z hlediska celkové tektoniky je portál strukturován následovně: samotný dveřní otvor, osazený dvoukřídlými tesařskými vraty, po obou stranách lemuje dvojice jemných kolonet doprovázených úzkou vystupující lištou. Tyto vnitřní kolonety nesou rozměrný monolitický překlad (nadpraží), který drží monumentální polokruhový tympanon. V přesné vzdálenosti od ostění následují dvě symetrické skupiny tří mohutných kolonet, které odpovídají trojnásobné ústupové archivoltě v čistém hrotitém lomeném tvaru. Každý z těchto nosných sloupových dříků na svém vrcholu nese architektonický baldachýn a jednu sloupovou plastiku. Levý nárožní úhel dnes vykazuje pouze novodobě přitesanou kolonetu o stejném průměru, avšak zcela bez baldachýnu i bez sochy. Aby anonymní románský mistr zaplnil volné stěny, vložil další dvě velmi štíhlé kolonety do meziprostorů mezi rohovými a hlavními portálovými sloupy. Společné suterénní podstavce (sokly), které nesou patky všech kolonet na každé straně ostění, jsou dekorovány svislými obdélníkovými panely (kazetami), shodnými s kompozicemi v pařížském opatském kostele Saint-Germain-des-Prés či na západním průčelí katedrály v Chartres. Celá tato linie v patkách dosedá na profilované kordonové římsy, které jsou od samotného terénu odděleny několika málo kamennými řádky. Všechny tyto portálové podpory a dříky nesou na svých hlavách monumentální souvislý reliéfní vlys, který obepíná levé i pravé křídlo vchodu a nad jednotlivými kolonetami přebírá funkci velkých košů hlavic. Tato dispozice vykazuje shodu s Královským portálem v Chartres. Svrchní část tohoto souvislého vlysu napodobuje tvarování jednotlivých sloupových baldachýnů, které postrádají fiály, jsou po stranách flankovány náznaky drobných nárožních vížek a po celé své šířce jsou členěny úzkými slepými arkádičkami s půlkruhovým záklenkem. Horizontální krycí desky (abakus) zde plní funkci průběžných římsových desek. Jsou vyřezány do podoby stylizovaných akantových listů, což je motiv, který se opakuje na vnější okapové archivoltě portálu a v dvojnásobném měřítku obíhá celou jižní fasádu jako podstřešní vlys pod modilony s maskaronovými motivy. Cvikly archivolty jsou zdobeny plastikami dvou andělů v nízkém reliéfu a v nejvyšším registru levého nároží se tyčí poslední velký sloup s baldachýnem a kompletní sloupovou plastikou. Hlavy všech těchto figur byly během revolučního teroru v květnu 1791 vážně poškozeny a otlučeny. Při stavbě portálu stavitelé zkombinovali čtyři odlišné materiály a geologické typy hornin podle jejich statické odolnosti a sochařské jemnosti: Liaisový vápencový masiv: Soubor osmi sloupových plastik, celá plocha tympanonu i vnitřní klenáky archivolt jsou vytesány z drahocenného, jemnozrnného pařížského lutétského vápence typu Liais. Tento specifický materiál je geologicky bohatý na mikroskopické mořské zkameněliny dírkonožců. Hrubozrnný podkladový vápenec: Přízemní podnože, sokly a spodní vrstvy zdiva byly vyzděny z drsného, staticky extrémně odolného surového vápence z lomů v Souppes-sur-Loing či z Berchères-les-Pierres. Sladkovodní etampský vápenec: Nosné boční pilíře a vnitřní ostění dveří jsou vyzděny z lokálního sladkovodního jezerního vápence, zpracovaného v podobě hrubých stavebních lomových kvádrů. Stampienský křemenný pískovec: Vnější přístupové schodiště a vyrovnávací stupně před portálem jsou vytesány z extrémně tvrdého stampienského křemenného pískovce z lomu ve Fontainebleau. Ikonografický a teologický program Královského portálu se rozvíjí napříč souvislým horizontálním vlysem, plochou nadpraží, tympanonem a ve třech soustředných pásmech archivolt. Původní sestava sloupových plastik čítala osm velkých figur (včetně svatého Petra a Pavla), což odpovídá kompozici chrámu v Saint-Loup-de-Naud. Z šesti plastik, které se dochovaly na svých původních pozicích, lze spolehlivě identifikovat druhou postavu zleva, v níž ikonografie rozpoznává starozákonního proroka Mojžíše, a to podle kamenných Desek desatera, které drží v rukou. Zda zbývající figury ztělesňují výhradně další starozákonní proroky a krále Judska, jako je tomu na západních průčelích v Chartres a v bazilice Saint-Denis, nelze s jistotou potvrdit; sbor doplňovali dva novozákonní apoštolové a dvě z dochovaných postav vykazují rysy žen, což teologickou jednotu programu do jisté míry rozšiřuje. Tyto sochy jsou přímým autorským dílem téže sochařské huti, která vytesala obě levé krajní sloupové plastiky na Královském portálu v Chartres. Přestože obě tato díla vznikala téměř současně, četné detaily a materiálové vazby dokládají, že portál v Étampes byl vytesán jako první a předcházel Chartres. Tento chronologický vztah odpovídá politické roli města Étampes jakožto trvalé rezidence francouzských králů z rodu Kapetovců. Zdejší sloupové plastiky ještě nedisponují tak přísnou svislou osovostí a rigidní statičností jako jejich mladší chartreské repliky; řasení a záhyby rouch (draperií) zde netekou pouze vertikálně dolů, ale kameníci je zkroutili do soustředných kruhů a dynamických spirál, což je příznačné pro pozdně románské umění v oblasti Forezu či střední Francie. Horizontální cyklus souvislého vlysu je rozvržen do dvou tematických okruhů: Levý severní vlys: Je dedikován Kristovu dětství a lidskému Vtělení Páně. Sochařské reliéfy zleva doprava vyprávějí příběh Zvěstování Panně Marii, Navštívení u svaté Alžběty, Josefův sen, scénu koupele novorozeného Ježíše, Narození Páně, Vraždění neviňátek v Betlémě a cyklus