NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Музей Эжена Делакруа

Национальный музей Эжена Делакруа, также известный как музей Делакруа, посвящён художнику Эжену Делакруа (1798—1863) и расположен в VI-м округе Парижа, на улице Фюрстенберг 6. Он открыт ежедневно, кроме вторника, стоимость входного билета — 7€. История Музей находится в доме, где расположена последняя квартира художника Эжена Делакруа. Он переехал туда 28 декабря 1857 года и проживал в ней вплоть до своей смерти 13 августа 1863 года. В 1929 году организовано общество наследия художника (Société Des Amis d’Eugène Delacroix), которое приобрело в 1952 году здание музея, находившееся к тому времени в аварийном состоянии. В 1954 году здание передано французскому правительству. В 1971 году дом становится Национальным музеем, а в 1999 году окружающий его сад был реконструирован. В этом здании также проживал и работал французский художник Леон Прентан вплоть до своей смерти 9 июля 1945 года. Коллекция музея Сегодня в музее хранится около 20 картин Делакруа, а также три фриза из собора Valmont (1834). Кроме того, коллекция музея включает: Эскизы и чертежи к фрескам в церкви Сен-Сюльпис, рисунки некоторых из друзей Делакруа, а также его коллег (Лассаль-Борд, Юэ, Потерле, Сен-Марсель, Колен). Дневники, записи, эскизы. Сувениры из Марокко: художник ездил в эту страну в 1832 году, привезя во Францию бурнус, кафтан, джеллаба, украшения, сабли, подушки, тапочки, сапоги и керамику. Предметы художественной мастерской, включая мольберт, палитру, столы, стеклянные сосуды, небольшую коллекцию фаянса, подсвечники. Фотографии Делакруа последних дней жизни. Письма Делакруа. Книги и документы, касающиеся Делакруа и его окружения; более 1000 единиц. Галерея Примечания Ссылки Сайт музея
Національний музей Ежена Делакруа

Національний музей Ежена Делакруа або Музей Делакруа (фр. Musée national Eugène Delacroix) розташований на вулиці Фурстенбер в VI окрузі Парижа. Музей засновано в 1971 році. Консерватор музею — Крістоф Лерібо. Музей займає колишню майстерню та будинок Делакруа, де він проживав з 28 грудня 1857 року до своєї смерті (13 серпня 1863 року). В музеї представлені картини митця, малюнки, виконані на папері, предмети з країн Магрибу, що належали Делакруа, особисті речі, листи, рукописи. Галерея Примітки Посилання Офіційна сторінка музею Критичний погляд на музей Делакруа (фр.)
Charles Aznavour

Charles Aznavour (Շառլ Ազնավուր på armensk), født Chahnourh Varinag Aznavourian (Շահնուր Վաղինակ Ազնավուրեան) (født 22. maj 1924 i Paris, død 1. oktober 2018 i Alpilles) var en armensk-fransk sanger, skuespiller og fransk-armensk diplomat. Han boede i Genève, i Schweiz, hvor han var Armeniens ambassadør ved FN. Udvalgte film Skyd på pianisten (1960) Dix petits nègres (1974, efter Agatha Christie-romanen En af os er morderen) Bliktrommen (1978) Referencer Eksterne henvisninger Charles Aznavour på Internet Movie Database (engelsk) Charles Aznavour på Filmdatabasen Charles Aznavour på Scope Charles Aznavour på Svensk Filmdatabas (svensk) Charles Aznavour på AlloCiné (fransk) Charles Aznavour på AllMovie (engelsk) Charles Aznavour på Rotten Tomatoes (engelsk) Charles Aznavour på The Movie Database (engelsk) Charles Aznavour på Internet Broadway Database (engelsk) Charles Aznavour på Allmusic Charles Aznavour på Discogs Charles Aznavour på Discogs Charles Aznavour på MusicBrainz Charles Aznavour på Last.fm
Charles Aznavour

