NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Klášter Penthemont

Klášter Penthemont je bývalé opatství v Paříži. Nachází se na křižovatce ulic Rue de Bellechasse a Rue de Grenelle v 7. obvodu. Objekt dnes slouží francouzské armádě. Historie Opatství Penthement (též Pentemont, Panthemont nebo Pantemont) založil v roce 1217 Filip z Dreux, biskup v Beauvais, poblíž města Beauvais. Po poškození budovy povodní v roce 1670 opatství přesídlilo v roce 1672 do Paříže a jeptišky přišly do budovy kláštera augustiniánek zrušeného v roce 1670. Klášter přijímal ženy z vyšších tříd. Byla zde vychována Louise Adélaïde Bourbonská (1757–1824), dcera Ludvíka V. Josefa Bourbonského, prince de Condé. Joséphine de Beauharnais zde pobývala po dobu svého rozvodu se svým prvním manželem Alexandrem de Beauharnais. Louise d'Esparbès de Lussan, hraběnka de Polastron a budoucí milenka Karla X. zde žila jako patnáctiletá, protože její rodina usoudila, že je ještě příliš mladá, aby žila se svým osmnáctiletým manželem. Na začátku 18. století byla původní budova příliš zastaralá a malá. Marie-Catherine de Béthizy de Mezieres, abatyše od roku 1743, rozhodla o kompletní rekonstrukci kláštera. Bylo osloveno několik architektů a realizací byl nakonec pověřen Pierre Contant d'Ivry (1698–1777). Základní kámen byl položen v roce 1747, ale finanční prostředky nedostačovaly i přes podporu dauphina Ludvíka Ferdinanda Bourbonského, syna Ludvíka XV., a štrasburského arcibiskupa Armanda II. Françoise Augusta de Rohan-Soubise, takže se práce protáhly až do začátku Francouzské revoluce. Základní kámen pro kapli byl položen v roce 1753, vysvěcena byla v roce 1756 a dokončena v roce 1766. Po Contantově smrti roku 1777 převzal stavbu architekt jménem Petit. Budova konventu byla dokončena v roce 1783. V roce 1790 bylo opatství zrušeno a stavební práce byly ukončeny. Stavba přešla do vlastnictví státu. V roce 1803 klášter začal sloužit Národní gardě jako kasárna, později zde sídlila Císařská garda Napoleona I. a garda Napoleona III. Kaple byla vyklizena a sloužila jako skladiště. V roce 1805 byla část kláštera zbourána kvůli stavbě ulice Rue de Bellechasse. V roce 1843 byla kaple přenechána reformované církvi, zatímco zbytek objektu zůstal armádě. V roce 1915 se sem přestěhoval Penzijní fond ministerstva války, dnes zde sídlí úřad pro bývalé vojáky. Od roku 1983 jsou části stavby chráněny jako historická památka. Až na pár dekorativních prvků v sídle abatyše se z vnitřního vybavení kláštera nedochovalo nic. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abtei Penthemont na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Klášter Penthemont na Wikimedia Commons (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek
Abbaye de Penthemont

Abbaye de Penthemont är en byggnad i Paris. Det var ursprungligen en klosterskola och är sedan 1915 en statlig förvaltningsbyggnad. Abbaye de Penthemont var namnet på ett nunnekloster som grundades i Beauvais år 1217. Klostret flyttade till Paris 1670 och invigdes två år senare. Nunnorna drev en exklusiv flickskola och en kvinnoasyl för personer ur överklassen. Bland dess elever fanns Louise Adélaïde de Bourbon-Condé och Martha Jefferson Randolph, och bland dess asylanter fanns Bathilde av Orléans och Joséphine de Beauharnais. Abbaye de Penthemont konfiskerades av staten när klosterordnarna i Frankrike upplöstes under Avkristningen under franska revolutionen 1790. Byggnaden uppläts från 1803 som förvaltningsbyggnad åt franska armén. Dess kapell invigdes 1843 till protestantisk kyrka. Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från franskspråkiga Wikipedia, tidigare version.
Synagoge (Le Raincy)