vrcholí scénou krále Heroda Velikého rozmlouvajícího s veleknězem v chrámu. pravý jižní vlys: Je plně zasvěcen pašijovému cyklu a vykoupení lidstva. Jednotlivé reliéfní scény vyprávějí příběh vjezdu Ježíše Krista do Jeruzaléma na Květnou neděli, Poslední večeře, příchodu svatých žen k prázdnému Božímu hrobu v neděli vzkříšení a zjevení Krista Máří Magdaleně. Tento akcent na ideu spásy plynule prostupuje do nejvyšších částí portálu. Na rozměrném monolitickém nadpraží se rozvíjí ojedinělá teologická kompozice: v přesném středu zde trůní Panna Marie, která je obklopena sborem dvanácti apoštolů. Přímo nad touto mariánskou scénou se na velkolepém tympanonu nachází monumentální výjev Nanebevstoupení Páně; vzkříšený Ježíš Kristus zde stoupá na nebesa mezi dvěma vznášejícími se anděly. Drobná figurální plastika na třech soustředných archivoltách vykazuje podélnou orientaci, která přesně kopíruje zakřivení lomeného oblouku, což představuje kontinuitu s řádem v Chartres a Saint-Denis. V nejnižší (vnitřní) archivoltě se nachází deset figur, ve střední archivoltě je vytesáno dvanáct postav, což dává celkový počet dvaadvaceti sošek. Tyto postavy však liturgicky reprezentují sbor čtyřiadvaceti starců Apokalypsy, kteří se koří před nebeskou velebností Krista a v rukou drží svůj apokalyptický atribut – loutnu. Tato přímá reference na text Janova zjevení evokuje motiv konce světa, posledního soudu a druhého příchodu Spasitele na zemi. Celou tuto apokalyptickou kompozici na vnějším okraji uzavírá vnější třetí archivolta, na níž je vytesáno čtrnáct sošek starozákonních proroků, kteří svými svitky ohlašují příchod Mesiáše. Křížení, jižní boční loď a kaple Na rozdíl od západního průčelí a podélného trojlodí nebylo rozložité jižní dvojité křížové rameno zasaženo fortifikační přestavbou z počátku 13. století. Jedná se o mimořádně rozlehlou, vnějškově masivní pískovcovou architekturu, kterou na jižní straně zastřešuje a uzavírá jeden monumentální společný štít. Tento vysoký trojúhelníkový štít je zcela hladký, bez jakéhokoli dekoru a v nejvyšší části je proražen pouze dvěma velmi úzkými okénky s čistým románským půlkruhovým záklenkem. Tato čelní stěna je však kvůli extrémní stísněnosti středověké uliční sítě v podhradí téměř skryta. Právě tato nucená stísněnost parcely byla zjevným důvodem, proč exteriérová kompozice postrádá vznosnou gotickou lehkost a eleganci, což ovšem v dolní úrovni nevylučuje propracovanou sochařskou výzdobu okenních os. Tento pevnostní ráz zdiva vykazuje následující parametry: Celkový plášť je zpevněn nápadně plochými, mělkými opěrnými pilíři, které jsou v rané gotice neobvyklé a jejichž redukce byla vyvolána požadavkem neexpandovat do uličního prostoru. Jižní exteriérová fasáda se striktně člení do tří výškových pater, jejichž jednotlivé úrovně jsou od sebe odděleny průběžnými horizontálními vystupujícími torickými římsami, z nichž první obíhá a protíná i tělesa plochých opěrných pilířů. V úrovni druhé (východní) paralelní lodi transeptu je tato první kordonová římsa stažena a vyzděna podstatně níže k zemi, čímž reaguje na strmý topografický sklon a výškovou úroveň středověké ulice. Nejnižší první patro v sobě v úvodní lodi obsahuje původní, dnes již zcela zazděný a zaslepený jižní portál. V nejvyšší části jeho dveřního ostění vystupují souvislé horizontální reliéfní vlysy, které jsou vyřezány s motivy hustých akantových listů, shodně jako koše hlavic čtyř doprovodných příporových kolonet vytesaných jako volně stojící. Tyto kolonety nesou dvojitou torickou archivoltu portálu, na vrcholu lemovanou profilovanou okapovou lištou, a jejich sochařské provedení vykazuje absolutní shodu s hlavicemi v interiéru ramene. Druhé výškové patro je v každé ze dvou paralelních lodí protnuto jedním oknem v mírném hrotitém lomeném tvaru. Tato okna vykazují stejné rozměry, avšak jejich sochařská profilace je záměrně jemně diferencována. Společným znakem obou os jsou velmi štíhlé doprovodné kolonety, souvislé profilované římsové desky v roli abaků a jednoduché archivolty doprovázené okapovým svazkem. Třetí, nejvyšší patro fasády v sobě nese – vepsané do kamenných čtvercových polí – reprezentační kruhová okna (okulus / rosace) s jemnou paprskovitou kružbou. Těsně před náběhem štítu jsou ploché opěrné pilíře ukončeny šikmými stříškami a hradební zeď se stupňovitě zatahuje do nitra prostřednictvím ústupu. Na podélných bočních stěnách se pnou souvislé korunní římsy nesené modilony s maskaronovými motivy. Vnější stěna jižní dvojité boční lodi presbytáře se v podélné ose omezuje na pouhá dvě pole, z nichž pouze jedno jediné se obrací přímo do ulice. V přízemí tato část vizuálně působí jako provizorní mezilehlý konstrukční trakt, který je v linii fasády sevřen mezi masivní blok jižního transeptu a přisazené těleso kaple Nejsvětější svátosti. Její jediné velké okno v čistém hrotitém lomeném tvaru je přesnou replikou oken transeptových. V nejvyšším registru se obvodová zeď zatahuje směrem do nitra chrámu prostřednictvím strmého, technicky náročného stupňovitého kamenného náběhu. Přesně na stavebním rozhraní s přilehlou kaplí se těsně vedle sebe pnou dva samostatné ploché opěrný pilíře (kontreforty). Tato neobvyklá exteriérová duplicita a konstrukční anomálie vykazuje hluboké stavebně-historické opodstatnění: je nezvratným dokladem náhlého přerušení stavby bezprostředně poté, co byla kompletně dokončena hrubá stavba obou východních kaplí závěru; pro tuto teorii jasně