NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kostel Saint-Julien-le-Pauvre

Kostel Saint-Julien-le-Pauvre (neboli svatého Juliána Chudého) je katolický farní kostel v 5. obvodu v Paříži v Latinské čtvrti. Užívá jej melchitská řeckokatolická církev. Historie Na místě stávala již v raném středověku malá špitální kaple na křižovatce dvou hlavních římských silnic, která byla zničena během invaze Normanů v roce 886. Její ruiny daroval Jindřich I. kolem roku 1030 pařížskému biskupovi. Stavba současného kostela byla zahájena kolem roku 1170 a dokončena kolem roku 1240, takže dnes je kostel jedním z nejstarších v Paříži. Od 13. století sloužil jako univerzitní kostel, kde se na shromáždění volil rektor Pařížské univerzity. V roce 1524 byl během studentské rebelie poničen a dlouho byl uzavřen. V roce 1651 získal nové průčelí a v roce 1655 se stal kaplí nemocnice Hôtel-Dieu na ostrově Cité. Během Francouzské revoluce byl prohlášen za národní majetek a v roce 1790 byl přeměněn na skladiště soli. Náboženským účelům byl opět vrácen v roce 1826 a v roce 1889 zasvěcen melkitskému ritu. V roce 1900 byl zřízen ikonostas, který odděluje kněžiště od hlavní lodi. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Julien-le-Pauvre na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel Saint-Julien-le-Pauvre na Wikimedia Commons (francouzsky) Stránky farnosti (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek (francouzsky) Historie kostela
Église Saint-Julien-le-Pauvre

De Église Saint-Julien-le-Pauvre (Sint-Julianus-de-Armekerk) is een van de laatste Romaanse kerken in de Franse hoofdstad Parijs. Het gebouw is gesitueerd in het 5e arrondissement aan de Rive Gauche, tegenover de Notre-Dame van Parijs. Geschiedenis Bij de kerk komen twee strategisch belangrijke heerwegen samen: de Rue Saint-Jacques, die deel uitmaakt van de cardo van Parijs, en de Rue Galande, het vermoedelijke begin van de weg naar Bourgondië. De Saint-Julien wordt in de 6e eeuw opgericht als een aan Julianus de Hospitalier gewijd hospitaal met kapel; al in 582 maakt Gregorius van Tours melding van het gebouw. In de Merovingische tijd wordt de kerk als begrafeniskapel gebruikt. Bij de inval van de Vikingen in 886 wordt de Saint-Julien verwoest. Koning Hendrik I schenkt de - nog niet heropgebouwde - kerk in 1045 de kapittel van de Notre-Dame. In 1120 wordt deze weer doorgegeven aan de abdij van Longpont. De monniken van Longpont richten hier een prioraat in, en herstellen het gebouw weer tussen 1170 en 1225: de apsis stamt uit 1175, het middenschip uit de 13e eeuw. In de periode die daarop volgt speelt de Saint-Julien-le-Pauvre een belangrijke rol in het intellectuele leven van het Quartier Latin. De rectoren van de universiteit van Sorbonne worden hier gekozen, en tot aan de plundering van 1524 vinden hier de vergaderingen van de bekendste universiteit van Parijs plaats. In 1651 wordt de kerk het Hôtel-Dieu toegewezen. De kerk was toentertijd in dusdanig slechte staat dat ze deels wordt afgebroken en verbouwd. Tijdens de Franse Revolutie wordt het gebouw als zoutopslag gebruikt, om in 1826 in haar oude glorie als godshuis te worden hersteld. Sinds 1889 vinden hier de Grieks-katholieke missen plaats. In 1901 wordt er een wand gebouwd die het koor van het schip scheidt. Externe links Foto's van Saint-Julien-le-Pauvre
Kościół Saint Julien-le-Pauvre w Paryżu

