NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Bicêtre Hospital

The Bicêtre Hospital is located in Le Kremlin-Bicêtre, a commune in the southern suburbs of Paris, France. It lies 4.5 km (2.8 miles) from the center of Paris. The Bicêtre Hospital was originally planned as a military hospital, with construction begun in 1634. With the help of Vincent de Paul, it was finally opened as an orphanage in 1642. It was incorporated into the Hôpital Général de Paris in 1656. In 1823, it was called the Hospice de la Vieillesse Hommes. In 1885, it was renamed the Hospice de Bicêtre. History In its history it has been used successively and simultaneously as an orphanage, a prison, a lunatic asylum, and a hospital. Its most notorious guest was the Marquis de Sade. In 1781 the prison was referred to as “much more terrible than the Bastille”. The Bicêtre is most famous as the Asylum de Bicêtre where Superintendent Philippe Pinel is credited as being the first to introduce humane methods into the treatment of the mentally ill, in 1793. The Bicêtre is referenced in the last chapter of Foucault's Madness and Civilisation titled "The Birth of the Asylum." In it, Pinel's methods are classified as more devious than humane. See also Pitié-Salpêtrière Hospital References External links "The Hopital Bicetre: Site of Hundred of a Ghosts". The invisible Paris. Retrieved July 8, 2020.
Hôpital Bicêtre

El Hôpital Bicêtre está ubicado en Le Kremlin-Bicêtre, una comuna en los suburbios del sur de París, Francia.​ Se encuentra a 4,5 km (2,8 millas) del centro de París. El Hospital Bicêtre se planeó originalmente como un hospital militar, cuya construcción comenzó en 1634. Con la ayuda de Vicente de Paúl, finalmente se abrió como un orfanato en 1642.​ Está afiliado a la Universidad Paris-Saclay.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Hôpital Bicêtre. Hôpital Bicêtre
Hôpital Bicêtre

O Hôpital Bicêtre está localizada em Le Kremlin-Bicêtre, uma comuna nos subúrbios ao sul de Paris, França. Está localizado a 4,5 km (2,8 milhas) do centro de Paris. O Hospital de Bicêtre foi originalmente planejado como hospital militar, cuja construção começou em 1634. Com a ajuda de Vicente de Paulo, foi finalmente inaugurado como orfanato em 1642. É afiliado à Universidade Paris-Saclay. Referências Ligações externas «Portal do Hôpital Bicêtre» (em francês). Visitado em 27/03/2023
Hôpital Bicêtre

Hôpital Bicêtre är ett universitetssjukhus, beläget i kommunen Le Kremlin-Bicêtre i Frankrike. Under årens gång har byggnaden bland annat använts som fängelse och mentalsjukhus. Psykiatrerna Philippe Pinel och Jean-Baptiste Pussin var verksamma vid Hôpital Bicêtre. Ursprungligen var byggnaden ett hem för föräldralösa barn, invigt 1642 med hjälp av Vincent de Paul. Det inkorporerades i Hôpital Général de Paris 1656. Det fungerade sedan som ett fängelse och sjukhus för manliga fångar och psykiskt sjuka under namnet Asylum de Bicêtre. År 1781 kallades det värre än Bastiljen. Det hette Hospice de la Vieillesse Hommes 1832-1885. Källor ”Bicêtre, une histoire de l’hôpital” (på franska) ( PDF). Assistance publique – Hôpitaux de Paris. 2015. https://archive.wikiwix.com/cache/display2.php/attachment.pdf?url=http%3A%2F%2Fwww.aphp.fr%2Fnode%2F3421. Läst 20 juni 2022. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Hôpital Bicêtre.
Universität Évry

Die Universität Évry-Val d’Essonne (französisch Université d’Èvry-Val d’Essonne, UEVE) ist eine der vier neuen Universitäten, die im Jahre 1991 gegründet wurden, um die bestehenden Pariser Hochschulen zu entlasten. Ihr Hauptcampus ist in der neu geschaffenen Planstadt Évry in der Präfektur Essonne. Die UEVE ist ein assoziiertes Mitglied der Universität Paris-Saclay. Die universitäre Forschung konzentriert sich auf drei Säulen: Genomforschung (in Zusammenarbeit mit dem „Genopole“) Naturwissenschaften und Technik Gesellschaftswissenschaften Weblinks Offizielle Website (französisch) Evaluationsbericht des Comité national d’évaluation (CNE) aus dem Jahr 2006 (französisch; PDF-Datei; 647 kB) Einzelnachweise
Universidad d'Évry-Val-d'Essonne

