Kostel Saint-Martin (L'Isle-Adam)

Kostel Saint-Martin de L'Isle-Adam je katolický farní kostel nalézající se ve francouzské obci L'Isle-Adam v departementu Val-d'Oise v metropolitním regionu Île-de-France. Jde o architektonicky velmi jednotnou stavbu v renesančním slohu, vybudovanou s přestávkami mezi lety 1487 a 1567 pod vedením nejméně dvou různých architektů. Vliv gotiky zůstává patrný v půdorysu, struktuře západního portálu a v žebroví klenby. Velký požár v roce 1661 nezanechal na stavbě výraznější stopy. Velká francouzská revoluce však měla za následek ztrátu vitráží a poškození soch. Restaurování ve třetí čtvrtině 19. století bylo spojeno s kompletní rekonstrukcí mnoha sochařských prvků, někdy bez věrnosti původnímu vzoru. Rozšíření z téže doby, zahrnující zejména dvě horní patra zvonice a novou mariánskou kapli na jihu, byla naopak provedena ve stylu rané renesance. Interiérové vybavení kostela je mimořádně bohaté, pochází z různých zdrojů a v 19. století jej shromáždil abbé Grimot. Lokalizace Kostel se nachází ve francouzském departementu Val-d'Oise, v obci L'Isle-Adam, přímo v centru města jižně od radnice. Západní průčelí vede do ulice Rue Saint-Lazare a podél severní strany kostela se táhne ulice Grande-Rue. Kostel obklopuje malá zahrada, kterou sdílí s farou, Muzeem Henriho Senlecqa a sociální pobočkou radnice. Díky tomu lze celou stavbu obejít a v zahradě objevit bustu abbého Grimota, sloup se soškou svaté Barbory, část západního portálu vyměněnou při restaurování, soubor gotických sloupků zasazených do kamenného zdiva a další pozůstatky. Historie Kostel svatého Martina je prvním farním kostelem v L'Isle-Adam postaveným přímo pro tento účel, neboť městečko je mladšího původu než starobylá obec Nogent, která je zmiňována již k roku 862 a vlastní farní kostel měla od velmi dávných dob. Ten byl rovněž zasvěcen svatému Martinu z Tours a do roku 1120 jej spravovali cisterciáčtí mniši, poté byl darován opatství Saint-Martin v Pontoise. Obyvatelé L'Isle-Adam mohli navštěvovat mše v kolegiátním kostele převorství Notre-Dame-et-Saint-Godegrand, založeném 30. května 1014 Adamem I. z L'Isle. Zdejší mniši byli řeholními kanovníky řádu svatého Augustina. V roce 1147 byla tato kolegiátní svatyně povýšena na farní kostel a podřízena převorství Saint-Martin-des-Champs v Paříži. Tento stav trval až do roku 1300, kdy biskup z Beauvais farnost v L'Isle-Adam zrušil a přičlenil ji k farnosti v Nogentu a zčásti k Jouy-le-Comte. Kostel v Nogentu utrpěl vážné škody během stoleté války, ale bohoslužby se v něm konaly až do definitivního dokončení nového kostela v L'Isle-Adam. Poslední farář z Nogentu, Michel Daincourt, byl jmenován v roce 1540. Projekt výstavby nového kostela se zrodil koncem 15. století, protože ten v Nogentu již kapacitně nestačil a šlechtic Antoine de Villiers si přál mít svatyni v blízkosti svého hradu v L'Isle-Adam. Realizace se ujal jeho mladší bratr Louis de Villiers de L'Isle-Adam, který byl v roce 1487 zvolen biskupem v Beauvais, a to za finančního přispění místních obyvatel. Ačkoliv nebyl kostel zcela dokončen, byl poprvé vysvěcen 20. července 1499. Architektem byl pravděpodobně Pierre Le Mercier, autor sousedního kostela v Champagne-sur-Oise. Od roku 1537 pověřil nový pán panství, konetábl Anne de Montmorency, dokončením stavby Jeana Bullanta, architekta zámku v Écouenu. Práce trvaly dalších třicet let. Jako poslední byla dokončena severní boční loď, k čemuž v roce 1567 finančně přispěl převor Pierre Massin. Druhé vysvěcení proběhlo 1. října téhož