Die Synagoge in Le Raincy, einer französischen Gemeinde im Département Seine-Saint-Denis in der Region Île-de-France, wurde 1930/31 errichtet. Die Synagoge steht an der Allée Chatrian Nr. 19. Geschichte Die jüdische Gemeinde in Le Raincy wurde 1926 gegründet. Ab 1929 trat diese in Verhandlung mit dem Consistoire central israélite in Paris, um den Bau einer Synagoge gemeinsam zu planen. Der Bau wurde 1930 begonnen und die feierliche Einweihung fand am 6. September 1931 statt. Architektur Die Synagoge wurde nach Plänen des Architekten Henri Guimonneau aus Le Raincy erbaut, der hier und in den Nachbargemeinden viele Villen errichtete. Die 15,50 Meter lange und 8,90 Meter breite Synagoge besitzt lediglich an der Straßenseite Schmuckelemente. Die Fassade der Synagoge wird von den Gesetzestafeln bekrönt und an beiden Seiten sind Akroterien angebracht. Über eine Freitreppe erreicht man das überdachte Portal, über dem sich ein rundbogiges Dreifachfenster befindet. Nach dem Eingang führt eine Treppe zur dreiseitigen Frauenempore. An der Ostseite befindet sich der Thoraschrein. Die Bima in der Mitte des Gebetssaals zeigt, dass nach dem Zweiten Weltkrieg bei der Neugründung eine sephardische Gemeinde entstand. In den Jahren 1995/96 fand ein kompletter Umbau der Inneneinrichtung und die Renovierung des Gebäudes statt. In den 1970er Jahren wurde an die Westseite der Synagoge ein Gemeindesaal angebaut, der auch als Gebetssaal (mit Thoraschrein) genutzt werden kann. Literatur Le Patrimoine des Communes de la Seine-Saint-Denis. Flohic Éditions, 2. Auflage, Paris 2002, ISBN 2-84234-133-3, S. 291. Weblinks Beschreibung bei www.synagogueleraincy.com
Pont Nou de París

El Pont Nou (en francès, Pont Neuf) de París és el més antic i també el més llarg de la ciutat (232 metres).El seu nom es deu al fet que va ser el primer pont de pedra que es va construir a París (els anteriors eren de fusta). És un pont en arc la construcció del qual es va decidir el 1577. El 2 de novembre d'aquest any, Enric III de França designa una comissió que seria l'encarregada de garantir la correcta construcció del pont així com de realitzar el seguiment dels treballs. Va encarregar a Claude Marcel, controlador general de finances, garantir la connexió entre el mateix rei i la comissió. La construcció va quedar autoritzada per carta real el 16 de març de 1578. El 31 de maig de 1578, Enric IV va col·locar la primera pedra del Pont Neuf en presència de la reina mare Caterina de Mèdici i de la reina Lluïsa de Lorena. La construcció del pont es va realitzar sota els regnats d'Enric III i d'Enric IV, entre 1587 i 1607. L'obra es va retardar i els treballs es van suspendre durant deu anys, entre 1588 i 1598, per culpa de les guerres civils. En 1599, el mateix Enric IV de França va sol·licitar la represa de les obres que va encarregar a Guillaume Marchant i François Petit. El 2 de gener de 1602, Enric IV va autoritzar la construcció d'una gran bomba d'aigua, coneguda com a "bomba de la samaritana", per proveir d'aigua als palaus del Louvre i de les Teuleries, així com al Jardí de les Teuleries. Va ser el primer pont de París que no estava cobert. El 23 d'agost de 1614, quatre anys després de l'assassinat del rei, es va inaugurar una estàtua eqüestre d'Enric IV, encarregada a Giambologna per Maria de Mèdici que es va col·locar en un terraplè de l'Île de la Cité, entre els dos contraforts del pont. L'estàtua va quedar destruïda durant la Revolució Francesa i substituïda durant la Restauració per una nova estàtua, inaugurada el 1817, obra de l'escultor Lemot. Arquitectura Com la majoria dels ponts construïts en aquesta època, el Pont Neuf està compost d'una sèrie d'arcs curts. No obstant això, presenta diferències amb altres ponts parisencs. En primer lloc, és el primer pont que creua tota l'amplada del Sena, ja que connecta la riba esquerra, la riba dreta i la part més occidental de l'Île de la Cité. A més, disposa de voreres per als vianants (les primeres de París) i de «balcons» en forma de semicercles sobre cadascuna de les columnes. En aquests «balcons», comerciants i artesans aprofitaven per vendre-hi les seves mercaderies. Una altra de les novetats és l'absència d'habitatges en els seus límits. Finalment, és la primera vegada que es va decorar un pont amb una estàtua eqüestre. Al llarg de la seva cornisa hi ha 385 mascarons tallats per l'escultor francès Germain Pilon.
Pont Neuf