La Universidad d'Évry-Val-d'Essonne (en francés: Université d'Évry-Val-d'Essonne, también llamada UEVE) es una universidad francesa localizada en Évry. Es considerada como una de las universidades más importantes de Francia en la investigación genómica.​ Es un miembro asociado de la Universidad Paris-Saclay.​ El presidente de la universidad es el profesor Patrick Curmi. Facultades Química Ingeniería Matemáticas Física Biología Tierra, Medio Ambiente, Biodiversidad Famoso graduado Cyprien Verseux, astrobiólogo y astrónomo francés​ Referencias
Università di Évry-Val d'Essonne

L'Università di Évry-Val d'Essonne (Université d'Évry-Val-d'Essonne o UEVE) è un istituto universitario francese, attivo in tutti i campi di ricerca ai più alti livelli, in particolare nel genoma umano. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Università di Évry-Val d'Essonne Collegamenti esterni (FR) Sito ufficiale, su univ-evry.fr. URL consultato il 20 agosto 2024.
Universiteit van Évry

De Universiteit van Évry (Frans: Université d'Évry) is een universiteit in de Franse stad Évry, in het departement Essonne in de regio Île-de-France. Opgericht in 1991, had de instelling in 2016 10.500 studenten. De universiteit staat bekend om haar genomics-onderzoek. Zij telt onder haar afgestudeerden de Franse astrobioloog Cyprien Verseux. De universiteit maakte deel uit van het samenwerkingsverband UniverSud Paris, een Pôle de recherche et d'enseignement supérieur zoals deze bestond tot 2014. Bij de opheffing van deze samenwerkingsverbanden, werd de nieuwe overkoepelende organisatie de Universiteit Parijs-Saclay waarvan UEVE sindsdien als geassocieerd lid deel uitmaakt. Externe link (fr) Website van de universiteit
Université d’Évry

Université d’Évry − francuski uniwersytet publiczny położony w Évry-Courcouronnes (tuż pod Paryżem), Île-de-France, we Francji, i jest jednym z członków założycieli Université Paris-Saclay. Ten założony w 1991 roku uniwersytet znajduje się w dynamicznym i stale rozwijającym się "ville nouvelle". W mieście Évry-Courcouronnes znajdują się liczne firmy (Accor, Carrefour), największe centrum handlowe w Île-de-France oraz teatr narodowy. Istnieje ponad 160 programów studiów, od 2-letnich studiów licencjackich do studiów doktoranckich, z których ponad połowa jest ukierunkowana na konkretny zawód. Uniwersytet oferuje kursy z zakresu nauk ścisłych, technicznych, prawa, ekonomii, zarządzania i nauk społecznych. Dzięki 18 laboratoriom i 3 szkołom doktorskim uniwersytet jest także ważnym ośrodkiem badawczym, realizującym duże projekty, zwłaszcza w dziedzinie biologii, we współpracy z francuskim Narodowym Centrum Sekwencjonowania (Genopole). Sławni nauczyciele Nicole Belloubet, francuska prawniczka, nauczyciel akademicki i samorządowiec Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona uczelni
Universidade Évry-Val-d'Essonne

A Universidade Évry-Val-d'Essonne (em francês: Université d'Évry-Val-d'Essonne) UEVE, é uma universidade pública de Évry. Fundada em 1991, é um dos mais famosos na França em pesquisa genômica. Ela é um membro associado da Universidade Paris-Saclay. Referências Ligações externas UEVE
Université d'Évry

Universitatea d'Évry (în franceză Université d'Évry) este o universitate din orașul francez Évry, în departamentul Essonne din regiunea Île-de-France. Fondată în 1991, instituția avea 10.500 de studenți în 2016. Universitatea este cunoscută pentru cercetările sale genomice. Ea îl numără printre absolvenții săi pe astrobiologul francez Cyprien Verseux. Universitatea a făcut parte din parteneriatul UniverSud Paris, un Pôle de recherche et d'enseignement supérieur, așa cum a existat până în 2014. După dizolvarea acestor parteneriate, noua organizație-umbrelă a devenit Universitatea Paris-Saclay, a cărei UEVE este de atunci un chestiuni de membru asociat. Note Legături externe Materiale media legate de Université d'Évry la Wikimedia Commons fr en Site-ul Universitatea d'Évry
Pavillon français