Charles Aznavour (Pariz, 22. svibnja 1924. – Mouriès, 1. listopada 2018.) pravog imena Shahnour Varenagh Aznavourian ili Charles Aznavurian, francuski autor, skladatelj, šansonijer i glumac armenskog podrijetla. Životopis Poput Yvesa Montanda, podrijetlom Talijana, i Charles Aznavour je stranac, sin armenskih emigranata umjetnika u Parizu. I njega je kao tolike druge prva otkrila Édith Piaf. S vremenom postaje vrstan pjesnik, tekstopisac prekrasnih tekstova šansona, što će ih interpretirati brojni pjevači diljem svijeta. Njegov ranjeni promukli glas osvaja publiku iskrenom patetičnošću, strastvenošću i melodramatičnošću. Već rano vrlo umiješno spaja ritmove jazza sa šansonom, a njegov neobičan glas, gotovo na rubu slamanja, najviše pridonosi njegovoj popularnosti te, unatoč malena rasta (1,61 m) i naborana neobična lica, osvaja srca - posebno žena. Aznavour govori i jako često pjeva na pet jezika - francuskom, talijanskom, engleskom, španjolskom i njemačkom, a ponekad zapjeva čak i na ruskom, armenskom, i romskom jeziku (jedan od njegovih većih hitova "Les Deux Guitares" je na romskom jeziku). Toliko je lingvistički nadaren da pjeva i na puno raznih dijalekata, pogotovo na francuskom i španjolskom jeziku. Aznavour se posvećuje šansoni, prve pjesme piše 1941. u suradnji s Pierreom Rocheom, a 1946. angažira ga nezaobilazna Piaf za jednu turneju. Već 1947. dobiva Grand prix de la chanson za pjesmu J`ai bu. Prati Édith Piaf na turneji po Americi i vrlo rano osvaja američku publiku, a kasnije su ga čak proglasili alter-egom velikana zabavne glazbe Franka Sinatre. On se ipak naporno probija do samog vrha popularnosti. Piaf u početku ni ne vjeruje u njegov talent i odbija njegovu pjesmu Mrzim nedjelje, koju će tek proslaviti Juliette Gréco 1950. Godine 1951. počinje surađivati s Bécaudom, a 1953. doživljava pravi trijumf na turneji po Maroku. Slijede nastupi u Olympiji i Moulin Rougeu u Parizu (1954.) i konačno 1955. postaje pravom planetarnom zvijezdom. Nakon toga slava mu stalno raste, a kad je 1966. godine prodao više od milijun primjeraka ploče sa svojom pjesmom La Mamma ne silazi s liste najpopularnijih. U mladosti glumi u kazalištu, a kasnije je u filmu realizirao mnoge zapažene uloge (Taxi za Tobrouk, 1961.). Njegove šansone pretežno pjevaju o ljubavi, znaju biti natopljene erotičnošću, često govore o dječačkim snovima, o životu u dvoje ili čežnji za avanturama (Les Comediens, Apres l'amour, Emmenez-moi, itd.). U 2008. godini, Aznavour i dalje snima nove albume i putuje po svijetu, napunjujući najveće koncertne kuće u gradovima od Japana i Portugala do Amerike i Australije, te naravno također u svojoj Francuskoj i Armeniji. Rekao je da ne planira napustit glazbenu scenu prije 2010. godine, a vjerojatno ne ni poslije. Kaže da mu sve ovisi o zdravlju i kako mu glas tada bude zvučao. Surađivao je s brojnim glazbenicima među kojima su bili Celine Dion, Sting, Plácido Domingo, Paul Anka, Nana Mouskouri, Josh Groban, i drugi. Vanjske poveznice Charles Aznavour u internetskoj bazi filmova IMDb-u (engl.) Official Website (en.). Biografija Charles Aznavour - Armenian-Russian fan site
Charles Aznavour