roku za účasti konetábla a celebroval jej Odet de Coligny. Teprve od tohoto data přestal sloužit starý kostel v Nogentu. Mezi lety 1610 a 1776 bylo v kostele pochováno celkem 800 laiků a 22 kněží, přičemž jejich epitafy byly vytesány přímo do podlahy, bez náhrobních kamenů. Kostel svatého Martina, vážně poškozený požárem na Vánoce 25. prosince 1661, byl rychle opraven díky štědrosti knížete Armanda de Bourbon-Conti, majitele zámku v L'Isle-Adam. Horní patro zvonice však nebylo přestavěno. Dne 28. února 1793 byl kostel na základě hlasování 154 občanů města uzavřen pro katolické bohoslužby a 18. března zde byl zřízen kult Rozumu. Tato epizoda však měla jen krátké trvání a pravidelné mše byly obnoveny hned 15. března následujícího roku po předchozí petici. Revoluce nicméně zanechala své stopy v podobě četných aktů vandalismu, které se dotkly především sochařských prvků. Dne 16. října 1802, v den zřízení diecéze Versailles, bylo L'Isle-Adam k této diecézi připojeno, čímž přestalo spadat pod Beauvais. Hřbitov obklopující kostel byl v roce 1827 zrušen a přeměněn na zahradu. Teprve za působení abbého Jean-Baptista Grimota, v letech 1848 až 1885, došlo k celkové obnově a bohatému vybavení interiéru. Z iniciativy tohoto abbého byl portál od roku 1859 rozsáhle restaurován žákem Viollet-le-Duca, Félixem Roguetem. Zvonice byla v roce 1869 zvýšena podle vzoru kostela Nejsvětější Trojice v Paříži. Celá stavba je od 8. prosince 1941 zapsána na seznamu historických památek francouzského ministerstva kultury. Popis Celkový přehled Kostel s pravidelnou orientací (východ–západ) sleduje půdorys kříže. Skládá se z hlavní lodi o čtyřech polích, kterou doprovázejí boční lodi; z vystupujícího transeptu (příčné lodi); z chóru o třech polích s polygonálním závěrem, k němuž přiléhají dvě boční lodi pouze do úrovně druhého pole, a ze zvonice tyčící se nad prvním polem jižní boční lodi. Boční lodi mají čtvercový půdorys a jejich šířka mírně přesahuje polovinu šířky hlavní lodi. Pole hlavní lodi a první dvě pole chóru jsou obdélníková a mají identické rozměry. Křížení transeptu odpovídá přibližně dvěma těmto polím, a proto první pole severního a jižního ramene transeptu odpovídají dvěma polím bočních lodí. Ramena transeptu se však rozšiřují dále: na severu o kapli Louise Françoise de Bourbon-Conti, která není klenutá, ale má stejné rozměry jako severní rameno, a na jihu o kapli o třech polích. Tato mariánská kaple je o něco užší než první pole jižního ramene transeptu a tvoří ji velmi krátké obdélníkové pole, po němž následuje čtvercové pole (o něco menší než křížení) a nakonec pole ve tvaru zploštělého půlkruhu (hemicyklu). Pohřební kaple byla přistavěna v roce 1776 a mariánská kaple vznikla v letech 1875 až 1878. Kromě těchto kaplí pochází z 19. století také dělící stěna oddělující prostor pod zvonicí od zbytku kostela a horní část zvonice. Všechny ostatní části této velmi homogenní stavby pocházejí z období 1487–1567, případně z 60. let 17. století (prvky opravené po požáru v roce 1661). Exteriér Západní portál představuje pravděpodobně nejstarší prvek kostela a pochází tedy z první stavební etapy na konci 15. století. Jeho kompozice zůstává věrná gotickým tradicím, ale půlkruhový oblouk (archivolta) již odráží vliv renesance. V důsledku poškození během revoluce a následných úprav a restaurování v roce 1859 byl vzhled portálu zásadně pozměněn. Přesto zůstává bohatě zdobený, s množstvím baldachýnů, sošek a rostlinných motivů. Dvě řady sošek v klenbě čtyřnásobné archivolty byly restaurovány, neboť