Kościół Saint-Julien-le Pauvre (kościół św. Juliana Biednego) – gotycki kościół z XIII w., początkowo rzymskokatolicki, obecnie użytkowany przez społeczność melkicką. Jeden z najstarszych kościołów w mieście, na lewym brzegu Sekwany, w 5. okręgu Paryża. Historia Patronem obiektu został znany z dobroczynności św. Julian z Le Mans. Miejsce, na którym kościół się znajduje, już w czasach Merowingów było znane jako miejsce noclegów dla licznych pielgrzymów. Przy budowie kościoła anonimowi architekci naśladowali zarówno wygląd Katedry Notre-Dame w Paryżu, jak i Kościoła Saint Pierre de Montmartre, jednak projekt okazał się zbyt ambitny wobec skąpych zasobów finansowych. Budowa, rozpoczęta w latach 60. XII w. i wspierana przez opactwo w Longpont, została przerwana w latach w drugiej dekadzie XIII w. Kolejne prace, finansowane tym razem przez uniwersytet paryski, trwały do 1250 r. Wybudowano jedną nawę oraz chór kościelny. W 1651 r. kościół, który dotąd stał pusty, został poważnie przebudowany. Rozebrano część nawy i dobudowano południowo-zachodnią fasadę, poddano skrzydło północne konserwacji. W czasie Wielkiej Rewolucji Francuskiej budynek, jak znajdujący się nadal w kiepskim stanie technicznym, został przeznaczony do rozbiórki. Plany te nie zostały jednak zrealizowane, a w pierwszej połowie XIX wieku Franz Christian Gau przeprowadził gruntowny remont obiektu. W 1889 r. władze III Republiki przekazały kościół społeczności melkickiej, co poprzedził kolejny gruntowny remont. W 1921 r. na terenie kościoła miał miejsce kontrowersyjny happening zorganizowany przez dadaistów, który spotkał się ze średnim zainteresowaniem. Architektura Kościół został wzniesiony w epoce tzw. gotyku przejściowego, zawiera elementy zarówno gotyckie, jak i romańskie. Pierwotny projekt budynku zakładał wzniesienie o wiele wyższego i obszerniejszego kościoła, z trzy razy wyższym niż obecnie chórem i wieżą, której budowa została porzucona (efekty prac widoczne są na fasadzie budynku). Planowane były też dodatkowe absydy. Akcentem romańskim we wnętrzu budynku są głównie kolumny, z głowicami rzeźbionymi motywami roślinnymi i masywnymi trzonami. Ikonostas został wykonany w 1900 r. Pozbawiona ozdób fasada obiektu przypomina wcześniejsze świątynie; jedyne zdobienia architektoniczne na niej zastosowane to cztery doryckie pilastry po obu stronach wejścia oraz skromna rozeta. Nad drzwiami, pozbawionymi portalu, znajduje się tablica wywieszona po oddaniu kościoła melkitom, poświęcona jego historii.
Igreja de São Julião o Pobre

A Igreja de São Julião o Pobre (Église de Saint-Julien-le-Pauvre em língua francesa) é uma igreja católica melquita situada no território da comuna de Paris, na Rive gauche do rio Sena, perto da famosa Catedral de Notre-Dame. É a igreja matriz da paróquia melquita de Paris desde 1889. O nome da igreja vem de São Julião o Hospitaleiro (século VI), chamado o Pobre. Uma linda iconóstase feita em 1900 separa a abside da parte central da igreja. Outras imagens Ver também Religião na França São Julião Ligações externas «Pagina official da paróquia melquita de Paris»
Saint-Julien-le-Pauvre

Saint-Julien-le-Pauvre är en kyrkobyggnad i Paris, invigd åt de heliga Julianus av Le Mans och Julianus av Brioude. Kyrkan är belägen vid Rue Saint-Julien-le-Pauvre i Paris femte arrondissement. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från franskspråkiga Wikipedia, Église Saint-Julien-le-Pauvre de Paris, 28 oktober 2014. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Saint-Julien-le-Pauvre.
Institut Saint-Serge

L'Institut de teologia ortodoxa Saint-Serge (francès: Institut de théologie orthodoxe Saint-Serge, rus: Свято-Сергиевский православный богословский институт) de París, a França, és un centre privat d'ensenyament superior destinat a la formació teològica del clergat ortodox i dels laics, destinat a servir activament l'Església ortodoxa i a representar aquesta última en el diàleg ecumènic. Creat el 1925, i dirigit a l'origen per Sergej Bulgakov, és el centre d'ensenyament de teologia ortodoxa més antic d'Europa occidental. Depèn de l'Arquebisbat de les Esglésies russes a Europa Occidental, un exarcat del Patriarcat de Constantinoble Referències Enllaços externs Web oficial del centre
Pravoslavný teologický ústav svatého Sergeje