Der Pavillon français (deutsch Französischer Pavillon) ist ein Gartenpavillon im Park des Petit Trianon nordwestlich von Schloss Versailles. Er wurde 1750 vom französischen Architekten Ange-Jacques Gabriel für Ludwig XV. und Madame de Pompadour errichtet. Der Pavillon bildet das Herzstück des Französischen Gartens. Seine hohen Fenstertüren öffnen sich nach allen Seiten hin auf dessen Sichtachsen. Sowohl als Zentrum und natürliche Erweiterung des „neuen königlichen Gartens“ erschaffen, diente er zum privaten Vergnügen als Musik-, Spiel- und Konversationssaal. Der Bau gilt als ein Paradebeispiel für den Stil des Louis-quinze. Sein außergewöhnlicher Grundriss beruht auf einem achteckigen Saal, der von vier kleinen, in Kreuzform angeordneten Nebenräumen flankiert wird. In die Zierfassade sind an jeder Seite Kreuzstockfenster eingelassen, die von Maskaronen überragt werden. Sie repräsentieren die Jahreszeiten und stammen von Jules-Antoine Rousseau. Auf dem Dach befindet sich eine Balustrade, auf der acht Vasen- und acht Kinderskulpturgruppen angeordnet sind, die Allegorien für die vier Jahreszeiten und die vier Elemente darstellen. Die inzwischen vergoldete Wandvertäfelung im Inneren des kreisförmigen Zentralsaals stammt von Jacques Verberckt und war ursprünglich mit Pastellfarben bemalt, die für eine ländliche Stimmung sorgten. Acht korinthische Säulen stützen ein mit verschiedenen Hühner- und Entenvögeln geschmücktes Gesims, in Anspielung auf die nah gelegene Menagerie. Während der Französischen Revolution in ein Café umgewandelt, diente der Pavillon zur Kaiserzeit wie zu Zeiten des Ancien Régime wieder als Festsaal, bevor er dann langsam dem Verfall preisgegeben wurde. Ende des 19. Jahrhunderts wurde er ein erstes Mal originalgetreu restauriert, bevor man ihn im Jahr 2008 einer weiteren vollständigen Restaurierung unterzog. Seit 1862 ist er zusammen mit dem Versailler Schloss und seinen Nebengebäuden als Monument historique klassifiziert, am 31. Oktober 1906 wurde dieser Titel durch einen Erlass erneuert. Der öffentlich zugängliche Pavillon wird vom Musée national des châteaux de Versailles et de Trianon verwaltet und gehört innerhalb des Schlosskomplexes zur Domaine de Marie-Antoinette, die die Wohnorte von Marie-Antoinette zusammenfasst. Weblinks Der Pavillon français (franz.) Der Französische Pavillon als 3D-Modell im 3D Warehouse von SketchUp. Einzelnachweise
Palais de Tokyo

El Palais de Tokyo el nom original del qual és Palais des Musées d'Art Moderne, designa un edifici dedicat a l'art modern i contemporani. Es troba al número 13 de l'avenue du President-Wilson al 16è districte de París, seguint la riba del Sena a uns centenars de metres al nord-est del Palau de Chaillot, amb un estil arquitectònic proper. La carcassa exterior de l'edifici està totalment revestida de marbre. L'edifici en qüestió porta el nom de "Palais de Tokyo", que rep el nom del "Quai de Tokio" (actual avenue de New-York) a la riba del Sena, sobre el qual domina la seva façana sud-est. Referències Enllaços externs Palais de Tokyo - Lloc web oficial (francès)
Palais de Tokyo

Palais de Tokyo (česky Tokijský palác) je muzejní a výstavní budova v Paříži v 16. obvodu na Avenue du Président-Wilson. Byla otevřena v roce 1937 jako výstavní pavilon pro světovou výstavu pod názvem Palais des Musées d'art moderne (Palác muzeí moderního umění). Budova ve stylu art deco je ve společném vlastnictví francouzského státu a města Paříže a slouží k prezentaci moderního umění. Historie Palác byl postaven pro světovou výstavu 1937 a jeho autory jsou architekti Jean-Claude Dondel, André Aubert, Paul Viard a Marcel Dastugue. Palác byl určen k výstavě tehdejšího současného umění. Budova je rozdělena do dvou hlavních křídel, mezi kterými je nádvoří s třístranným portikem. Výstavní pavilon byl slavnostně otevřen 24. května 1937 při zahájení světové výstavy francouzským prezidentem Albertem Lebrunem. Využití Majitel východního křídla je město Paříž a od roku 1961 zde sídlí Musée d'art moderne de la Ville de Paris (Muzeum moderního umění města Paříže), zatímco západní křídlo vlastní francouzský stát, který zde v roce 1947 umístil Musée national d'art moderne (Národní muzeum moderního umění). To se v roce 1977 přestěhovalo do Centre Georges Pompidou. Od roku 2002 se palác nazývá Palais de Tokyo / Site de création contemporaine (tj. Centrum pro současné umění). Výstavy v paláci představují nejnovější trendy v současném umění ve všech jeho formách jako je malba, sochařství, kresba, fotografie, videoart, design, móda, literatura nebo tanec. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Palais de Tokyo na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Palais de Tokyo na Wikimedia Commons (francouzsky) Stránky Musée d'art moderne de la Ville de Paris
Palais de Tokyo