hovoří také zcela odlišná geometrická forma a sklon šikmých krycích stříšek u obou těchto opěrných pilířů; souběžně s tím se však přímo nad těmito dvěma pilíři pne souvislá podstřešní římsa s modilony, která v naprosté slohové kontinuitě přechází z pláště kaplí. Průzkum krovů prokazuje, že tato bohatě řezaná římsa a celá nynější zvýšená střešní konstrukce, vyúsťující na východním průčelí do velkého, zcela hladkého trojúhelníkového štítu (pignonu), vůbec nebyla součástí původního projektu ze 12. století. Původní polokruhový půdorys obou postranních kaplí není přirozeně kompatibilní s tímto mladším jednotným zastřešením a velkým společným štítem. Technické napojení obvodových líců kaplí a vnitřního kapitulního archivu na plochu tohoto velkého štítu vyžadovalo dodatečné zalícování a přezdění korunních zdí závěru pomocí nepravidelných, asymetrických kamenných náběhů. Na samém vrcholu nárožního zkosení kaple Nejsvětější svátosti (přímo pod linií nynější podstřešní římsy) se nachází čtveřice původních románských modilonů, které jsou vyřezány do podoby expresivních zvířecích masek, jež zbyly z původní stržené robertovské římsy z 11. století. Tyto starobylé konzolky nesou tři mohutné, dodatečně přisazené kamenné bloky, profilované motivem antické palmety sevřené mezi dvěma krakorci. Pod linií této původní římsy jsou dvě vystupující nároží obvodové stěny sochařsky ozdobena monumentálními figurálními plastikami stojících lidských postav v životní velikosti v roli bájných Atlantů. Tito středověcí atlanti vykazují vysokou sochařskou expresivitu; stojí na nosných konzolách tvarovaných jako vousaté lidské hlavy, které si oběma rukama tahají vlastní kamenné vousy, což mělo v hagiografickém pojetí regionu Beauce demonstrovat tíhu hříchu a drcení lidstva ďáblem před posledním soudem. Mimo tyto propracované sochařské detaily obě východní kaple překvapují naprostou absencí jakýchkoli opěrných pilířů, což dává jejich obvodovým pískovcovým stěnám čistý, nepřerušený pevnostní vzhled. Jejich okenní otvory jsou v obou výškových úrovních rozvrženy na výrazném slohovém rozhraní: vysoká okna v nejvyšším patře mají čistý románský půlkruhový záklenek a jsou v lících ponechána jako pravoúhlé výřezy zcela bez sochařského dekoru, naopak okna v přízemí jsou vyzděna v gotickém hrotitém lomeném tvaru a otevírají se přímo nad průběžnou horizontální vystupující torickou římsou. Ta představuje jediný společný prvek, který sjednocuje všechna jihovýchodní klenbová pole závěru chrámu. Závěr hlavní lodi a severovýchodní absidioly Vnější čelní stěna hlavního presbytáře představuje nejstarší dochovanou část exteriéru chrámu, která se dochovala v autentickém středověkém stavu (hned po severním křížovém rameni transeptu). Vnější architektonické ztvárnění tohoto průčelí vykazuje střídmé parametry, protože toto východní čelo je pohledově exponováno ještě méně než jižní transept, jelikož se otevírá do úzké uličky v podhradí. Pískovcové opěrné pilíře jsou konstruovány jako ploché a mělké, což plně odpovídá období vyzdění chóru těsně před polovinou 12. století (v letech 1142–1145). V kontextu medievistiky však tato subtilní morfologie opěrných pilířů zůstává pozoruhodná, uvážíme-li, že tyto pilíře musely staticky zachytit tlaky vůbec nejstarší křížové žebrové klenby v regionu. Pravý opěrný pilíř tohoto čelního bloku vykazuje tyto parametry: na svém vnějším nároží je doplněn integrovanou svislou kolonetou s listovou hlavicou, která však stoupá pouze do poloviny celkové výšky stěny, kde je ukončena průběžnou horizontální profilovanou torickou římsou. Tato římsa v plášti budovy vyznačuje stavební rozhraní mezi oběma výškovými patry. Přímo v ploše přízemí se středové osové okno otevírá v útrobách předsunutého mělkého rizalitu, který v tloušťce zdiva odpovídá vnitřní mělké oltářní nice. Na rozdíl od bohaté sochařské výzdoby uplatněné v interiéru chóru však v exteriéru ani toto ústřední okno, ani obě s ním sousedící postranní okna dolního tripletu neprovází žádná sochařská profilace archivolt; obě krajní okna pouze dosedají na průběžnou horizontální torickou lištu. Naopak ve vyšším druhém patře jsou všechna tři okna tohoto velkého horního tripletu sochařsky bohatě dekorována, a to shodným způsobem jako ústřední osové okno v interiéru – otevírají se pod torickými archivoltami v čistém gotickém hrotitém lomeném tvaru, které svisle dosedají na čtvercové abaky jemných kolonet s historiovanými hlavicemi. Obě malé severovýchodní polokruhové kaple (absidioly) a celá přilehlá severní dvojitá boční loď byly během opevňovacích prací na počátku 13. století zasaženy fortifikací chrámu. Na rozdíl od radikálního postupu uplatněného u západního průčelí a jižní boční lodi zde však stavitelé nepřistoupili k demolici obvodových zdí. Původní románské zdivo ze 40. let 12. století bylo v přízemí kompletně ušetřeno a transformace se dotkla výhradně nejvyšších podstřešních partií: přímo nad zaoblenými polokruhovými závěry obou kaplí byla snesena starší kuželová zastřešení a nahrazena strmými šikmými kamennými náběhy, shodnými s řešením obou jižních kaplí. Bezprostředně nad těmito šikmými náběhy vyzdili zedníci vysoké, masivní ozubené pevnostní cimbuří, které v podstřešní části propojili s obranným hradebním ochozem nad severní obvodovou stěnou. Přesně v nárožním spoji mezi východní a severní stranou tohoto cimbuří vystupuje souvislý vertikální řádek vytesaných kamenných perel, který vyrůstá zpod patky konzoly v podobě