A Pont Neuf (magyarul Új Híd) a legöregebb híd, amely a Szajna folyót keresztezi Párizsban. A híd két különálló részből áll, az egyik része a Cité-szigetet köti össze a bal parttal, míg a másik része a szigetet a jobb parttal. Története Már 1550-ben II. Henriket megkérték, hogy építsen egy hidat itt, mert a meglévő Pont Notre-Dame túlterhelt lett, azonban a költségek akkor túl magasak voltak. III. Henrik 1577-ben felismerte, hogy a rendelkezésre álló Szajna-hidak nem képesek hatékonyan ellátni a Cité-sziget és a parti városrészek közti közlekedést, ezért elrendelte, hogy a sziget nyugati csücskén vezessen át egy, az északi és déli városrészt a Citével összekötő kőhíd. Baptiste Androuet du Cerceau, Pierre des Illes és Thibault Métezeau már 1578-ban elkészítették tervüket, amely a vallásháborúk miatt csak IV. Henrik uralkodása alatt, 1607-ben válhatott valóra. Nem alkalmazták koruk itáliai hídépítészetének klasszicizáló újításait, s az Új híd már felépültekor is konzervatívnak hatott a középkort idéző formavilágával és ornamentikájával. Az erőteljes támpillérekkel tagolt masszív kőhíd tizenkét félköríves ívezettel rendelkezik, a legszélesebb hídnyílás eléri a 19,4 métert. A pilléreket toronyszerű tagozatok emelik ki a homlokívek síkjából, s mindkét oldalon szakállas férfifejek groteszk szobrai sorakoznak a híd teljes hosszában. Az Új híd ma is eredeti formájában látható, az eltelt évszázadok egyetlen változtatása a korábban púpos hátú híd pályatestének vízszintessé tétele volt. Mint kora legtöbb hídja a Pont Neuf is római mintát követve, sok rövid boltíves hídrészből áll. IV. Henrik parancsára az Új híd lett az első olyan párizsi híd, amelyre a középkor szokásaival ellentétben nem épülhettek sem lakóházak, sem üzletek. Volt azonban járda, hogy megvédje a gyalogosokat a sártól és lovaktól. A gyalogosan közlekedők félreállhattak a híd bástyáiba, hogy utat engedjenek a tedelmes kocsinak. A döntés, mely szerint a hídon nem épülhettek házak, közvetlenül IV. Henriktől származik, aki azon az alapon hozta meg a tiltást, hogy a házak akadályozni fogják a kilátást a Louvre-ból, amit az uralkodása alatt alaposan kiterjesztett. A híd az alkotóművészetekben A hídról készült festmények Film A híd volt a címadója és egyik központi helyszíne az 1991-ben bemutatott A Pont-Neuf szerelmesei című francia romantikus filmnek. Források "Le pont Neuf" (francia nyelven). paris1900.lartnouveau.com. Hozzáférés: 2015. szeptember 27.. "Le Pont Neuf" (francia nyelven). lefildutemps.free.fr. Hozzáférés: 2015. szeptember 27.. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Pont Neuf című angol Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk "Pont Neuf" (htm) (francia nyelven). structurae.info. Hozzáférés: 2023. május 13..
Pont Neuf

De Pont Neuf (Nederlands: Nieuwe Brug) is een brug over de Seine in Parijs, aan de westpunt van het Île de la Cité. De Pont Neuf is, ondanks zijn naam, de oudste brug van de stad. Hij werd tussen 1578 en 1607 gebouwd naar een ontwerp van Jean Baptiste Androuet du Cerceau. Koning Hendrik III legde in 1578 de eerste steen en koning Hendrik IV, die aan de brug zijn naam gaf en wiens standbeeld midden op de brug staat, wijdde de brug in 1607 in. Met 238 meter is de Pont Neuf de op drie na langste brug van Parijs. De brug heeft twaalf rondbogen en bestaat uit twee delen, een deel bestaande uit vijf bogen dat de linkeroever verbindt met het Île de la Cité, en een deel van zeven bogen dat het eiland verbindt met de rechteroever van de Seine. Externe link (fr) Informatie over het monument op de Base Mérimée van het plateforme ouverte du patrimoine
Pont Neuf

Pont Neuf (franska: "Nya bron") är den äldsta bevarade bron över floden Seine i Paris. Den började byggas år 1578, på order som utfärdades året före av kung Henrik III, då den gamla – nu raserade – bron var överbelastad. Bron blev klar 1607, efter att bygget stod stilla 1588–1599 under ett politiskt omvälvande decennium. Den är 278 meter lång och 28 meter bred. Åren 1994–2007 genomfördes en omfattande upprustning av bron. I närheten av bron ligger tunnelbanestationen Pont Neuf. Stationen har konstnärlig utsmyckning. Referenser Externa länkar Franska dramafilmen Les amants du Pont-Neuf (De älskande på Pont-Neuf) (1991) Wikimedia Commons har media som rör Pont Neuf.
Пон-Неф

