Théâtre de Paris

A Théâtre de Paris (Párizsi Színház) Párizs 9. kerületében, a rue Blanche 15. szám alatt működik. Magában foglal egy másik, kisebb játszóhelyet, a Petit Théâtre de Paris-t. Története Az első színházat a helyszínen Richelieu hercege építtette 1730-ban. Ogny báró 1779-ben megvásárolta és Folie-Richelieu-nek nevezte át. Az Első Francia Császárság idején Fortunée Hamelin, a Francia direktórium-korszak Merveilleus-einek („csodálatos asszonyainak”) ünnepelt tagja irányította. 1811-ben a Folie-Richelieu-t parkká alakították át, majd 1851-ben Georges Eugène Haussmann báró teljesen lebontatta. A helyére a párizsi La Trinité-plébánitemplom került, a terület egy részét pedig görkorcsolyapályává alakították. 1880-ban, Aimé Sauffroy és Ferdinand Grémaily építészek tervei alapján a pálya egy részéből Palace Théâtre, majd egy 1891-es Édouard Niermans általi további restaurálás után a Casino de Paris lett. Ezt követően a pálya többi részét, a jelenlegi rue Blanche-on lebontották, hogy helyet adjanak a Nouveau-Théâtre-nak. A Nouveau-Théâtre első igazgatója Aurélien Lugné-Poe volt, aki 1888 és 1890 között színész volt az André Antoine által alapított Théâtre Libre társulatban. Miután 1891 elején négy hónapig katonai szolgálatot teljesített, Lugné-Poe csatlakozott Paul Fort eklektikus Théâtre d'Art színházához, amely 1890 és 1892 között verses műsorokat, Marlowe, Shelley és Hugo drámai műveit, valamint Rachilde, Paul Verlaine és különösen Maurice Maeterlinck új darabjait (A betolakodó, A vak) mutatta be. Amikor Fort 1893 elején kilépett a vállalkozásból, Lugné-Poe átvette az irányítást, átnevezte Théâtre de l'Œuvre-re, és agresszíven szimbolista műsort mutatott be, hogy rivalizáljon Antoine naturalistább kínálatával. Bár Antoine volt az első, aki bemutatta a párizsi közönségnek Henrik Ibsen modern drámáját (Szellemek, 1890; A vadkacsa, 1891), és Fort 1892-ben bemutatta A tenger felől jött hölgy című darabot, amelyben Lugné-Poe játszotta Wangel szerepét, Lugné-Poe tette a Párizsi Színházat Ibsen-specialistává, aki 1893 és 1897 között kilenc Ibsen-darabot mutatott be (és gyakran főszerepet játszott bennük). Lugné-Poe a Nouveau-Théâtre-ban Ahogy Paul Fortnak előtte, Lugné-Poe-nak sem volt állandó színháza, amely társulata kezdeti művészszínházi kísérletének teljes időtartama alatt otthont adhatott volna. A Théâtre de l'Œuvre Maeterlinck Pelléas és Mélisande című darabjával debütált egyetlen matinéelőadásra a Théâtre des Bouffes-Parisiens-ben 1893 májusában, de a következő évadban hat fellépésére a távoli Théâtre des Bouffes du Nordban került sor, ahol többek között Ibsen Rosmersholmja, A nép ellensége és Az építőmester, Gerhart Hauptmann Magányos életek és Bjørnstjerne Bjørnson Az emberi erőn túl című darabjait mutatta be. Henri Bataille és Robert d'Humières Csipkerózsika című darabjának 1894. májusi előadásához azonban először biztosította a Nouveau-Théâtre termét. Bár az évadot August Strindberg Hitelezők című darabjával zárta az újonnan épült Comédie-Parisienne-ben (később Louis Jouvet Théâtre de l'Athénée néven ismert), gyorsan átvette a Nouveau-Théâtre igazgatói posztját, és az 1894–95-ös színházi szezon nagy részét itt töltötte be. Itt mutatta