Pravoslavný teologický ústav svatého Sergeje (francouzsky Institut de théologie orthodoxe Saint-Serge, rusky Свято-Сергиевский правосланый богословский институт) je soukromá vysoká škola v Paříži, která vzdělává duchovní i laiky v pravoslavné teologii. Sídlí na adrese Rue de Crimée č. 93 v 19. obvodu. Institut je součástí Archiepiskopie farností ruské tradice v západní Evropě a funguje pod záštitou Pařížské akademie. Historie Ústav založil metropolita Euloge v roce 1925 jako první pravoslavný teologický ústav v západní Evropě. Prvním ředitelem se stal Sergej Bulgakov. Byl pojmenován na počest ruského světce Sergeje Radoněžského, neboť sídlo institutu (bývalý německý kostel zabavený během první světové války) bylo zakoupeno v roce 1924 právě na jeho svátek 18. července. Krátce před druhou světovou válkou ústav obdržel právo jmenovat doktory teologie. Od roku 1953 ústav každoročně pořádá Týden liturgických studií (Semaine d'Études Liturgiques), kterého se účastní mnoho specialistů liturgických věd z různých křesťanských církví. V roce 2006 v rámci boloňského procesu institut upravil výukový program. Výuka Pravoslavný teologický ústav sv. Sergeje v Paříži je jediná univerzita ve frankofonním světě, která nabízí plnou výuku ortodoxní teologie v rámci boloňského procesu v bakalářském, magisterském a doktorandském studiu. Studium teologie je dálkové a distanční, dále probíhá studium pastorační a celoživotní vzdělávání. Součástí je též výuka církevního umění, ikonografie a liturgického zpěvu. Výuka probíhá ve francouzském jazyce a je placená s možností získat stipendium. Součástí institutu jsou učebny, knihovna obsahující knihy a periodika s námětem pravoslaví v různých jazycích, knihkupectví, chrám svatého Sergeje Radoněžského a odpočinková zahrada. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Institut de théologie orthodoxe Saint-Serge na francouzské Wikipedii. Literatura Lowrie D.A. Saint Sergius in Paris: The Orthodox Theological Institute / By Donald A. Lowrie. — London: SPCK. — 1954. — 119 p. Kniazeff Alexis, prot. L’Institut Saint-Serge de l’Academie d’autrefois au rayonnement d’aujourd’hui. — Paris: Beauchesne, 1974. — 148 p. L’Institut de theologie orthodoxe Saint-Serge: 70 ans de theologie orthodoxe a Paris. — Paris: Hervas, 1997. 71 p. Свято-Сергиевское подворье в Париже: К 75-летию со дня основания. — Париж; СПб.: Храм преп. Сергия; Алетейя, 1999. 260 с. Преподобный Сергий в Париже: История Парижского Свято-Сергиевского Православного Богословского института. СПб., 2010. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pravoslavný teologický ústav svatého Sergeje na Wikimedia Commons (francouzsky) Oficiální stránky (německy) Dějiny institutu
Institutul Saint-Serge din Paris

Institutul Teologic Ortodox „Saint-Serge” din Paris (în franceză Institut de théologie orthodoxe Saint-Serge), înființat în 1925, este o unitate de învățământ privată, cu predare în limba franceză, de nivel universitar, funcționând conform legislației franceze sub egida Academiei din Paris. Misiunea Institutului Sfântul Serghie este de a forma preoți și laici educați care să slujească activ în Biserica Ortodoxă și să o reprezinte în dialogul ecumenic, dar și în viața religioasă și culturală din țările natale. Din 1925 până în 2019 Institutul Sfântul Serghei s-a aflat sub jurisdicția Exarhatului Ortodox Rus din Europa de Vest (sub Patriarhia Ecumenică). Din 2019 a trecut sub autoritatea Bisericii Ortodoxe Ruse. Patronul spiritual al institutului este sfântul Serghei de Radonej. Istoric Institutul a fost înființat în 1925, de reprezentanți ai Bisericii Ortodoxe Ruse din afara Rusiei. A dat Bisericii nenumărați patriarhi, episcopi, preoți, teologi, călugări, iconari, muzicieni, profesori de cateheză și misionari. Programe de studiu Institutul susține o împletire permanentă dintre tradiție și lumea modernă, între teologie și științe. Institutul Sfântul Serghie oferă: un program complet de diplome de „licență”, „master” și „doctorat”; este un centru de educație teologică prin corespondență și de instruire pastorală; furnizează instruire în artele sacre, iconografie și muzică bisericească; funcționează ca laborator pentru cercetări în istoria religiilor și știință; dispune de o bibliotecă cu mai mult de 35.000 de cărți și jurnale rare; servește ca loc de întâlnire și colocvii, inclusiv sesiunile anuale ale „Săptămânii Liturgice”. Școlarizarea se face contra-cost, dar sunt disponibile diverse burse. Note
Православни богословски институт Светог Сергија у Паризу