před zahájením prací z nich zbývaly pouze úlomky. Vnitřní řada představuje apoštoly, vnější pak personifikace ctností. Zdá se, že podoba původních sošek byla obnovena s velkou pečlivostí. Totéž však nelze říci o dvou sloupech po každé straně; ty vznikly bez historické předlohy a výrazně se liší od původních sloupů, jejichž ukázka je vystavena v kostelní zahradě. Podobně i kvalita sochařského zpracování vlysů byla v 16. století vyšší, což dokládají dochované fragmenty. Obě strany špalety byly upraveny a čtyři sošky střídající se se zmíněnými sloupy jsou rovněž nové – představují Smrt, Poslední soud, Ráj a Peklo. Vyřezávané dřevěné dvoukřídlé dveře pocházejí také z restaurování v druhé polovině 19. století a byly zhotoveny podle návrhů Félixe Rogueta. Původní portál byl velmi prostý a na jeho tympanonu byla malba svatého Martina dělícího se o plášť. Západní průčelí je lemováno dvěma opěrnými pilíři, z nichž pravý je zakončen stříškou (chaperonem), zatímco levý zůstal nedokončený, nebo nebyl po požáru v roce 1661 řádně opraven. Horizontálně je průčelí rozděleno vlysem s relativně prostými rozvilinami střídajícími se s akantovými palmetami. V horní části stěny je prolomeno velké rozetové okno osvětlující hlavní loď. Vrchol stěny zakončuje kladí (entablement), které plynule pokračuje i na ostatních fasádách kostela. Vpravo před zvonicí stojí od roku 1740 schodišťová věžička z kvádříkového zdiva. Samotná zvonice přišla o své horní patro při požáru v roce 1661. Poté měla pouze jedno podlaží se dvěma akustickými okny na každé straně, začínající přesně v úrovni, kde končí hlavní loď. V roce 1869 bylo přistavěno elegantnější druhé patro se zkosenými nárožími a sloupy v rozích, zakončené balustrádou. Nad ním následuje třetí podlaží tvořené velkou osmibokou lucernou se dvěma půlkruhovými okny na každé straně, rámovanými pilastry. Styl rané renesance je zde dokonale napodoben. Lucerna je korunována kamennou kupolí s malou vížkou na vrcholu, rovněž završenou kupolí. Celá stavba dominuje městu svou výškou přibližně 42 metrů. Ostatní fasády kostela se vyznačují velkou prostotou, ale velmi pečlivým provedením z opracovaného kamene. Všechny okenní otvory jsou zakončeny půlkruhovým obloukem s renesanční kružbou o dvou či třech polích, s výjimkou horních oken hlavní lodi, která jsou velmi malá a bez kružeb. Přísně vertikální opěrné pilíře jsou členěny římsami a zakončeny stříškami. Hlavní loď zpevňují na každé straně tři jednoduché opěrné oblouky a chór jeden na každé straně; tyto oblouky se opírají o pilíře, které byly pro tento účel prodlouženy. Severní pohřební kaple je postavena ve stylu Ludvíka XVI. a pokryta kamennými deskami. Mariánská kaple, stejně jako horní patra zvonice z téhož období, je vybudována ve stylu rané renesance. Nahradila původní sakristii a po stranách ji osvětlují dvě široká okna s kamennými pruty, v závěru pak tři o něco užší okna. Na východní a západní straně k ní přiléhají dvě malé budovy, z nichž jedna slouží jako sakristie. Střecha severní boční lodi je pokryta plochými taškami, jinak na celém objektu od oprav po požáru v roce 1661 dominuje břidlice. Nad křížením transeptu se tyčí malý sanktusník. Interiér Hlavní loď Vnitřní prostory kostela (bez započtení pohřební a mariánské kaple) dosahují šířky přibližně 17 metrů a délky 44 metrů. Interiér je poměrně střídmý, vykazuje však stejnou jednotu jako fasády a díky světlé barvě použitého kamene působí velmi prosvětleně. Hlavní loď je vysoká 16 m, boční lodi pak 7,5 m. Hlavní loď je propojena s bočními