Charles Aznavour (rojstno ime Shahnour Varenagh Aznavourian oziroma Charles Aznavurijan), francoski skladatelj, pisec besedil, šansonjer in igralec armenskega porekla, * 22. maj 1924, Pariz, Francija, † 1. oktober 2018, Mouriès. Aznavour je bil eden najslavnejših francoskih šansonjerjev in najpopularnejši zunaj Francije. Prodal je več kot 100 milijonov plošč. Nastopati je pričel z devetimi leti in si nadel umetniško ime Aznavour. Prve velike slave je bil deležen kot varovanec in spremljevalec legendarne Édith Piaf na gostovanjih po Franciji in ZDA. Pogosto je imenovan tudi »francoski Frank Sinatra«, večino njegovih pesmi pa nosi ljubezensko tematiko. Napisal je več kot 1000 skladb, muzikalov, posnel preko 100 plošč in kot igralec nastopil v 60-ih filmih. Aznavour je pel v šestih jezikih (francoskem, angleškem, italijanskem, španskem, nemškem in ruskem), kar mu je omogočilo nastope v Carnegie Hallu in drugih eminentnih kulturnih središčih po svetu. V 70. letih 20. stoletja je v Združenem kraljestvu postala velika uspešnica njegova skladba »She«, ki je dolgo zasedala 1. mesto na glasbenih lestvicah. Po katastrofalnem potresu v Armeniji je državi namenil precej dobrodelnih sredstev. V središču glavnega mesta Erevan je po njem poimenovan trg. Aznavour je leta 1997 prejel francosko Legijo časti. Glej tudi seznam francoskih skladateljev seznam francoskih šansonjerjev seznam francoskih filmskih igralcev Sklici Zunanje povezave Charles Aznavour - Armenian-Russian fan site Uradna spletna stran Arhivirano 2010-05-29 na Wayback Machine. (francosko)
Charles Aznavour

Charles Aznavour (IPA: /ʃaʁl aznavuʁ/), ursprungligen Chahnour Varinag Aznavourian (armeniska: Շահնուր Վաղինակ Ազնավուրեան), född 22 maj 1924 i Paris, död 1 oktober 2018 i Mouriès i Bouches-du-Rhône, var en fransk-armenisk viskompositör, sångare och skådespelare. Aznavour tillhörde Frankrikes mest populära sångare under ett halvt sekel. Hans genombrott kom när Edith Piaf tog med honom på turné i Frankrike och USA. Riktigt erkänd blev Aznavour i början på 1960-talet. Bland hans mest kända sånger finns "She" från 1974. Aznavour talade flera språk och sjöng på såväl armeniska, franska, engelska, tyska, spanska som italienska, något som underlättade hans internationella karriär. I en omröstning 1998 på Time Online och CNN utsågs han till århundradets artist med 18% av rösterna, före Elvis Presley, Bob Dylan och Frank Sinatra. Förutom att vara sångare medverkade Aznavour också som skådespelare i ett stort antal filmer. Sin sista turné inledde han 2014. Aznavour var sedan 1968 gift med svenskan Ulla, född Thorsell. Filmografi i urval 1957 – Pangbrud sökes 1959 – Orfeus testamente eller Fråga mig inte varför 1960 – Skjut på pianisten! 1960 – Krigsfångarna 1961 – Taxi till Tobruk 1965 – Hämnd på tjallare 1966 – Paris i augusti 1968 – Candy 1970 – Äventyrarna 1973 – The Blockhouse 1974 – Tio små negerpojkar 1979 – Blecktrumman 2002 – Ararat 2004 – Pappa Goriot Utmärkelser Officer av Nationalförtjänstorden, 1986Prix antiraciste Bernard Lecache, 1987 Riddare av Hederslegionen, 1989 Riddare av Arts et Lettres-orden, november 1994Hedersmedborgare i Jerevan, 1996Songwriters Hall of Fame, 1996 Kommendör av Arts et Lettres-orden, 1997Victoire de l'artiste interprète masculin, 1997Heders-César, 1997 Officer av Hederslegionen, 28 mars 1997 Kommendör av Nationalförtjänstorden, 14 november 2000 Kommendör av Hederslegionen, 31 december 2003 Officer av Leopoldorden, 2004 Armenisk nationalhjälte, 2004 Officer av Kanadaorden, 2008Hedersdoktor vid Université de Montréal, 2009 Officer av Québecs nationalorden, 2009Victoire d'honneur, 2010 Ryska utrikesdepartementets medalj för bidrag till internationellt samarbete, 2014NRJ Music Award d'honneur, 2015 Kommendör av Kronorden, 2015Raoul Wallenberg-priset, med Aida Aznavourian, 2017Stjärna på Hollywood Walk of Fame, 24 augusti 2017 Uppgående solens orden med guldstrålar och rosett, 2018 Drottning Elizabeth II:s diamantjubileumsmedalj Mesrop Masjtots orden [Redigera Wikidata] Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Charles Aznavour. Officiell webbplats (franska)(engelska) Charles Aznavour på Internet Movie Database (engelska)
Synagoga Belleville