Новий міст, також Пон-Неф (фр. Pont Neuf) — найстаріший зі збережених мостів Парижа через річку Сена. Зараз є одним із символів Парижа. Короткий опис Довжина аркового мосту становить 280 м, ширина — 20 м. Новий міст з'єднує набережну Лувру (Quai du Louvre) в 1-му окрузі на правому березі з набережною Конті (Quai de Conti) та набережною Ґран-Оґюстен (Quai des Grands Augustins) на лівому березі в VI-му окрузі. Приблизно посередині міст перетинає західний край острова Сіте. Історія У середині XVI століття в Парижі було всього чотири мости: Малий міст, міст Нотр-Дам, міст Сен-Мішель та міст Міняйл. Оскільки в той час Париж уже був доволі великим містом з інтенсивним вуличним рухом, який завдав значної шкоди існуючим мостам, слід було терміново спорудити новий міст, який з'єднав би Лувр із ринком абатства Сен-Жермен-де-Пре. Вже в 1556 король Генріх II розглядав план спорудження мосту, однак план був нереалізований, внаслідок опору паризьких торговців. Лише через 20 років ввечері 31 травня 1578 король Генріх III поклав початок будівництву мосту. Особливістю Нового мосту стало те, що він не був забудований крамницями і будинками, як інші мости. Таким чином, проходячи мостом, можна було милуватися Сеною й околицями, однак торговці були незадоволені тим, скільки місця, з їхнього погляду, залишилося не використаним. Здача мосту сталася через 30 років вже за короля Генріха IV. У 1985 міст «запакований» художником Хрісто Явашевим і його дружиною Жанною-Клод. Підготовчі роботи тривали близько 10 років, однак насамперед тому, що проєкт мав схвалити мер Жак Ширак. У 1991 Леос Каракс зняв тут фільм «Коханці з Пон-Неф», проте більшість сцен були зняті на копії мосту, спорудженій на півдні Франції. Галерея Література Félix et Louis Lazare, Dictionnaire historique des rues et monuments de Paris en 1855 avec les plans des 48 quartiers, Maisonneuve & Larose, 796 p. (ISBN 2-86877-184-X) ; Victor R. Belot, Le Pont-Neuf: Histoire et petites histoires, Nouvelles Editions Latines, 1978 Примітки Посилання Pont Neuf [Архівовано 17 березня 2011 у Wayback Machine.]
Generální zastoupení Québecu v Paříži

Generální zastoupení Québecu v Paříži (francouzsky Délégation générale du Québec à Paris) je instituce kanadské vlády v Paříži, která zastupuje zájmy provincie Québec ve Francii a představuje quebeckou kulturu v Evropě. Nachází se na adrese Rue Pergolèse č. 66 v 16. obvodu. Historie Zastupitelství bylo otevřeno 5. října 1961. Od roku 2010 je ředitelem centra Michel Robitaille, který byl před tím prezidentem Frankofonního centra Ameriky. Prvním oficiálním zástupcem Québecu ve Francii byl v letech 1882–1910 ještě před vytvořením stálého zastoupení kanadský politik a novinář Hector Fabre (1834–1910). Organizace Kanceláře delegace se nacházejí v ulici Rue Pergolèse. Zastoupení má stejné výsady a imunitu přiznávané velvyslanectvím. Zastoupení spravuje knihovnu se 17 000 knihami a 1500 mediálními dokumenty. Pravidelně pořádá kulturní akce na podporu kanadské frankofonní kultury. Úřad podléhá kanadskému Ministerstvu pro mezinárodní vztahy. Nabízí informace o Québecu pro turisty, podnikatele nebo případné vystěhovalce z Francie a naopak pro Quebečany pobývající ve Francii představuje zdroj praktických informací o zdejší zemi. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Délégation générale du Québec à Paris na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Generální zastoupení Québecu v Paříži na Wikimedia Commons (francouzsky) Oficiální stránky
Orgues de Flandre