loděmi půlkruhovými arkádami, které jsou jedinými prvky dodávajícími lodi výraznější charakter. Pohled návštěvníka se jinak rychle stáčí k transeptu a chóru, kde větší tvarová složitost odvádí pozornost. Vysoké stěny nad arkádami jsou totiž zcela holé a bez jakékoli dekorace; horní okna zde (ještě více než z exteriéru, kde je fasáda oživena střechami a opěrným systémem) působí poddimenzovaně. Arkády spočívají na válcových pilířích o průměru 96 cm, což je o něco více než tloušťka arkád. To umožňuje, aby plynulé profilování (tzv. vlnění) stoupalo až k patkám klenby hlavní lodi. Klenby, inspirované gotikou, jsou tvořeny prostou křížovou žebrovou klenbou, jejíž žebra i meziklenební pasy plynule splývají s těmito svislými profily. Nástěnné žebra v hlavní lodi chybí. Podobně jako v transeptu a chóru byly i zde svorníky (klenáky) během revoluce zničeny; téměř všechny byly obnoveny v druhé polovině 19. století a nejsou umělecky příliš významné. Velké arkády jsou hranolové (prismatické), jak bylo zvykem v období pozdní gotiky, a jejich profilace splývá přímo s pilíři. Hlavice zde tedy chybí, ale pilíře jsou o něco níže pod úrovní patek oblouku doplněny dórským kladím. To se skládá z římsy s okapnicí, řady dentikulů (Zubořez), vlysu, kde se střídají triglyfy s akantovými květy v nízkém reliéfu, a prstence. První pilíř na jižní straně tvoří výjimku – je to zároveň severovýchodní pilíř zvonice a je profilovaný v celé délce až k patce klenby. V jižní boční lodi jsou do stěn vloženy polopilíře s vlnovitým profilem, v severní pak tenké válcové přípory. Všechny nesou krátké úseky kladí kopírující velké pilíře a přijímají tah klenbových žeber. Podél vnějších stěn bočních lodí se nacházejí nástěnná žebra. Za zmínku stojí, že první pole jižní boční lodi (základna zvonice) je zazděno, ale velká arkáda a pas směrem k druhému poli zůstávají viditelné. Boční lodi osvětlují dvoudílná okna v bočních stěnách a v západní stěně severní boční lodi. Transept (Příčná loď) Transept měří přibližně 38 metrů ve vnitřním prostoru a 40 metrů vnější šířky. Dosahuje stejné výšky jako hlavní loď, avšak velké arkády hlavní lodi zde pokračují bez přerušení a vizuálně oddělují křížení od ramen transeptu. Jejich cvikly (écoinçons) jsou otevřené a nad arkádami se pochopitelně nenachází žádná stěna. Toto uspořádání je vzácné; v odlišné podobě se vyskytuje v pařížském kostele Saint-Étienne-du-Mont mezi hlavní lodí a stejně vysokými bočními loděmi. Toto řešení umožňuje zachovat ve všech čtyřech rozích křížení stejný průměr pilířů jako v ostatních částech kostela. Tyto pilíře jsou včleněny do horních stěn a stoupají až k patkám klenby, která je zde provedena jako síťová klenba s dekorativními pomocnými a spojovacími žebry). Klenba jižního ramene transeptu je navíc opatřena otvorem pro zvony, nikoliv však ve středu, nýbrž v severním klenebním poli (zatímco malý sanktusník stojí uprostřed střechy nad křížením). Ve čtyřech rozích transeptu se nacházejí polopilíře včleněné do stěn, které mají stejný průměr jako pilíře velkých arkád, a v horních partiích pokračují jako čtvrtpilíře. Pilíře i polopilíře nesou stejné kladí jako v hlavní lodi, ovšem na dvou pilířích, které zároveň patří k arkádám chóru, zůstalo místo pro vlys prázdné a chybí i dentikuly (zubořez). Další nepravidelnost představují arkády propojující ramena transeptu s bočními loděmi a chórem, které mají jednodušší profil než hlavní arkády. Spodní okna zde chybí – byla zrušena při přístavbě severní pohřební kaple a jižní mariánské kaple. Horní okna jsou