Synagoga Belleville je synagoga v Paříži ve 20. obvodu na rohu ulic Rue Julien-Lacroix a Rue Pali-Kao. Je určena aškenázkému a sefardskému ritu. Její název je odvozen od zdejší čtvrti Belleville. Historie V roce 1928 se rozhodla pařížská židovská obec vybudovat na severovýchodě Paříže, kde žilo mnoho imigrantů především ze severní Afriky, synagogu, která by nahradila modlitebny rozptýlené v této oblasti. Za tímto účelem zakoupila pozemek o rozloze 550 m2 nedaleko bývalých kamenolomů, na jejichž místě byl v roce 1988 vybudován Parc de Belleville. Stavbou synagogy byli pověřeni dva architekti: Lucien Hesse a Germain Debré. Dne 7. května 1930 byla synagoga vysvěcena. Architektura Budova má železobetonovou konstrukci a při stavbě bylo upuštěno od dekorativních prvků. Neobvyklá je také šestihranná střešní konstrukce s velkými okny. Směrem do ulice je synagoga oddělena betonovou zdí ve výši dvoupatrové budovy, vzadu k ní přiléhá vnitřní dvůr. Vstup je dnes zajištěn stahovací roletou, takže připomíná vjezd do garáže. Původně byl nad vchodem hebrejský nápis, který byl ale odstraněn. Pouze desky s desaterem na zdi připomínají, že se jedná o sakrální stavbu. V přízemí je možné hlavní sál zvětšit o boční místnosti a získat tak prostor téměř 100 m2, který lze využít pro větší shromáždění. V prvním patře se nachází kromě galerie pro ženy také dvě velké učebny. Koncept synagogy odpovídá modelu, který se rozšířil po druhé světové válce, kdy synagoga slouží jako komunitní centrum nejen náboženským, ale i kulturním a jiným společenským účelům. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Synagoge Belleville na německé Wikipedii. Literatura Dominique Jarrassé: Guide du Patrimoine Juif Parisien. Parigramme, Paris 2003, s. 102–104, ISBN 978-2-84096-247-2 Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Synagoga Belleville na Wikimedia Commons
Synagoge Belleville