Православни богословски институт Светог Сергија (рус. Свято-Сергиевский православный богословский институт, фр. Institut de théologie orthodoxe Saint-Serge) јесте приватна високошколска установа у Паризу, под јурисдикцијом Архиепископије западноевропских парохија руске традиције Московске патријаршије. Историја Оснивање Након Октобарске револуције и одласка великог броја руских емиграната из Русије, јавила се потреба за образовањем будућих богослова у оквиру Руске православне заграничне цркве. Најпре је то покушано 1921. године, отварањем Виших православних богословских курсева у просторијама Руске гимназије. Институт је отворен 1925. године и одмах привукао интересовање неколико стотина младих емиграната из свих делова Европе. Међутим, услед слабих финансија, школовање у првој генерацији је омогућено за само 29 кандидата. Међу оснивачима Института је био и чувени теолог Сергеј Булгаков. Назван је по Сергију Радоњешком. Некадашњи професори Митрополит црногорско-приморски Амфилохије Радовић (1973-1976) Епископ захумско-херцеговачки Атанасије Јевтић Георгије Флоровски Архимандрит Кипријан Керн Николај Николајевич Афанасјев Сергеј Булгаков Софија Дејша Алумни Патријарх Антиохије и читавог Истока Игњатије IV Епископ бачки Иринеј Буловић Епископ будимски Данило Крстић Протојереј Јован Мајендорф Протопрезвитер др Александар Шмеман Почасни докторати Митрополит црногорско-приморски Амфилохије Радовић (2012) Референце
St-Paul-St-Louis (Paris)

Saint-Paul-Saint-Louis ist eine in den Jahren 1627 bis 1641 erbaute Pfarrkirche in der Rue St. Antoine in Paris (4. Arrondissement). Ihr Stil entspricht dem der Jesuitenkirchen. Geschichte 1619 überließ König Ludwig XIII. den Jesuiten das Grundstück der heutigen Kirche, nachdem deren Räumlichkeiten im Palais Rochepot zu klein geworden waren. Im Auftrag des Ordens wurde die heutige Kirche von 1627 bis 1641 als Klosterkirche des Maison professe de Paris (auch Couvent des Grands-Jésuites genannt) unter Leitung der jesuitischen Architekten Étienne Martellange und François Derand errichtet. Dabei orientierte man sich stark an der Mutterkirche der Jesuiten Il Gesù in Rom. Die fertige Klosterkirche wurde Saint-Louis gewidmet. Nach der Einweihung 1641 unter Kardinal Richelieu erfreute sich die Kirche, bei der insbesondere die Verkündigung des Wortes Gottes im Mittelpunkt stand, großer Beliebtheit. In den Jahren 1688 bis 1698 wirkte Marc-Antoine Charpentier als bei den Jesuiten angestellter maître de chapelle (Kapellmeister) in dieser Kirche. Nach dem Tod des Königs Ludwig XIV. im Jahr 1715 wurde in der Klosterkirche sein Herz bestattet, da Geistliche des Jesuitenklosters wie Pater François d’Aix de Lachaise ihn lange Jahre als Beichtväter begleitet hatten. Nach der gewaltsamen Vertreibung der Jesuiten und der Aufhebung des Klosters unter Ludwig XV. im Jahre 1762 verwaiste die Kirche. Nach der Restauration der Bourbonen wurde der Herzbecher Ludwigs XIV. in die Kathedrale von Saint-Denis überführt. Die ehemalige Klosterkirche der Jesuiten erhielt nach dem Konkordat von 1801 im Jahr 1802 das Doppelpatrozinium St-Paul-St-Louis (in Erinnerung an die während der Revolution zerstörte Kirche St-Paul-des-Champs) und übernahm die Aufgabe einer Pfarrkirche. Architektur und Inneres Die Kirche erinnert stark an ihr Vorbild Il Gesù, doch es mischen sich auch viele Elemente der französischen Bautradition hinein, etwa die mit 60 m recht hohe Kuppel. Die Fassade ist in ihrem Aufbau und ihrer Verziertheit stark vom italienischen Baustil beeinflusst. Besonders sehenswert in der Seitenkapelle „Notre Dame des Sept Douleurs“ ist die Pietá des Renaissance-Bildhauers Germain Pilon von 1586 sowie das Gemälde Christus im Olivenhain von Eugène Delacroix aus dem Jahr 1827. Während der Julirevolution von 1830 wurde die Kirche geplündert. 1850 restaurierte Victor Baltard sie und 1871 kam es während der Pariser Kommune erneut zu Plünderungen. Von 2012 bis 2015 wurden die Fassade und die kleine Laterne der Kuppel restauriert und seit 2017 erfolgt die Sanierung der Kirchenfenster und der Orgel. Orgel Die große Orgel wurde 1871 von dem Orgelbauer Narcisse Martin erbaut. Das Instrument hat 40 Register auf drei Manualen und Pedal. Die Spiel- und Registertrakturen sind elektrisch. Koppeln: I/II, III/II, III/I, I/P, II/P Weblinks Église Saint-Paul-Saint-Louis in der Base Mérimée des französischen Kulturministeriums (französisch) Einzelnachweise
Chiesa di Saint-Paul-Saint-Louis