trojdílná, přičemž okna v čelech transeptu jsou vyšší než ta v bočních (okapových) stěnách. Pod těmito bočními okny jsou ve zdivu patrné půlkruhové ulehčovací oblouky. Za zmínku stojí také podsebití (vyložené ochozy) vedené podél vnějších stěn a chráněné prostým zábradlím. Umožňují propojení podkrovních prostor bočních lodí, neboť na tuto úroveň vede pouze jedno schodiště. Chór a boční lodi Centrální prostor chóru je klenut přesně ve stejné výšce jako hlavní loď a transept. Velké arkády otevírají prostor do bočních lodí se stejnými rozměry a profilací jako v lodi hlavní. Existují zde však rozdíly: jak již bylo zmíněno u křížení transeptu, kladí sloupů je zde pouze naznačeno a horní okna jsou větší než v hlavní lodi. Tato okna mají středový prut a stejnou výšku jako okna v bočních stěnách transeptu. Navíc jsou zde síťové dekorativní klenby, stejně jako v transeptu. Apsida se vyznačuje pěti vysokými okenními otvory: dvěma v rovné části, dvěma v šikmých stěnách a jedním v centrální části závěru. Spodní část oken je zazděna až do výšky náběžníků velkých arkád, nachází se zde však polychromovaná výzdoba s převahou červené barvy. Ta se dochovala ve velmi dobrém stavu díky dřevěnému obložení, které ji chránilo během revoluce. Horizontálně jsou všechna okna apsidy rozdělena ve dvou třetinách své původní výšky, aby byla zajištěna dostatečná statika. Boční lodi chóru jsou rovněž bohatě osvětleny díky širokým trojdílným oknům ve východních stěnách, která doplňují okna v bočních stěnách (shodná s okny v lodi). Na jižní straně dosedají klenby na části profilovaných polopilířů včleněných do stěn, klenby jsou zde síťové. Ve druhém poli jižní boční lodi jsou v místech křížení žeber vloženy kosočtverce a počet svorníků je zde mimořádně vysoký (celkem sedmnáct). Centrální svorníky zobrazují propletená písmena monogramu IHS. Na severní straně, mezi prvním a druhým polem, je polopilíř výjimečně ukončen konzolou (cul-de-lampe) v podobě anděla. Zde jsou klenby prosté. Zvláštností je zakončení velkých arkád u závěru, kde architekt zvolil řešení blízké estetice profilovaných pilířů a kde se znovu objevuje úplné kladí známé z hlavní lodi. Severní boční loď chóru byla původně kaplí svatého Mikuláše, ale po uložení relikvie svatého Chrodeganga de Séez (jeho hlavy) se stala kaplí svatého Chrodeganga. Jižní boční loď je považována za kapli svatého Josefa. Chór uzavírá mříž z roku 1863 navržená Félixem Roguetem, která nahradila starší mříž zakoupenou z druhé ruky v roce 1743. Pohřební kaple Výstavba kaple byla zahájena po smrti Louise-Françoise de Bourbon-Conti, k níž došlo 2. srpna 1776 v Paříži. Jeho tělo bylo nabalzamováno a o pět dní později pohřbeno v chóru kostela svatého Martina. K přesunu do nové kaple došlo při prvním výročí jeho úmrtí. Při téže příležitosti byla kaple vysvěcena a zasvěcena svatému Františkovi z Assisi (přestože v ní tomuto světci není vzdávána žádná viditelná pocta). Kaple byla postavena v klasicistním stylu mistrem zednickým Talbotem podle plánů architekta Jean-Marie Morela. Má obdélníkový půdorys a otevírá se ze severního konce transeptu půlkruhovou arkádou. Ta stojí naproti identické slepé arkádě ve vnější stěně, která tvoří rám pro jediné okno. Dvě další, kolmo postavené arkády vymezují uprostřed kaple čtvercový prostor zaklenutý falešnou křížovou klenbou, jejíž vrchol zdobí oválný kazeton. Přímo pod ním kdysi kryla samotnou hrobku kamenná deska; ta byla nahrazena sklem, které návštěvníkům umožňuje nahlédnout dovnitř. Východní a západní konce kaple jsou zaklenuty