Die Synagoge von Belleville ist eine Synagoge des aschkenasischen und tunesisch-sefardischen Ritus und befindet sich an der Ecke Rue Julien-Lacroix Nr. 75 und Rue Pali-Kao Nr. 49 im 20. Arrondissement von Paris. Die nächste Métrostation ist Couronnes der Linie 2. Geschichte 1928 beschloss die Association cultuelle israélite de Paris (Israelitische Kultusgemeinde von Paris, A.C.I.P.) im Nordosten von Paris, in dem sich viele Einwanderer vor allem aus Nordafrika angesiedelt hatten, eine Synagoge zu bauen, die die in Belleville und Ménilmontant verstreuten Betsäle ersetzen sollte. Zu diesem Zweck wurde ein Grundstück von 550 m² gekauft. Es lag in der Nähe ehemaliger Steinbrüche, an deren Stelle 1988 der Parc de Belleville angelegt wurde. Mit dem Bau der Synagoge wurden zwei Architekten betraut: Lucien Hesse und Germain Debré. Am 7. Mai 1930 wurde die Synagoge von Belleville eingeweiht. Architektur Das Gebäude ist eine Konstruktion aus Stahlbeton. Auf dekorative Elemente wurde verzichtet. Die Raumteile der Synagoge sind in Kuben gegliedert. Auffällig ist der sechseckige, mit großen Fenstern durchbrochene laternenartige Dachaufbau. Zur Straße hin ist die Synagoge durch eine Betonmauer von der Höhe eines zweistöckigen Gebäudes abgetrennt, hinter der sich ein Innenhof anschließt. Der Eingang ist heute durch ein Rolltor gesichert und erinnert an eine Garageneinfahrt. Ehemals befand sich über dem Eingang eine hebräische Inschrift, die entfernt wurde. Nur die Gesetzestafeln auf der Mauer, die nachträglich hinzugefügt wurden, weisen auf ein sakrales Gebäude hin. Im Erdgeschoss lässt sich der Synagogensaal durch zwei seitliche Räume von jeweils fast 100 m² erweitern, die als Konferenzraum bzw. Betsaal genutzt werden. Auf der ersten Etage befinden sich neben den Frauenemporen zwei große Unterrichtsräume. Die Dachterrassen dienen als Pausenhöfe. Das Konzept der Synagoge entspricht dem in den USA verbreiteten und nach dem Zweiten Weltkrieg häufig übernommenen Modell des Gemeindezentrums, das sowohl rituellen wie kulturellen Zwecken dient. Literatur Jean Colson, Marie-Christine Lauroa (Hrsg.): Dictionnaire des Monuments de Paris. Paris 2003 (1. Auflage 1992), ISBN 2-84334-001-2, S. 773. Dominique Jarrassé: Guide du Patrimoine Juif Parisien. Parigramme, Paris 2003, ISBN 978-2-84096-247-2, S. 102–104. Weblinks
Synagogue de Belleville

La synagogue ou temple israélite de Belleville, localisé au 75 rue Julien-Lacroix et au 49 rue de Pali-Kao, dans le quartier de Belleville du 20e arrondissement de Paris, est construite de 1925 à 1933 par les architectes Germain Debré (1890-1948) et Lucien Hesse (1866-1929), architectes du Consistoire central israélite de France. Histoire L'édifice est construit de 1925 à 1933 par les architectes Germain Debré (1890-1948) et Lucien Hesse (1866-1929), architectes du Consistoire central israélite de France; il est financé par Edmond de Rothschild et destiné aux immigrés juifs d'Europe de l'est de ce quartier. Labellisé « Patrimoine du XXe siècle » le 24 novembre 2011. Rabbins Henri Soil (11 janvier 1938-) Mobilier Mikvé Illustrations Consultables sur le site de la Cité de l'architecture, des illustrations originales issues des collections de l'architecte Germain Debré présentent un plan de rez-de-chaussée de 1930, une élévation, et quatre photographies : une vue avant travaux en 1928, une vue extérieure sur l'entrée, une vue extérieure sur la rue Julien-Lacroix, et une vue intérieure de la grande salle. Notes et références Bibliographie Dominique Jarassé, Guide du patrimoine juif parisien, Parigramme, 2003. Articles connexes Quartier de Belleville Rue de Pali-Kao Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail du judaïsme Portail de l’Île-de-France Portail de Paris Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du XXe siècle
St-Denis (Arnouville)