Palais de Tokyo er et museum og en udstillingsbygning for moderne- og samtidskunst, der blev opført af den franske regering og byen Paris under navnet Palais des Musées d'art moderne' og færdiggjort i 1937 af arkitekterne Jean-Claude Dondel, André Aubert, Paul Viard og Marcel Dastugue. Den ligger på 13 avenue du President-Wilson i det 16. arrondissement i Paris, på Seinens højre bred et par hundrede meter nordøst for Palais de Chaillot, med en nærliggende arkitektonisk stil. Bygningens ydre skal er fuldstændig beklædt med marmor. Bygningen hedder nu "Palais de Tokyo", og er opkaldt efter "Quai de Tokio" (nu New-York avenue) på bredden af Seinen, over hvilken dens sydøstlige facade dominerer. Eksterne henvisninger Palais de Tokyo
Palais de Tokyo

Das Palais de Tokyo ist ein von der französischen Regierung und der Stadt Paris unter der Bezeichnung Palais des Musées d’art moderne initiiertes und von den Architekten Jean-Claude Dondel, André Aubert, Paul Viard und Marcel Dastugue im Jahr 1937 vollendetes Museums- und Ausstellungsgebäude für moderne Kunst am rechten Ufer (Rive Droite) der Seine in Paris (16. Arrondissement). Das neoklassizistische Gebäude gliedert sich auf in zwei Hauptflügel, die in der Mitte durch einen Hof mit einem dreiseitigen Portikus verbunden sind. Es wurde am 24. Mai 1937 anlässlich der Eröffnung der Pariser Weltausstellung von dem französischen Staatspräsidenten Albert Lebrun eingeweiht. Namensgebend war die damals zwischen dem Gebäude und der Seine verlaufende Avenue de Tokio (seit 1945 Avenue de New-York). Nutzung Eigentümer des Ostflügels ist die Stadt Paris, die dort seit 1961 das Musée d’art moderne de la Ville de Paris unterhält, während der Westflügel, Eigentum des französischen Staates, im Jahr 1947 das staatliche Musée National d’Art Moderne aufnahm, bis dieses 1977 in das Centre Georges Pompidou umzog. Das Gebäude hatte eine labyrinthische Anlage mit vielen gerundeten Wänden, die sich nicht für die Hängung eigneten. Zudem erschwerten die zahlreichen Treppen und eine ungleiche Tageslichtverteilung den Museumsbesuch. Nach dem Wegzug beherbergte das Palais de Tokyo bis 1986 das Musée d’art et d’essai, ab 1984 wurden weite Teile des Baus vom Centre national de la photographie und der Cinémathèque Française genutzt. Die Pläne des Kulturministeriums, ein Palais des arts de l’image, oder, nach dem Wegzug der Foto-Institutionen Anfang der 1990er-Jahre, wenigstens ein Palais du cinéma einzurichten, wurden verworfen. Die bedeutende Architektin Anne Lacaton führte 2001 den Umbau durch. Nach mehreren vorzeitig beendeten Umbauten wurde das Haus 2002 mit einer verdreifachten Ausstellungsfläche von 22.000 m² neu eröffnet. Es beherbergt das Palais de Tokyo/Site de création contemporaine genannte Zentrum für zeitgenössische Kunst. Die Ausstellungen sind den neuesten Tendenzen des Kunstschaffens im weiteren Sinn gewidmet, neben Kunst in allen ihren Formen wie Malerei, Skulptur, Zeichnung, Fotografie und Video auch Design, Mode, Literatur und Tanz. Nicht nur das Ausstellungsprogramm ist auf junges Publikum ausgerichtet, sondern auch die Öffnungszeiten bis Mitternacht. Weblinks Musée d’art moderne de la Ville de Paris – Ausstellungen und Veranstaltungen (französisch, englisch) Palais de Tokyo – Ausstellungen und Veranstaltungen (französisch, englisch) Palais de Tokyo bei Google Cultural Institute Einzelnachweise
Palais de Tokyo