valeně. V pravé (východní) části se nachází mramorový oltář s obrazem připisovaným Alonzo Canovi. Sousoší umístěné na oltáři nemá s princem z Conti žádnou spojitost – slouží jako památník obětem první světové války z řad místních obyvatel. Levá (západní) část obsahuje mauzoleum z modrého mramoru (turquin), jehož součástí je pyramida v nízkém reliéfu na stěně a sádrová plastika představující Bolest. Jde o model sochaře Jeana Guillauma Moitta, vytvořený pro původní sochu, která před revolucí zdobila hrobku krále Ludvíka XV. Princův medailon v podnoží okna byl doplněn až v roce 1854. Mariánská kaple Mariánská kaple představuje nejmladší část kostela, což však při srovnání se zbytkem stavby není na první pohled patrné. Je totiž postavena ze stejného kamene jako části ze 16. století a dokonale napodobuje renesanční styl třetí čtvrtiny onoho století. Absence nadměrné zdobnosti či umělecké volnosti maskuje fakt, že kaple náleží ke slohu novorenesance. Je dílem architektů Félixe Rogueta a Louise-Charlese Boileaua, kteří byli pověřeni restaurováním celého kostela. Kružba tří oken v apsidě je shodná s horními okny v čelech transeptu. Široká okna ve druhém poli sice nemají v kostele obdoby, ale jejich členění sleduje stejné schéma. Také klenba opakuje konvenční vzorec, který stavitelé použili již v chóru. Stejně tak náběhy dvou žeber na sloupy zakončené konzolami po stranách centrálního okna závěru mají svůj vzor v chóru. Originálním řešením jsou pouze korintské hlavice nesoucí meziklenební pasy a doplnění konzol po stranách těchto hlavic pro svedení žeber a formeretů – tyto prvky mírně přesahují střídmé ambice původních architektů ze 16. století. Pod okny druhého pole vedou dveře do sakristie (na východě) a do místnosti s monumentálním krbem (na západě), kterou zdobí medailon s portrétem abbého Jean-Baptista Grimota. Výstavba kaple v roce 1878 byla iniciativou právě abbého Grimota, který se nespokojil jen s restaurováním a bohatým vybavením interiéru, ale zasloužil se i o zvýšení zvonice. Mobiliář V kostele svatého Martina lze spatřit třináct památkově chráněných objektů, které většinou v 19. století shromáždil abbé Grimot: Chórové lavice (stally) - pocházejí z konce 15. století. Původně byly součástí vybavení baziliky Saint-Seurin v Bordeaux (kde se dodnes nachází zbytek souboru). Abbé Grimot je zakoupil u starožitníka v druhé polovině 19. století. Původní lavice z tohoto kostela jsou dnes umístěny ve Viarmes. Zvon z roku 1554. Renesanční kazatelna - restaurována v roce 1860. Skládá se z dílů pocházejících ze dvou různých kazatelen, z nichž jedna byla z Německa. Náhrobní deska - patřila převoru Pierru Massinovi, nese datum 1577 Kasule - obsahuje prvky ze 16. století našité na moderním damašku. Mrtvý Kristus podpíraný anděly: Obraz od Pietera Thyse ze 17. století. Kostelu jej v roce 1860 darovala rodina Ducamp. Náhrobní památník prince Louise Françoise de Bourbon-Conti, nachází se v pohřební kapli. Lustry: dva páry lustrů z 18. století Konzolový stolek - dobový kus ve stylu Ludvíka XV. Dřevěné reliéfy: osm basreliéfů z období Jindřicha II. (16. století), které zdobí varhanní kruchtu Oltářní baldachýn: soubor prvků z doby Ludvíka XIV. Dřevěné křídlo dveří: vnitřní dveře do zvonice z počátku 16. století, Zpovědnice z roku 1753 Všechny tyto předměty jsou součástí francouzského národního dědictví a jsou evidovány v databázi Palissy, která spravuje movité historické památky ve Francii. Fragment oltářního nástavce (retáblu) ze 16. století, je od 70. let 20. století uchováván v muzeu