be többek között Maeterlinck John Ford: Kár, hogy kurva (Annabella) című darabjának adaptációját, Beaubourg A néma hang, Strindberg Az apa, Śūdraka A kis agyagos szekér és Maeterlinck Interieur című darabjait. Míg 1895 májusában bemutatott előadásait (köztük Ibsen Kis Eyolfját) a Théâtre des Menus-Plaisirs-ben mutatták be, visszatért a Nouveau-Théâtre-ba, hogy az évadot Ibsen Brand című darabjával zárja. Az 1895–96-os évad két helyszínen zajlott. Lugné-Poe az évad első felét a Comédie-Parisienne-ben mutatta be, olyan előadásokkal, mint Thomas Otway Velence, Kālidāsa A Shakuntalā gyűrűje és Oscar Wilde Saloméja. A második fele azonban, amely 1896 márciusában kezdődött, több mint kétéves rezidenciát jelentett a Nouveau-Théâtre-i Théâtre de l'Œuvre-ben. Legjelentősebb produkcióik közé tartozott Ibsen A társadalom pillérei (1896. június 22–23.) és a Peer Gynt (1896. november 11–12.); Alfred Jarry Übü király (1896. december 9–10.); Bjørnson Az emberi hatalmon túl című darabjának folytatása (1897. január 25–26.); Hauptmann tündérdrámája, az Elsüllyedt harang (1897. március 4–5.); Bataille: A véred (1897. május 7–8.); Ibsen: Szerelem komédiája (1897. június 22–23.) és John Gabriel Borkman (1897. november 8–9.); Gogol: A revizor (1898. január 7–8.); valamint Romain Rolland. Aert (1898. május 2–3.) és A farkasok (1898. május 18.) című művei. Utolsó évadában a Théâtre de l'Œuvre két jelentéktelen premiert adott – Paul Sonniès: Fausta (1899. május 15–16.) és Lucien Mayrargue: Az iga (1899. június 5–6.) című darabját –, ehelyett inkább a nagyszabásúbb Théâtre de la Renaissance-ban tartották meg A nép ellensége című darab nagy várakozással kísért újraélesztését februárban. Lugné-Poe utolsó produkcióit a társulat számára ugyanabban a színházban mutatták be, ahol a Théâtre de l'Œuvre 1893-ban a Pelléas és Mélisande című darabbal indult: a Théâtre des Bouffes-Parisiensben. Lugné-Poe sikeresen tette lehetővé, hogy a Nouveau-Théâtre a merész, kihívásokkal teli és időnként felháborító modern dráma színtere legyen. Réjane művészeti vezetése 1906-ban Gabrielle Réjane színésznő megvásárolta a színházat, felújította és új nevet adott neki: Théâtre Réjane-t. Többek között ő rendezte meg Maeterlinck Kék víz című operájának franciaországi premierjét 1911-ben, és sikeresen játszotta el jellegzetes szerepét, a Victorien Sardou által rendezett Madame Sans-Gêne-t a színházban. Léon Volterra producer 1918-ban megvásárolta a termet, és 1919. augusztus 12-én felavatta a Théâtre de Paris-t, miután Réjane az adásvételi szerződésben kikötötte, hogy a színház nem tarthatja meg a nevét. Volterra 1948-ig vezette a színházat, amikor Marcel Karsenty és Pierre Dux humoristák vették át. Elvira Popescu színésznő és rendező 1955-ben Hubert de Mallet-val együtt vette át a vezetést, tíz évig irányítva, mielőtt a Théâtre Marigny-hoz került. Alain de Leseleuc (1965–1975) és Robert Hossein (1975–1990) irányítása alatt a színház zenés darabokra specializálódott, különösen Offenbach- operettekre és opéras-bouffé-okra, mint például a Maurice Lehmann rendezte La Périchole, a Jérôme Savary rendezte La belle Hélène és a Jean-Michel Ribes rendezte Le pont des soupirs. Emellett olyan musicaleket is bemutatott, mint a Starmánia és a Macskák . 