lidské masky. To opětovně potvrzuje časovou jednotu této fortifikační kampaně z doby krále Filipa II. Augusta. Zatímco v nejvyšší střešní úrovni se obě absidioly vizuálně spojují v jeden střešní blok, v nižší úrovni zůstávají od sebe odděleny mohutným svislým polosloupem s listovou hlavicí. Z krycího abaku této hlavice osově stoupá obdélníkový pískovcový panel, jehož svislý kamenný štít v patce dosedá na dvě samostatné konzolky v podobě maskaronů. Na samém vrcholu tohoto panelu se nachází další dvojice lidských masek, které nesou profilovanou římsovou desku tvořící nosné lože pro realisticky vyřezávanou kamennou plastiku otevřeného hrdla chrliče, určeného pro odvádění dešťové vody z hradebního ochozu. Identické vertikální příporové polosloupy se sloupovými hlavicemi jsou zapuštěny také na stavebních rozhraních mezi jednotlivými kaplemi a přilehlými staršími částmi obvodového pláště kostela. Jak ve svých studiích shodně konstatovali francouzští archeologové a medievisté, velké rozměry okenních os v těchto kaplích z vojenského hlediska snižují reálný obranný význam těchto vnějších fortifikačních prvků a cimbuří. Enormní šířka těchto románských okenních výřezů je navíc z hlediska stereotomie jen obtížně slučitelná s půlkruhovým zaobleným půdorysem obou absidiol, protože gotické vitrážové okenní tabule a jejich olověné armování nejsou prohnuté, ale jsou osazeny v rovných liniích. Vnější dekorativní profilace těchto oken je přitom umělecky zdařilejší a propracovanější než v interiéru chrámu, kde kameníci v důsledku absolutního nedostatku volného místa na líci vnitřních pilířů nemohli nechat archivolty svisle dosednout na samostatná těla kolonet. V nejnižší části je čistá polokruhová forma obou absidiol výrazně plasticky obnažena. Celá podélná severní boční loď pak v uliční čáře obsahuje dvojici oken, přičemž jedno z nich bylo v 16. století nově osazeno prořezávanou kružbou v čistém slohu pozdní plaménkové gotiky. Přímo pod tímto velkým plaménkovým oknem, v úvodním prvním klenbovém poli severní boční lodi, se v přízemí dochoval starobylý severní farní portál, který je v současné liturgické i civilní praxi využíván pouze ojediněle. Jeho dvojnásobná ústupová archivolta je ponechána bez sochařské profilace a vykazuje pravoúhlý průřez klenáků. Také masivní kamenný tympanon uprostřed je zcela hladký, nezdobený a prostý reliéfů. V uměleckohistorickém kontrastu k této jednoduché konstrukci jsou vnější krycí desky hlavic sochařsky ozdobeny souvislou horizontální řadou vytesaných kamenných perel. Tato specifická kompozice vykazuje silné tvarové, materiálové i autorské analogie se sousedním zazděným portálem v jižním křížovém rameni transeptu. K velkým historiovaným hlavicím obou symetrických párů volně stojících příporových kolonet se v úrovni hlavic připojují souvislé vlysy a pásy vytesané přímo z masivu dveřních ostění. Tyto krycí desky (abakus) v patkách spolehlivě nesou celou váhu vodorovného dveřního překladu (nadpraží). Jako ojedinělou zvláštnost románští kameníci po obou vnějších stranách tohoto vstupu vyzdili slepé, rozpracované koše hlavic, které zcela postrádají svislé kolonety či podpůrné dříky. Tyto slepé hlavice symetricky flankují hlavní funkční hlavice po levé i pravé straně severního ostění chrámu Notre-Dame-du-Fort v Étampes, což odráželo plány anjouovské a šampaňské královské stavební huti ze samotného sklonku 40. let 12. století. Monumentální dvouloď severního transeptu a románská sakristie Masivní hmota severního křížového ramene a přilehlá obvodová stěna severní boční lodi byly gotickou hutí zcela vyňaty z fortifikačních prací na počátku 13. století. Severní fasáda transeptu svými proporcemi odpovídá protilehlému jižnímu křídlu a v exteriéru jí dominuje velký společný trojúhelníkový štít. Tento štít protnula trojice úzkých pravoúhlých větracích štěrbin a jeho vyzdění spolehlivě spadá do období gotického přezdění klenbových systémů kolem roku 1160, což v nejvyšší úrovni zdiva dokládá také dvojice kruhových oken (okulů). Trojice mělkých plochých opěrných pilířů tvarově odpovídá řešení jižního ramene, přičemž pískovcová schodišťová vížka situovaná v severozápadním nároží fasády kopíruje geometrickou formu těchto pilířů. Její volné stěny nejsou vyzděny šikmo ani v polokruhových segmentech, nýbrž vykazují stupňovitý ústup, který napodobuje uspořádání dvou plochých opěrných pilířů nad sebou. Dolní část východního závěru tohoto transeptu zvenčí zakrývá těleso přilehlé severní sakristie (bývalé kaple Božího hrobu). Ta je v exteriéru dodnes uceleně identifikovatelná jako čistě románská stavba, a to díky podstřešní římsé nesené soustavou modilonů s maskaronovými motivy, které nesou kamenné desky vyřezávané s motivy jemných antických palmet. Tato románská koruna vykazuje kontinuitu a shoduje se s fragmentem římsy, kterou má jihovýchodní nároží chrámu, přestože severní analogie vznikla o celých deset let dříve. Naopak šikmo vytočené rohové opěrné pilíře sakristie nejsou staršího data a do pláště byly dodatečně vetknuty až v průběhu 16. století. V období raného novověku bylo přízemí sakristie stavebně rozšířeno směrem k východu; původní raný severní portál transeptu však byl zazděn již kolem roku 1160, neboť do jeho kamenné archivolty gotičtí zedníci přímo vetkli a zapustili mladší svazek nosných příporových kolonet. Západní obvodová stěna severního transeptu podává jasné svědectví o dodatečném zvýšení korunních zdí, které bylo vynuceno rozhodnutím