Henriho Senlecqa, a to poté, co byla jeho větší část odcizena. Obraz Příjezd svatého Františka Xaverského do Číny od Josepha-Marie Viena, který si v roce 1753 objednala Marie Leszczyńská, se nachází na faře. Na faře je rovněž umístěn obraz Čína od téhož umělce. V kostele je dále uchovávána kopie Tizianova díla Mučednictví svatého Petra z Verony z 18. století. Chórové varhany od Johna Abbeyho z roku 1827 zakoupil abbé Grimot jako použité od slavného Aristida Cavaillé-Colla, který je v kostele v roce 1857 instaloval. Původně stály v chóru za hlavním oltářem, ale v roce 1923 byly přeneseny na kruchtu. Tento malý nástroj nahradil v roce 1978 varhanář Jean Jonet; slavnostně jej tehdy uvedl do provozu Gaston Litaize. Nástroj měl elektrickou trakci s hracím stolem v chóru a píšťalami na kruchtě, ale od roku 1996 zcela utichl. Po dobu 28 let tak kostel neměl funkční píšťalové varhany a využíval pouze provizorní digitální nástroj. Sdružení přátel varhan v L'Isle-Adam společně s radnicí připravilo projekt na stavbu nového nástroje. Na základě výběrového řízení byla v roce 2022 vybrána prestižní rakouská dílna Rieger Orgelbau. Instalace nového nástroje, který je rozdělen do dvou částí (za hlavním oltářem a na kruchtě) s dálkovým ovládáním, proběhla od ledna do března 2024. Požehnání a inaugurace nových varhan se uskutečnily 17. března 2024. K nástroji byla navíc doplněna socha svatého Martina z Tours od sochařky Michel Chole Benedick, odhalená v červnu 2024. Vitráže různé umělecké úrovně zhotovil v letech 1854 až 1878 Lucien Laurent-Gsell, žák malíře Ingrese, na objednávku abbého Grimota. Původní vitráže s erby v chóru byly zničeny během revoluce. Většina současných oken ilustruje legendy o svatých. Šest vitráží v transeptu zobrazuje dvanáct apoštolů. Rozeta západního portálu znázorňuje znamení zvěrokruhu, měsíce v roce (reprezentované hlavními náboženskými svátky) a čtyři velká období světa. Okna v chóru jsou zasvěcena duchovním ochráncům farnosti (včetně sv. Martina), sedmi skutkům milosrdenství a dárcům (pánům Ducampovi, Dambrymu a vévodkyni z Valmy). Některé vitráže poškozené během druhé světové války byly znovu osazeny až v roce 1999. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Martin de L'Isle-Adam na francouzské Wikipedii. Literatura Emile Coüard, À travers le canton de L'Isle-Adam : Souvenirs d'inspection : L'Isle-Adam, Commission des antiquités et des arts du département de Seine-et-Oise, Versailles, sv. 27,‎ 1907, s. 115-123 (ISSN 1146-9994) J. Fort, L'Isle-Adam, Mémoires de la Société historique et archéologique de Pontoise, du Val d'Oise et du Vexin, Pontoise, sv. LXVIII,‎ 1979, s. 5-35 (ISSN 1148-8107) Jean-Baptiste Grimot, Notice historique et archéologique sur l'église paroissiale de l'Isle-Adam, Imprimerie de A. Lahure, 1879, 31 s. Abbé Léopold Henri Marsaux, Stalles de l'Isle-Adam et de Presles, Mémoires de la Société historique et archéologique de l'arrondissement de Pontoise et du Vexin, Pontoise, sv. 13,‎ 1890, s. 33-40 (ISSN 1148-8107) Frédéric Chappey, Joseph-Marie Vien (Montpellier, 1716 - Paris, 1809) : L'arrivée de Saint François-Xavier à la Chine, in: Denis Lavalle, Nicole Le Roy et al., Conservation des Antiquités et objets d'arts : Service du Pré-inventaire, Œuvres d'art des églises du Val-d'Oise : La grande peinture religieuse (catalogue d'exposition : Saint-Ouen-l'Aumône, Abbaye de Maubuisson, 2 juillet 1995 - 31 décembre 1995), Cergy-Pontoise, Conseil général du Val-d'Oise, 1995, 98 s. (ISBN 2-907499-13-0, EAN 9782907499132), s. 82-83