2002 januárja óta Stéphane Hillel mindkét színház művészeti igazgatója. Párizsi Kis Színház Elvira Popescu egy második, 300 ülőhelyes helyszínt hozott létre jelmezkészítő műhelyekből átalakítva, amelyet először Théâtre Moderne-nek nevezett el, majd átnevezte Petit Théâtre de Paris-ra. Ma ez a második előadótér a „Salle Réjane” nevet viseli. Premierek és nevezetes produkciók Új Színház 1892: Rabelais, Oscar Méténier darabja 1894: Nos bons chasseurs, Charles Lecocq vaudeville, Paul Bilhaud és Michel Carré szövege 1897: Brouillard du matin, Jacques Copeau játéka 1906: Le Réformateur, Edouard Rod játéka (Jelentős premierek a Nouveau-Théâtre-ben, Lugné-Poe Théâtre de l'Œuvre előadásában) 1894: Atya, August Strindberg háromfelvonásos tragédiája 1895: A kis agyagszekér, Śūdraka ötfelvonásos drámája 1895: Intérieur, Maurice Maeterlinck 1895: Brand, Henrik Ibsen ötfelvonásos darabja 1896: Les Soutiens de la Société, Henrik Ibsen darabja négy felvonásban 1896: Peer Gynt, Henrik Ibsen ötfelvonásos drámája 1896: Übü király, Alfred Jarry ötfelvonásos drámája 1897: John Gabriel Borkman, Henrik Ibsen négyfelvonásos drámája Réjane Színház 1908: Qui perd gagne, Pierre Véber darabja 1911: L'Orfeo, Claudio Monteverdi operája (első modern színpadi előadás) Párizsi Színház 1929–1931: Trilogie marseillaise (első két rész: Marius és Fanny), Marcel Pagnol, Orane Demazis, Raimu és Pierre Fresnay közreműködésével 1948: Tovaritch, Jacques Deval, Elvira Popescóval 1956: Tea és együttérzés, Robert Anderson, Ingrid Bergman közreműködésével 1961: Kár, hogy kurva, rendezte: John Ford, rendezte: Luchino Visconti, főszereplői: Romy Schneider és Alain Delon 1962: Sirály, Anton Csehov, rendezte: Sacha Pitoëff, főszerepben Romy Schneider 1967: Henri IV, Luigi Pirandello, rendezte: Sacha Pitoëff, Claude Jade-del 1989: Macskák, Andrew Lloyd Webber rendezésében, Gillian Lynne rendezésében, Mel Howard producerként 1993: Georges Feydeau Tailleur pour dames, Jean-Paul Belmondo közreműködésével 1998: Éric-Emmanuel Schmitt énigmatiques variációi, Alain Delonnal 1999: Les portes du ciel, Jacques Attali, Gérard Depardieu-vel 1999: Száll a kakukk fészkére Miloš Forman filmje alapján, Bernard Tapie főszereplésével 2000: Becket ou l'honneur de Dieu, Jean Anouilh, Bernard Giraudeau-val 2001: Mrs. Doubtfire – Apa csak egy van a Chris Columbus című film után, Michel Leebbel 2005: Peter Shaffer: Amadeus, Lorànt Deutsch és Jean Piat közreműködésével 2008: Az aranytavon, Ernest Thompson, Jean Piat, Maria Pachomius és Béatrice Agenin közreműködésével 2011: Pán Péter, rendezte J. M. Barrie, rendezte Irina Brook Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Théâtre de Paris című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. Források Fortune, Nigel. „Modern editions and performances” in Whenham, John (szerk.): Claudio Monteverdi: Orfeo. Cambridge, England: Cambridge University Press (1986). ISBN 0-521-24148-0 Goetschel, Pascale and Yon, Jean-Claude: Directeurs de théâtre, XIXe–XXe siècles: Histoire d'une profession, Sorbonne, 2008 Hobson, Harold: French Theatre Today Arno Press, 1953 Labourdette, Jean-Paul: Le Petit Futé Paris Spectacles 134. o.