Die katholische Kirche St-Denis in Arnouville, einer französischen Gemeinde im Département Val-d’Oise in der Region Île-de-France, wurde 1782 errichtet. Die Kirche steht seit 1986 als Monument historique auf der Liste der Baudenkmäler in Frankreich. Der dreischiffige Bau aus Ziegelmauerwerk wurde nach Plänen des Architekten Jean-Baptiste Chaussard errichtet. Das Mittelschiff mit sechs Jochen, das mit sechs Säulen von den Seitenschiffen abgetrennt wird, schließt mit einem Tonnengewölbe ab. Der rechteckige Chor ist im Verhältnis zur Größe der Kirche klein ausgefallen. Im Boden sind fünf Grabsteine aus der alten Kirche eingelassen, die aus der Zeit von 1537 bis 1773 stammen. Literatur Le Patrimoine des Communes du Val-d’Oise. Flohic Éditions, Band 2, Paris 1999, ISBN 2-84234-056-6, S. 1018. Weblinks Einzelnachweise
Le Train Bleu (restaurant)

Le Train Bleu ("Det Blå Tog") er en restaurant, der er indrettet op togstationen Gare de Lyon Paris, France. I 1972 blev den erklæret for et Monument Historique. Restauranten blev oprindeligt etableret til Exposition Universelle (1900). Hvert af de ornamenterede rum er tematiserede så de repræsenterer byer og regioner i frankrig. De blev dekoreret med 41 malerier af nogle af dattidens mest populære kunstnere. Oprindelig blev restauranten kaldt "Buffet de la Gare de Lyon", men den blev omdøbt til det nuværende "Le Train Bleu" i 1963, opkaldt efter det berømte tog af samme navn. Kunstnere der har dekoreret Le Train Bleu Le Train Bleu i film Restauranten har optrådt i adskillige film, inklusive: 1972: Travels with My Aunt, instrueret af George Cukor 1973 The Mother and the Whore, instrueret af Jean Eustache 1990: Nikita, instrueret af Luc Besson 1998: Place Vendôme, instrueret af Nicole Garcia 2003: Filles uniques, instrueret af Pierre Jolivet 2007: Mr. Bean's Holiday, instrueret af Steve Bendelack 2009: Micmacs, instrueret af Jean-Pierre Jeunet Referencer Eksterne henvisninger Officiel hjemmeside
Le Train Bleu (restaurant)

Le Train Bleu ("The Blue Train") is a restaurant located in the hall of the Gare de Lyon railway station in Paris, France. It was designated a Monument Historique in 1972. The restaurant was originally created for the Exposition Universelle (1900). Each ornate dining room is themed to represent cities and regions of France and they are decorated with 41 paintings by some of the most popular artists of that time. Initially called "Buffet de la Gare de Lyon", it was renamed "Le Train Bleu" in 1963, after the famous train of the same name. Artists who decorated Le Train Bleu Le Train Bleu in films The restaurant has appeared in several films, including: 1972: Travels with My Aunt, directed by George Cukor 1973 The Mother and the Whore, directed by Jean Eustache 1990: La Femme Nikita, directed by Luc Besson 1998: Place Vendôme, directed by Nicole Garcia 2003: Filles uniques, directed by Pierre Jolivet 2007: Mr. Bean's Holiday, directed by Steve Bendelack 2009: Micmacs, directed by Jean-Pierre Jeunet References External links Official website
Le Train Bleu