nahradit trámové stropy gotickou křížovou žebrovou klenbou. Z této stavební periody (kolem roku 1160) pochází vysoké okno v clerestoriu. Okno vykazuje typologické sepětí s hlavním portálem: jeho svislá ostění jsou sochařsky zdobena horizontálními reliéfními vlysy a otvor se otevírá mezi dvojicí štíhlých volně stojících kolonet s historiovanými hlavicemi, zatímco vnější dvojitá archivolta zůstala zcela hladká, bez sochařské profilace. Na samém vrcholu je obvodová stěna zakončena souvislou podstřešní římsou, jejíž pískovcové části jsou vyřezány do podoby trojnásobných slepých arkádiček s půlkruhovým záklenkem, které v patkách dosedají na nosné konzolky v podobě lidských hlav. Přímo pod linií tohoto okna clerestoria se pne plochý opěrný pilíř, který odděluje dvě velká okna dolního patra. Tato spodní okna jsou mimořádně rozlehlá a na vrcholu je osově lemuje profilovaná, oboustranně zkosená okapová lišta, která má specifický tvar nadočnicového oblouku. Tato tvarová shodnost obou prvků může překvapit, uvážíme-li, že obě tyto okenní osy v plášti od sebe odděluje deset až patnáct let samostatného vývoje a střídání dvou stavebních kampaní. Je však třeba zdůraznit, že tento mezilehlý plochý opěrný pilíř geometricky vůbec neodpovídá vnitřní hraně a rozhraní mezi oběma klenbovými poli (travé); podstatně masivnější a robustnější opěrný pilíř, dodatečně zvýšený kolem roku 1160, se tyčí až vysoko nad pultovou střechou severní boční lodi chrámu. Významným architektonickým i sochařským prvkem celého západního stěnového pláště transeptu je menší západní portál, situovaný přímo pod linií levého spodního okna. Jeho jednoduchá ústupová archivolta je vyzděna v gotickém hrotitém lomeném tvaru, je bohatě profilována vystupujícím volným torusem a její masivní pískovcový tympanon uprostřed zůstal zcela hladký a prostý jakýchkoli reliéfů. Unikátním prvkem, který tento vchod řadí k významným památkám v oblasti Île-de-France, je ojedinělá a asymetrická kompozice obou jeho příporových kolonet: **Levá sloupová koloneta:** Je sochařsky vytesána do podoby dynamického, spirálově se stáčejícího dříku (tzv. tordovaného sloupu). **Pravá sloupová koloneta:** Je naopak svisle členěna hlubokými antickými žlábky (je kanelovaná), přičemž hřbety mezi jednotlivými kanelurami jsou ozdobeny souvislými svislými řadami vytesaných kamenných perel. Krycí desky (abaky) těchto dvou unikátních dříků nesou celou váhu vodorovného dveřního překladu (nadpraží) a v patkách jsou doprovázeny souvislými vlysy vytesanými přímo z líců dveřních ostění. Oproti této sochařské výzdobě vykazují exteriérové stěny hlavní lodi a severní boční lodi na severní straně podstatně prostší, utilitární pevnostní charakter. Tyto obvodové zdi byly vyzděny tradiční románskou metodou lití lomového kamene a malty do bednění a jejich okenní otvory nesou stopy pozdějších úprav. Ústřední středový opěrný pilíř je již čistě gotického tvaru. Na pravé straně obvodového pláště je zřejmé, že fasáda z počátku 13. století svou výškou výrazně přesahuje linii krovu a střechy boční lodi. To stavebně-historickému průzkumu poskytuje doklad o tom, že fortifikace a ozubené cimbuří z doby krále Filipa II. Augusta měly v původních plánech huti souvisle pokračovat podél celé severní strany chrámu Notre-Dame-du-Fort. Podstřešní římsy nesené konzolkami se na několika chráněných úsecích dochovaly v původní středověké podobě. Památkově chráněný mobiliář Liturgické vybavení Vnitřní vybavení kolegiátního chrámu Notre-Dame-du-Fort v Étampes vyniká mimořádnou uměleckohistorickou hodnotou. Celá řada cenných movitých prvků je samostatně evidována a chráněna jako národní kulturní památka Francie v oficiálním registru historických památek (databáze Palissy). Z fondu vnitřního liturgického vybavení, soch a relikviářů podléhají nejvyššímu stupni státní ochrany následující vybrané movité objekty (mimo civilní sedadla, sakristijní skříně, procesní monstrance, kalichy a textilní paramenta): Románská sloupová kropenka (XII. století): Monumentální, neobyčejně masivní kamenná kropenka vytesaná do podoby velké románské sloupové hlavice, která dosedá na jednoduchý, zcela hladký kruhový válcový podstavec bez jakéhokoli dekoru. Tento prvek spolehlivě pochází z původní stavební kampaně z let 1135–1140 Mramorová křtitelnice (XVII. století): Dvojice křtitelnicvytesaných z ušlechtilého masivního mramoru, dosahujících svislé výšky přesně 100 cm Tesařský tabernákl (XVIII. století): Samostatný svatostánek z jemně vyřezávaného dubového dřeva o celkové výšce 50 cm (podle jiných měření 58 cm) Hlavní pozlacený tabernákl se soškami (XVIII. století): Reprezentační barokní svatostánek hlavního oltáře, zhotovený technikou jemné řezbářské práce v pozlaceném dřevě a doplněný o soubor drobných figurálních sošek; objekt vykazuje vertikální výšku 60 cm Mramorový hlavní oltář (XVII. století): Monumentální hlavní oltář, mistrně vytesaný z exkluzivního tmavě červeného mramoru s bohatým bílým žilkováním, vykazující mimořádnou horizontální šířku celých 300 cm Měděný orlí lutrin (XVII. století): Masivní liturgický čtecí pult (lutrin) v podobě orla s rozpjatými křídly, kompletně odlitý z čisté mosazi a mědi Andělská relikviářová busta sv. Jana Zlatoústého (XVII. století): Drahocenná řezbářská pozlacená socha-relikviář v podobě vznosného anděla, která v sobě chrání svatou relikvii – kostěný fragment z paže církevního otce svatého Jana Zlatoústého. Plastika vykazuje výšku 30 cm Relikviářová socha