Palais de Tokyo, izvorno nazvana Palais des Musées d'Art Moderne, zgrada je posvećena modernoj i suvremenoj umjetnosti. Nalazi se na adresi 13 avenue du President Wilson u 16. okrugu Pariza, uz obalu Seine, nekoliko stotina metara sjeveroistočno od Palais de Chaillot, koja ima sličan arhitektonski stil. Pročelje zgrade u cijelosti je obloženo mramorom. Dotična zgrada zove se "Palais de Tokyo", po "Quai de Tokio" (danas Avenue New-York) na obali Seine, nad kojom dominira njezino jugoistočno pročelje. Izvori Vanjske poveznice [hhttps://palaisdetokyo.com Službena web stranica] (engl.) (fr.)
Palais de Tokyo

A párizsi Palais de Tokyo amelynek eredeti neve Palais des Musées d'Art Moderne, a modern és kortárs művészetnek szentelt épületet jelöl. A 13. avenue du President Wilson szám alatt található, Párizs 16. kerületében, a Szajna partját követve néhány száz méterrel északkeletre a Palais de Chaillot-tól. Az épület külső héja teljes egészében márvánnyal burkolt. A szóban forgó épület neve "Palais de Tokyo", amely a Szajna partján található Quai de Tokio (ma New-York sugárút) után kapta a nevét, amely felett délkeleti homlokzata dominál. Jegyzetek További információk Palais de Tokyo
Palais de Tokyo

Il Palais de Tokyo è un palazzo destinato all'arte contemporanea (nome d'origine: "Palais des Musées d'art moderne"), ubicato al numero 13 di avenue du Président-Wilson nel XVI arrondissement di Parigi. L'ala orientale del palazzo è proprietà del Comune di Parigi e ospita dal 1961 il Musée d’Art Moderne de la ville de Paris, l'ala occidentale, proprietà dello Stato, ospita dal 2002 un centro d'arte contemporanea il Palais de Tokyo/Site de création contemporaine. Il palais de Tokyo dà verso la Senna sull'avenue de New-York. Il palazzo fu costruito per l'Esposizione internazionale del 1937. Dal punto di vista architettonico sembra essere nato del pathos del linguaggio propagandistico: le smisurate proporzioni ricordano i simboli in pietra del fascismo o del comunismo, tuttavia gli alti colonnati conferiscono all'edificio una certa leggerezza. Due ali costruite lungo un pendio scosceso circondano la terrazza interna, aperta sulla Senna, con bronzi di Bourdelle. L'École de Paris, più un'associazione di artisti che un movimento artistico, costituisce il fulcro della collezione. Il centro d'arte contemporanea è stato creato nel 2000 da Nicolas Bourriaud e Jérôme Sans che lo hanno diretto fino al 2006. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Palais de Tokyo Collegamenti esterni (FR) Sito ufficiale, su palaisdetokyo.com. Palais de Tokyo (canale), su YouTube. Palais de Tokyo, su archINFORM. (EN) Palais de Tokyo, su Structurae.
Palais de Tokyo

Palais de Tokyo – budynek poświęcony sztuce współczesnej (jego pierwsza nazwa to Palais des Musées d'art moderne), znajdujący się w Paryżu przy avenue du Président-Wilson 13 (16. dzielnica). We wschodnim skrzydle budynku znajduje się Musée d'art moderne de la Ville de Paris, a w zachodnim od 2002 centrum sztuki współczesnej Palais de Tokio/Site de création contemporaine. Przed wybudowaniem pałacu, w miejscu wschodniego skrzydła, do 1936 mieściła się Ambasada RP. Linki zewnętrzne Strona musée d'art moderne de la Ville de Paris Strona Palais de Tokyo/Site de création contemporaine
Palais de Tokyo

Palais de Tokyo, al cărui nume original este Palais des Musées d'Art Moderne, desemnează o clădire dedicată artei moderne și contemporane. Este situat la 13 avenue du President Wilson din arondismentul 16 al Parisului, urmând malurile Senei la câteva sute de metri nord-est de Palais de Chaillot, cu un stil arhitectural asemănător. Fațada clădirii este complet placată cu marmură. Clădirea în cauză se numește „Palais de Tokyo”, după numele „Quai de Tokio” (acum Avenue New-York) de pe malul Senei, peste care domină fațada sa de sud-est. Note Legături externe Palais de Tokyo
Palais de Tokyo