La chiesa dei Santi Paolo e Luigi (in francese: église Saint-Paul-Saint-Louis) è un luogo di culto cattolico di Parigi situato nel quartiere del Marais (IV arrondissement), accessibile dalla stazione della metropolitana di Saint-Paul. Storia La chiesa attuale sorge sul luogo di edifici religiosi preesistenti, e venne costruita per i Padri Gesuiti, con l'appoggio de re Luigi XIII, il quale vi pose la prima pietra. L'edificio venne eretto tra il 1627 e il 1641 su progetto dell'architetto lionese Étienne Martellange che si ispirò alla Chiesa del Gesù di Roma, mantenendo, tuttavia, un certo verticalismo, riminescenza della forte vocazione architettonica gotica della zona. La chiesa fu inaugurata il 9 maggio 1641 con una messa officiata dal cardinale Richelieu, il quale aveva donato anche le tre porte bronzee della facciata, e da allora la chiesa divenne una delle più importanti del quartiere e della città, dove spesso si esibivamo prestigiosi organisti e i predicatori si dilungavano in eloquenti prediche. Descrizione Architettura La facciata monumentale, a tre ordini con trabeazioni, colonne e statue di gusto romano, fu iniziata per ultima, nel 1633, e copre in parte l'alta cupola di 55 metri, eretta sulla crociera. L'interno, realizzato interamente in pietra bianca, è diviso caratterizzato da una navata unica con cappelle e deambulatori laterali sormontati da matronei. All'incrocio col transetto si leva l'alta cupola, che fece da modello ad altre famose cupole parigine quali quella del Pantheon (Parigi), della Sorbona, di Val-de-Grâce e quella dell'Hôtel des Invalides. Tra le pregevoli opere d'arte contenute, sono di particolare importanza i dipinti di Eugène Delacroix: Cristo nel Giardino degli ulivi, e di Jacques de Létin La Morte di San Luigi. Inoltre vi è custodita la virtuosa scultura della Vierge del Douleur (l'Addolorata) di Germain Pilon, commissionata da Caterina de' Medici, 1586 e le due acquasantiere donate da Victor Hugo. Organi a canne Nella chiesa si trovano due organi a canne: l'organo maggiore è situato sulla cantoria in controfacciata, entro la cassa di uno strumento precedente risalente al XVII secolo; esso venne costruito nel 1871 dall'organaro navarro Narcisse Martin e restaurato e modificato nel 1972 da Danion-Gonzalez e nel 1999-2005 da Bernard Dargassies; a trasmissione integralmente elettrica, dispone di 40 registri su tre manuali e pedale; l'organo del coro, situato a pavimento al centro dell'abside, costruito da Krischer nella seconda metà del XIX secolo, è a trasmissione integralmente meccanica e dispone di 13 registri su due manuali e pedale. Altre immagini Bibliografia André Chastel, L'art français L'Ancien Régime 1620-1775, Parigi, ed. Flammarion, coll. « Tout l'art », 2000, p. 58 Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulle disposizioni foniche degli organi a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa di Saint-Paul-Saint-Louis Collegamenti esterni (FR) Sito ufficiale, su spsl.fr. Chiesa di Saint-Paul-Saint-Louis, su archINFORM. (EN, FR) Église Saint-Paul-Saint-Louis - Paris, France, su musiqueorguequebec.ca. URL consultato il 17 aprile 2018.
Saint-Paul-Saint-Louis