svatého Rocha z Montpellieru (XVII. století): Barokní pozlacená řezbářská relikviářová plastika zobrazující svatého Rocha, patrona nemocných a morových epidemií; socha dosahuje výšky 35 cm (včetně podstavce 46 cm) Monumentální velikonoční svícny (XIX. století): Pár obřích procesních paškálových podstavců na svíce z jemně vyřezávaného a zlaceného dřeva, vykazujících anomální výškové parametry 210 cm a 220 cm Barokní dřevěný svícen (XVIII. století): Samostatný vysoký liturgický svícen z jemně tesaného surového dřeva o svislé výšce rovných 200 cm Sochy Počet historických, prapůvodních středověkých a raně novověkých soch volně instalovaných v interiéru chrámu je dosti skromný. Z rozsáhlého fondu, který tvoří integrální součást vnitřního chráněného inventáře baziliky Notre-Dame-du-Fort, podléhají státní památkové ochraně v kategorii historických památek (monuments historiques) následující umělecká sochařská díla, seřazená v podle datace jejich vzniku: Sloupové plastiky svatého Petra a Pavla (polovina XII. století): Dvě monumentální románské sloupové sochy zobrazující apoštoly, které byly záchranným způsobem sejmuty z ohroženého vnějšího nároží jižního Královského portálu. Obě figury vykazují svislou výšku přibližně 160 cm, jejich vysoce drahocenné pískovcové korpusy jsou vytesány z liaisového vápence v huti let 1145–1150, s výjimkou hlav, které jsou novodobého charakteru Torzo hřbitovního Kalvárie (poslední čtvrtina XV. století): Zachovaný, intaktně dochovaný pískovcový fragment Kristova těla z velkého tesařsky prořezávaného Ukřižování, které původně tvořilo hlavní hlavici venkovního hřbitovního kříže; plastika dosahuje výšky 60 cm Monumentální plastika Krista v hrobě (léta 1514–1516): Mistrné pozdně gotické řezbářské dílo vytesané z jednoho masivního kamenného bloku, představující ležící tělo Mesiáše – Krista v hrobě. Tato plastika je vůbec posledním zachovaným vědeckým reliktem a materiálovým zbytkem rozsáhlé scény Svatého hrobu z prapůvodní kaple téhož jména, která byla v průběhu renesance stavebně proměněna v nynější farní sakristii Pozlacený tabernákl Nejsvětější Trojice (XVI. století): Drobná, jemně prořezávaná řezbářská pozlacená soška s vznosným ikonografickým motivem Nejsvětější Trojice, vykazující vertikální výšku 80 cm Polychromovaná plastika Svaté ženy u hrobu (XVI. století): Monumentální pozdně renesanční dřevěná polychromovaná socha zobrazující jednu ze svatých žen nesoucích masti k Ježíšově hrobce; plastika dosahuje svislé výšky 150 cm Dřevěná plastika svatého Josefa s Ježíškem (XVI. století): Cenné řezbářské dílo z masivního dubového dřeva, ikonograficky zachycující svatého Josefa chovajícího na rukou malé dítě Ježíše; socha vykazuje výšku 110 cm Tesařský oltářní krucifix (XVII. století): Menší, jemně řezbářsky detailně propracovaný oltářní krucifix z ušlechtilého mořeného dřeva o svislé výšce 42 cm (podle jiných inventářů 50 cm) Polychromovaný svatý Jan z Mathy / svatý Linhart (XVII. století): Barokní polychromovaná dřevěná plastika zobrazující s nejvyšší pravděpodobností zakladatele řádu trinitářů svatého Jana z Mathy (podle alternativních uměnovědných výkladů svatého Linharta z Noblatu); socha vykazuje výšku 90 cm Pár barokních andělů adorátorů (XVII. století): Dvě symetrické, bohatě zlacené a malované řezbářské plastiky andělů adorátorů v životní velikosti, určené pro čestné lemování svatostánku, o výškových parametrech 120 cm a 170 cm; Polychromovaný svatý Vincenc ze Saragosse (XVII. století): polychromovaná socha ze zlaceného dřeva, představující patrona vinařů Beauce svatého Vincence ze Saragosse o svislé výšce rovných 100 cm Pozlacená barokní soška svatého Petra (XVII. století): Drobná liturgická soška z pozlaceného dřeva zobrazující apoštola Petra jako prvního papeže, vykazující výšku 60 cm Černá mramorová Madona s dítětem (XVII. století): Vzácný umělecký objekt – soška Černé Madony s Ježíškem, vytesaná z exkluzivního černého leštěného kamene; dílo vykazuje svislou výšku 60 cm (s podstavcem 84 cm) Ztracená pískovcová plastika Apoštola (XVII. století): Pískovcová socha neidentifikovaného Apoštola o výšce 70 cm (s podstavcem 94 cm); na seznam památek byla sice zapsána v roce 1976, avšak v průběhu druhé poloviny 20. století byla z interiéru neznámo kdy odcizena a moderní věda ji eviduje jako nadobro nezvěstné a ztracené umělecké dílo Zlacená Madona s dítětem (XVIII. století): Pozdně barokní zlacená řezbářská plastika Panny Marie s malým Ježíškem, dosahující přesné vertikální výšky 67 cm Královská soška Notre-Dame-des-Visitations (rok 1787): Historicky nesmírně cenná, drahocenná pozlacená Madona Navštívení, vyhotovená pro potřeby zádušního bratrstva v samotném předvečeru Velké francouzské revoluce v roce 1787; drobná plastika vykazuje výšku 45 cm Polychromovaná královská Pietá (polovina XIX. století): Monumentální polychromované sousoší Piety o svislé výšce 120 cm. Podle nezvratných archivních register a zemských análů se jedná o drahocenný osobní dar francouzské královny Marie Amálie Neapolsko-Sicilské, která toto sousoší kapitule Notre-Dame-du-Fort slavnostně věnovala v průběhu roku 1850 jako trvalou liturgickou vzpomínku na tragickou smrt svého milovaného syna Ferdinanda Filipa, vévody Orleánského Klasicistní zlacená Madona s dítětem (rok 1820): Velká socha Panny Marie s Ježíškem ze zlaceného masivního dřeva, vyřezaná u příležitosti obnovy kapetovského farního kultu po napoleonských válkách v roce 1820; vykazuje vertikální