Palais de Tokyo, vars ursprungliga namn är Palais des Musées d'Art Moderne, är en byggnad tillägnad modern och samtida konst. Det ligger på 13 Avenue du President-Wilson i det sextonde arrondissementet i Paris, efter Seines strand några hundra meter nordost om Chaillotpalatset. Byggnaden är klädd i marmor. Byggnaden i fråga heter Palais de Tokyo, som är uppkallad efter Quai de Tokio (nuvarande New-York-avenyn) vid Seines strand. Referenser Externa länkar Palais de Tokyo
Kostel Saint-Pierre-de-Montrouge

Kostel Saint-Pierre-de-Montrouge (tj. svatého Petra v Montrouge) je katolický farní kostel ve 14. obvodu v Paříži. Nachází se na trojúhelníkovém pozemku mezi Avenue du Maine, Avenue du Général-Leclerc a Place Victor-et-Hélène-Basch. Kostel je zasvěcen svatému Petrovi a je pojmenovaný podle bývalé obce Montrouge. Historie Území patřilo původně k obci Montouge. V roce 1838 zde byla postavena jednoduchá kaple zasvěcená svatému Petrovi. Tato kaple se nacházela severně od dnešního kostela v prostoru mezi ulicemi Rue Thibaud a Passage Rimbaud. V roce 1848 bylo rozhodnuto o stavbě většího kostela, ale k realizaci chyběly finanční prostředky. V roce 1860 bylo území připojeno k Paříži a stavba kostela byla zahájena v roce 1863 v rámci přestavby Paříže za prefekta G-E. Hausmanna podle plánů architekta Josepha Augusta Émila Vaudremera (1829–1914) v novorománském slohu. Financování stavby převzal francouzský stát. Stavba byla téměř dokončena v roce 1870, ale během prusko-francouzské války se kostel nacházel blízko frontové linie a sloužil jako polní lazaret. Definitivně byl kostel dokončen v roce 1872. Kostel je od roku 1982 chráněn jako historická památka. Architektura Kostel je inspirován románskými stavbami 11. a 12. století. Kvůli velikosti pozemku architekt Vaudremer navrhl dlouhou loď se širokým, ale krátkým transeptem. V průčelí se nachází úzký portál s 58 metrů vysokou věží. Sedmdesát metrů dlouhá loď končí apsidou, na kterou jsou napojeny dvě kaple. Další kaple se nacházejí na obou koncích transeptu. Vybavení Podlaha je zdobená mozaikami upomínající na raně křesťanské baziliky a mající předobraz u římských kostelů Santa Maria Maggiore a svatého Pavla za hradbami. V průsečíku hlavní lodi a transeptu se nachází oltář, nad kterým se nachází ciborium na čtyřech sloupech. Malby v kostele představují sv. Josefa a sv. Jana v kaplích transeptu. Obrazy z roku 1869 na zlatém podkladu Eugèna Capella odkazují na byzantský vzor. V apsidě se nachází mozaika žehnajícího Krista. Okna jsou zdobena vitrážemi, které ukazují výjevy ze života Krista a Panny Marie. Kostel má dvoje varhany – hlavní a chórové. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku St-Pierre de Montrouge na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Pierre-de-Montrouge na Wikimedia Commons (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek (francouzsky) Oficiální stránky farnosti
Kościół Saint Pierre de Montrouge w Paryżu

Kościół Saint Pierre de Montrouge w Paryżu – XIX wieczny kościół położony w kwaterze Petit-Montrouge należącej do 14 dzielnicy Paryża. Kościół został zbudowany w latach 1863–1872 w ramach zakrojonej na szeroką skalę przebudowy Paryża. Plany świątyni sporządził Émile Vaudremer, autor zmian w budowie i stylu architektonicznym całej 14 dzielnicy. Saint Pierre de Montrouge znajduje się w centralnym punkcie dzielnicy, przy placu Victor et Hélène Basch, gdzie krzyżują się ulice Maine oraz generała Leclerca. Kościół wzniesiono w stylu neoromańskim. Kształtem budowla świątynia przypomina trójkąt, którego punktem szczytowym jest wysoka wieża (dzwonnica) wznosząca się ponad całą dzielnice. Metro Najbliższą stacją paryskiego metra jest stacja Alésia. Przypisy Linki zewnętrzne Kościół Saint Pierre de Montrouge: strona parafii. [dostęp 2008-12-03]. (fr.).