Saint-Paul-Saint-Louis, tidigare kallad Saint-Louis-des-Jésuites, är en kyrkobyggnad i Paris, invigd åt de heliga Paulus och Ludvig. Kyrkan är belägen vid Rue Saint-Antoine i Paris fjärde arrondissement. Historia I närheten av dagens kyrka uppfördes på 600-talet ett kapell helgat åt den helige Paulus eremiten. Med tiden ersattes kapellet med en kyrka, som fick namnet Saint-Paul-des-Champs. Denna kyrka, som revs 1797, var belägen vid dagens Rue Neuve-Saint-Pierre. Första stenen till dagens kyrka lades 1627 av kardinal Richelieu och den första mässan kunde firas 1641. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från franskspråkiga Wikipedia, Église Saint-Paul-Saint-Louis, 1 oktober 2014. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Saint-Paul-Saint-Louis.
Jardin Blanche-Hoschedé

Le jardin Blanche-Hoschedé, anciennement appelé jardin de la Rue du Chalet, est un jardin public du 10e arrondissement de Paris. Situation et accès Le site est accessible par la rue du Chalet, à proximité de la place Sainte-Marthe, et par la rue de Sambre-et-Meuse. Il est desservi par la ligne 2 à la station Belleville. Origine du nom Ce jardin de quartier portait à l'origine le nom de la rue du Chalet, elle-même probablement dénommée en raison de la présence d'une ancienne maison du voisinage, bâtie comme un chalet. Un petit abri de jardin, en forme de chalet, existe aujourd'hui dans le square, rappelant cette dénomination. Depuis octobre 2025, il porte le nom de la peintre impressionniste Blanche Hoschedé. Caractéristiques Le jardin est composé de deux pelouses, d’une aire de jeux et d’un potager associatif. Il est planté de pommiers, et la Mairie de Paris évoque une palette végétale s'inspirant des jardins de curé : plantes grimpantes, plantes condimentaires (sauge) et plantes ornementales (roses trémières, clématites et coquelourdes) s'y côtoient. L'un des murs d'immeubles entourant le jardin est orné par l'œuvre « M. Chat » de l'artiste Thoma Vuille. Depuis 2014, une œuvre contemporaine des artistes Jean-Baptiste Naudy et Ferenc Gróf, constituée de deux blocs de granit symbolisant des astéroïdes, est également installée dans le jardin, rendant hommage à un couple de résistants morts en déportation, Jean et Marie Moinon, habitants du quartier, et dont le nom est porté par la rue Jean-et-Marie-Moinon. Historique Le jardin est créé en 2014 après acquisition du terrain par la ville de Paris. D'octobre 2024 à juin 2025, des travaux permis par l'acquisition d'une parcelle, agrandissent la superficie du jardin de plus de 400 mètres carrés, et ouvrent un accès depuis la rue de Sambre-et-Meuse. En octobre 2025, à la suite d'un vœu du conseil d'arrondissement, le Conseil de Paris adopte une délibération attribuant à ce jardin le nom de jardin Blanche-Hoschedé. Galerie Notes et références Annexes Articles connexes 10e arrondissement de Paris Liste des espaces verts de Paris Portail des espaces verts Portail de Paris
Jardin Yılmaz-Güney

Le jardin Yılmaz-Güney est un jardin public du 10e arrondissement, à Paris. Situation et accès Le site comporte deux accès par la rue de l'Échiquier (par un passage cocher) et par l'impasse Bonne-Nouvelle. Il est desservi par les lignes 8 et 9 du métro parisien à la station Bonne Nouvelle. Origine du nom Cet espace vert, situé dans le Sentier turc, un quartier comptant une importante communauté turque et kurde, porte le nom de Yılmaz Güney (1937-1984), réalisateur, scénariste, acteur et écrivain turc, d'origine kurde, réfugié en France. Caractéristiques Le jardin, étendu sur 1 000 m2, est situé au cœur d'un ensemble d’immeubles. Il dispose de deux aires de jeux et d'un parcours sportif. Il est planté de cerisiers du Tibet, de chèvrefeuilles du Japon, et de magnolias. Notes et références Annexes Articles connexes 10e arrondissement de Paris Liste des espaces verts de Paris Portail des espaces verts Portail de Paris