rozměr 140 cm Obrazy Kolegiátní chrám střeží hodnotnou kolekci olejomaleb na plátně, z nichž však pouze část je trvale prezentována ve veřejně přístupných sálových prostorách podélného trojlodí a transeptu. Žádný z těchto obrazů sice nedosahuje nejvyšší památkové kategorie, avšak šestice děl podléhá státní ochraně formou zápisu na seznam historických památek. Zmrtvýchvstání Krista (konec XVII. století): Významné barokní plátno s námětem Zmrtvýchvstání Krista, které nese autentický autorský podpis malíře Justuse Van de Veldeho. Kompozice představuje volnou uměleckou parafrázi a citaci slavného plátna Antoina Coypela. Obraz vykazuje přísně čtvercový formát o rozměrech 160 × 160 cm Stětí svatého Kana, Kanciana a Kancianily (kolem roku 1670): Jedna ze dvou velkých oltářních maleb ikonograficky zachycujících stětí a mučednickou smrt svatého Kana, Kanciana a Kancianily, hlavních zemských patronů města Étampes. Archivní prameny kolísají mezi datací do 70. let 17. století a přelomem 18. a 19. století; monumentální plátno vykazuje horizontální rozměry 200 × 130 cm Mater Dolorosa (XVIII. století): Komorní rokokové plátno zobrazující Pannu Marii Sedmibolestnou v polopostavě v hlubokém rozjímavém gestu. Dílo o rozměrech 60 × 50 cm. Ztracené plátno svatého Karla Boromejského (XVII. století): Barokní malba zobrazující **svatého Karla Boromejského (saint Charles Borromée)**, která vznikla jako dobová kopie slavného mistrovského díla královského malíře Charlese Le Bruna. Obraz o rozměrech 70 × 60 cm byl sice v roce 1976 státem zaevidován, avšak během druhé poloviny 20. století byl z chrámu odcizen a moderní památková péče jej eviduje jako nadobro nezvěstné a ztracené umělecké dílo Stětí svatého Nikasia / svatého Diviše (XVII. století): Dramatická barokní kompozice zachycující stětí remešského biskupa svatého Nikasia, případně pařížského patrona svatého Diviše. Časově plátno spadá do 17. století s možným posunem k limitu 18. a 19. století; formát obrazu vykazuje rozměry 110 × 100 cm. Nanebevzetí Panny Marie (XVII. století): Vysoce cenná dobová autorská kopie slavného plátna flámského mistra Antoina van Dycka, zpodobňující Nanebevzetí Panny Marie. Olejomalba vykazuje rozměry 60 × 50 cm. Nástěnné malby Zatímco fond olejomaleb reprezentuje převážně barokní etapu, stěny kolegiátního chrámu Notre-Dame-du-Fort zdobí fragmentárně dochovaný, uměleckohistoricky cenný soubor středověkých a renesančních nástěnných maleb. Trůnící Madona (přelom 13. a 14. století): Vnější stěna jižního transeptu nese relikty původní monumentální malby, která byla objevena v roce 1900 přímo na pískovcovém tympanonu dnes zazděného raného portálu. Freska zobrazovala Pannu Marii v majestátu usazenou na trůně, která na klíně chovala malého Ježíše, přičemž po jejích stranách stály dvě královské postavy. V současnosti již z tohoto díla, které představovalo vůbec nejstarší známou nástěnnou malbu na území města Étampes, zbylo na kamenném líci pouze několik drobných stop původního pigmentu. Zlaté konsekrační kříže s apoštoly (léta 1375–1410): Z původního souboru dvanácti konsekračních křížů, které byly rozmístěny po obvodu chrámu při jeho slavnostním vysvěcení, se do dnešních dnů zachovala pouhá čtveřice. Tyto fresky se nacházejí na stěnách severního transeptu, po severním i jižním boku hlavního presbytáře a v jižním transeptu. Každý konsekrační kříž je vepsán do kruhového medailonu o průměru 60 cm se sytě červeným orámováním, v jehož středu je kříž vyveden plátkovým zlatem; za tělesem kříže se tyčí postava jednoho z dvanácti apoštolů. Historik Louis-Eugène Lefèvre tyto zachované medailony označil za významné dílo anonymního středověkého mistra. Mučednictví svaté Juliány (konec středověku): V prostoru jižní dvojité boční lodi se – namalovaná přímo na pískovcové stěně polygonální schodišťové vížky – nachází komorní hagiografická malba zobrazující mučednickou smrt svaté Juliány z Nikomedie. Freska má formát 85 cm na šířku a 88 cm na výšku a zobrazuje tři postavy: ústředním motivem je tělo svaté Juliány vystupující z bronzového kotle, pod nímž trýznitelé zapálili oheň. Přestože je dílo provedeno řemeslně jednodušeji, představuje pro medievistiku cenný prvek z důvodu své ikonografické ojedinělosti v regionu. Dirrequinovo Ecce homo (rok 1514): Významným malířským dílem pozdní gotiky v departementu Essonne je nástěnná malba Ecce homo rozprostírající se přímo nad renesančním plaménkovým portálem severní sakristie. Dochované účetní zápisy farní rady z roku 1514 odhalily rok vyhotovení i jméno autora, jímž byl malíř Henri Dirrequin (v dobových zápisech uváděný jako Requin). Na základě srovnání jeho platu s tehdejšími sazbami zedníků a kameníků lze odvodit, že práce na této malbě trvaly dva týdny. Starší romantické teorie v výjevu mylně spatřovaly zpodobnění koncilu v Étampes z roku 1130; moderní paleografie však ověřila, že se jedná o detailní ilustraci novozákonní scény z Janova evangelia (J 18,4–19,6). Rozvášněný jeruzalémský dav spěchá po pravé straně před předsunuté schodiště paláce římského místodržícího Pontia Piláta, který z balkonu provolává slova *„Ecce homo“* (Hle, člověk). Na jeho výzvu reaguje židovský velekněz Kaifáš v sytě červeném rouchu, z jehož úst stoupá nápis *„Crucifige eum!