Le Train Bleu (El tren azul) es un famoso restaurante situado en la Estación de París-Lyon, en el XI Distrito de París. Se inauguró en 1901 y fue salvado de la demolición por André Malraux en 1966. Desde 1972, algunas de sus salas forman parte de la lista de Monumentos Históricos de Francia, pues es uno de los locales de la Belle Époque mejor conservados. Coco Chanel, Brigitte Bardot, Jean Cocteau, Colette, Salvador Dalí, Luis Buñuel, Jean Gabin y Marcel Pagnol, entre otros, fueron clientes habituales de este restaurante. Le Train Bleu en el cine Este famoso restaurante ha aparecido en varias películas, entre las cuales destacan: 1972: Viajes con mi tía, de George Cukor 1973 La mamá y la puta, de Jean Eustache 1990: Nikita, de Luc Besson 1998: Place Vendôme, de Nicole Garcia 2003: Filles uniques, de Pierre Jolivet 2007: Las vacaciones de Mr. Bean, de Steve Bendelack 2009: Micmacs, de Jean-Pierre Jeunet Galería de imágenes Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Le Train Bleu. Página oficial de Le Train Bleu (en francés y en inglés)
Le Train Bleu (ristorante)

Le Train bleu è un famoso ristorante parigino sito nella Gare de Lyon, nel XII arrondissement di Parigi. Storia Il ristorante venne costruito in previsione dell'esposizione universale del 1900 per la Compagnie des chemins de fer de Paris à Lyon et à la Méditerranée, venendo inaugurato con il nome "Le Buffet de la Gare de Lyon" il 7 aprile 1901 dal Presidente della Repubblica francese Émile Loubet. Venne rinominato in "Le Train Bleu" nel 1963 per celebrare lo storico treno “Paris-Vintimille”. Le Train bleu al cinema In viaggio con la zia (Travels with My Aunt), regia di George Cukor (1972) La maman et la putain, regia di Jean Eustache (1973) Nikita, regia di Luc Besson (1990) Place Vendôme, regia di Nicole Garcia (1998) Filles uniques, regia di Pierre Jolivet (2003) Anthony Zimmer, regia di Jérôme Salle (2005) Mr. Bean's Holiday, regia di Steve Bendelack (2007) L'esplosivo piano di Bazil (Micmacs à tire-larigot), regia di Jean-Pierre Jeunet (2009) Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Le Train bleu Collegamenti esterni (FR, EN) Sito ufficiale, su le-train-bleu.com.
Le Train Bleu

Le Train Bleu (z fr. niebieski pociąg) – zabytkowa restauracja znajdująca się w budynku dworca kolejowego Gare de Lyon w Paryżu. Otwarta po przebudowie Dworca Lyońskiego z okazji Wystawy Światowej w 1900 roku. Dworzec i zbudowana na poprzednią wystawę (1889) Wieża Eiffla były symbolami nowoczesności i luksusu przełomu XIX i XX wieku. Restauracja początkowo była eleganckim barem dla podróżnych – Buffet de la Gare de Lyon. Obecną nazwę restauracja otrzymała w 1963 roku na cześć Niebieskiego Pociągu kursującego z Paryża do Lyonu i dalej wzdłuż Lazurowego Wybrzeża przez Niceę do Monte Carlo. Wystrój wnętrza jest stylizowany na wnętrza pałacowe, ornamenty są pokryte złoceniami, a na ścianach są namalowane freski przedstawiające miasta i krajobrazy znajdujące się wzdłuż trasy Niebieskiego Pociągu. Artyści, którzy malowali freski na ścianach restauracji Filmy nakręcone w restauracji 1972: Podróże z moją ciotką (Travels with My Aunt), reż. George Cukor 1973: Mama i dziwka (La maman et la putain), reż. Jean Eustache 1990: Nikita, reż. Luc Besson 1998: Plac Vendôme (Place Vendôme), reż. Nicole Garcia 2003: Jedynaczki (Filles uniques), reż. Pierre Jolivet 2007: Wakacje Jasia Fasoli (Mr. Bean’s Holiday), reż. Steve Bendelack 2009: Bazyl. Człowiek z kulą w głowie (Micmacs), reż. Jean-Pierre Jeunet Linki zewnętrzne Oficjalna strona internetowa resturacji Le Train Bleu