“* (Ukřižuj ho!). Samotný zbičovaný Ježíš Kristus je viditelný v pozadí palácového sálu, zatímco odsouzený zločinec Barabáš se nachází v temné kobce v levém dolním koutu fresky. Freska Tridentského koncilu (poslední čtvrtina 16. století): Restaurovaná, velkoformátová renesanční nástěnná malba, která dokumentuje zasedání Tridentského koncilu. V interiéru plní roli vizuálního manifestu katolické protireformace v oblasti Île-de-France. Renesanční kůrové varhany z kostela Svatého Kříže Tyto kůrové varhany původně nebyly zhotoveny pro kolegiátní kostel Notre-Dame-du-Fort. Nástroj pochází z nedalekého, dnes již zaniklého a zbořeného étampského kostela Svatého Kříže (Église Sainte-Croix d'Étampes). Do prostoru kolegiátního chrámu byl tento vzácný nástroj přenesen a instalován v roce 1790. Během generálního čištění a restaurátorského průzkumu v roce 1900 byl na konstrukčních prvcích nalezen vyřezaný letopočet 1587. Díky tomuto objevu muzikologie exaktně doložila, že tento renesanční nástroj v kostele Svatého Kříže nahradil původní středověké varhany, které byly v roce 1562 zničeny a spáleny kalvinisty během hugenotských válek. Vnitřní kovová i dřevěná píšťalová konstrukce pochází z převážné většiny z původní renesanční stavební fáze z roku 1587, mladší doplňky a intonace spadají nejpozději do poloviny 17. století. Vnitřní mechanická a zvuková část nástroje prošla v průběhu staletí dvěma zásadními proměnami. V roce 1843 byla kompletní nástrojová část zrekonstruována a nově dispozičně intonována královským varhanářem Marie Antoine Louisem Suretem. Do nynějšího, vysoce oceňovaného a plně funkčního historického stavu pak byl tento renesanční nástroj navrácen během generální restaurace, kterou v roce 1987 provedli varhanáři Jean-Loup Boisseau a Bernard Cattiaux. Vitráže Z původního fondu středověkého a raně novověkého sklářského umění se v oknech kolegiátního chrámu dochovaly pouze dvě ucelené renesanční vitráže, které podléhají nejvyššímu stupni státní ochrany. Tento soubor doplňuje trojice samostatných renesančních panelů zhotovených technikou grisaille, které jsou dnes druhotně vsazeny do oken farní sakristie. Mezi hlavní památkově chráněné vitrážové celky patří: Kompozitní vitráž Křtu Páně a Klanění pastýřů (konec 15. a 16. století): Okenní výplň o rozměrech 200 cm na šířku a 420 cm na výšku, která v sobě spojuje dvě umělecká díla z odlišných období. Starší horní výjev Křtu Kristova chrámu s nejvyšší pravděpodobností věnoval zádušní mistr Jean Hue, jenž zemřel v letech 1488 či 1489; během pozdější obnovy byl tento výjev integrován do nového renesančního architektonického orámování. Nejnižší část této vitráže byla v průběhu náboženských válek v roce 1562 poničena kalvinistickými vojsky, což postihlo většinu okenních skel ve městě. To vyvolalo nutnost nahradit zničenou část novou renesanční vitráží s výjevem Klanění pastýřů. Ta je díky dochovanému nápisu přesně datována do roku 1571. V průběhu 19. století a bezprostředně po ukončení druhé světové války prošlo celé okno restaurátorskou konzervací. Vitráž Stromu Sibyl (polovina 16. století): Vitráž Stromu Sibyl, vsazená do velkého pozdně gotického plaménkového okna severní dvojité boční lodi chóru. Teologický námět celého okna rozvíjí specifické ikonografické schéma – jednotlivé postavy starověkých pohanských Sibyl (které podle středověké křesťanské mystiky prorokovaly příchod Ježíše Krista) jsou zde rozmístěny podél větví rozložitého stromu, což napodobuje tradiční kompozici Kristova rodokmenu (tzv. Jesseho stromu). Z tohoto důvodu je toto dílo v literatuře nazýváno Strom Sibyl (Arbre des Sibylles). Historik Louis-Eugène Lefèvre tento objekt označil za mimořádně pozoruhodný dokument křesťanské ikonografie a významné dílo anonymního renesančního umělce, jehož jméno se v historických pramenech nedochovalo. Uměnovědné analýzy nevylučují přímé dílenské vazby na podobné renesanční vitráže v katedrále svatého Štěpána v Sens a v zámecké kapli ve Fleurigny. V roce 1873 byla vitráž podrobena památkové restauraci; zničené části některých panelů musely být nově dokresleny podle dochovaných dobových grafických rytin. Novější restaurátorské zásahy a zabezpečení oken před vibracemi byly provedeny v letech 1941, 1945, 1950 a naposledy v roce 1959. Zvony Ve zvonovém patře západní zvonice se dnes nacházejí dva velké zvony odlišného stáří i původu. Starobylý gotický zvon byl pokřtěn jménem „Marie“ (v lidovém povědomí dříve nazývaný *Marie la Grousse*) a kapitule chrámu Notre-Dame-du-Fort jej věnoval vévoda Jan z Berry v roce 1401. Zvon odlil anonymní mistr kovolijec, který podle místní tradice pocházel přímo z Étampes. Tento zvon vykazuje výšku 120 cm a jeho spodní průměr (věnec) činí 135 až 139 cm. Celková váha tělesa dosahuje 1 800 kg; zvon je laděn v tónině Es3. Druhý, podstatně mladší, avšak větší zvon chrámu byl na zakázku farní komunity odlit pařížským zvonařem Blanchetem. Tato zvonařská dílna se stala známou mimo jiné tím, že v roce 1955 odlila nový zvonový soubor pro katedrálu Notre-Dame v Remeši. Tento novodobý étampský zvon z roku 1955 vznikl jako věrná replika původního barokního zvonu z roku 1718, který byl zničen během válečných rekvizic. Zvon byl při slavnostním obřadu pokřtěn jménem „Cant“ (na počest patronů města, svatého Kanciána, Kanciánila a Kanciánily) a vyzvání v tónině D3. Celková hmotnost tohoto zvonu není v úředních záznamech přesně zdokumentována; jeho spodní průměr se však svými rozměry blíží gotickému zvonu Marie. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Collégiale Notre-Dame-du-Fort d'Étampes na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Notre-Dame-du-Fort d'Étampes na Wikimedia Commons