Els Orgues de Flandre són un conjunt d'edificis d'habitatges situats a París, a França. Descripció Construïdes al 19è districte, per l'arquitecte Martin van Trek als 67-107 de l'avenue de Flandre i 14-24 de la rue Archereau, i inaugurades entre 1974 i 1980, es tracta de quatre torres d'habitatges en copropietat, enmig d'un conjunt d'allotjaments socials de 6ha, anomenat l'îlot Riquet, barreja de diversos edificis de 15 pisos i de les quatre torres: La torre 1 (o torre Prélude, construïda el 1979), de 38 pisos, 123m d'alçària (100m sense l'antena), la 5a estructura més alta del municipi de París, després de la torre Eiffel, la torre Montparnasse, la xemeneia del Front-de-Seine i l'hotel Concorde Lafayette, i l'immoble més alt d'habitatges. La torre 2 (o torre Fugue, construïda el 1974), de 32 pisos i 108m d'alçària. La torre 3 (o torre Cantate), de 30 pisos i 101m d'alçària. La torre 4, de 25 pisos i 90m d'alçària. Hi ha aproximadament 5000 habitants a l'îlot Riquet. Enllaços externs Orgues de Flandre (structurae) Referències
Orgues de Flandre

Orgues de Flandre (česky doslova Flanderské varhany) je soubor čtyř obytných mrakodrapů v Paříži v 19. obvodu mezi ulicemi Avenue de Flandre a Rue Archereau. Název je odvozen od tvaru staveb a podle přilehlé Avenue de Flandre. Také tři nejvyšší stavby mají názvy z hudební terminologie (preludium, fuga a kantáta). Architektura Autorem staveb je architekt Martin van Treeck. Budovy byly postaveny v letech 1974–1980. Jedná se o čtyři vysoké obytné budovy rozmístěné na ploše 6 ha, mezi nimi je prostor nazývaný ostrůvek Riquet, okolo se nachází několik patnáctipatrových budov. Věž 1 (nazývaná tour Prélude, dokončená roku 1979), 38 pater, 123 metrů vysoká (100 m bez antény), je pátou nejvyšší stavbou na území Paříže po Eiffelově věži, Tour Montparnasse, cheminée du Front-de-Seine a Hôtel Concorde Lafayette a zároveň nejvyšší pařížskou obytnou budovou. Věž 2 (nazývaná tour Fugue), 32 pater, 108 m vysoká Věž 3 (nazývaná tour Cantate), 30 pater, 101 m vysoká Věž 4, 25 pater, 90 m vysoká. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Orgues de Flandre na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Orgues de Flandre na Wikimedia Commons (francouzsky) Popis stavby na Structurae
Orgeln von Flandern

Die Orgeln von Flandern, französisch les Orgues de Flandre (auch bekannt als „Stadt der Flamen“), sind eine Gruppe von Wohngebäuden im Stadtteil La Villette im 19. Arrondissement von Paris. Sie umfassen den Prélude-Turm, das höchste Wohngebäude (123 m) in Paris, den dritthöchsten Wohnturm in Frankreich (nach dem Tour Défense 2000 und dem Tour France in Puteaux) und das sechsthöchste Gebäude der Hauptstadt. Geschichte An dieser Stelle befand sich die sogenannte Flämische Siedlung, eine Arbeitersiedlung, die Mitte des 19. Jahrhunderts errichtet worden war und aus fünf- und sechsstöckigen Gebäuden bestand. Die Orgeln von Flandern wurden zwischen 1973 und 1980 von dem deutschen Architekten Martin Schulz van Treeck anstelle der als baufällig eingestuften Flämischen Siedlung gebaut. Das 1850 erbaute Stadttor ist der einzige Teil der früheren Bebauung, der erhalten blieb. Es wurde um 40 Meter von seinem ursprünglichen Ort verschoben und die Inschrift „Flämische Stadt“ durch „Flämisches Tor“ ersetzt. In den 2010er Jahren, als die Gegend noch zum Stadtteil Stalingrad-Riquet gehörte, wurde ein umfangreiches Renovierungsprogramm durchgeführt: die vollständige Renovierung der Türme Prélude und Sonate (einschließlich der Anbringung einer mit Stahlplatten verkleideten Isolierung bis zur Spitze in den Jahren 2017/2018), die thermische Renovierung der Türme Fugue und Cantate (und Anbringung der gleichen Stahlplattenverkleidung auch hier) sowie die Neugestaltung des öffentlichen Raums. Lage Die Türme befinden sich auf beiden Seiten der Rue Archereau im 19. Arrondissement von Paris, 67-107 Avenue de Flandre und 14-24 Rue Archereau, und sind auch von der Rue Riquet aus zugänglich. Sie werden von den Stationen Crimée und Riquet auf der Linie 7 der Pariser Metro bedient. Beschreibung Auf einer Fläche von ca. 6 Hektar bestehen die sogenannten Orgeln aus vier Wohntürmen, zwei 15-stöckigen Gebäuden mit abgehenden oder einlaufenden Stufen an der Avenue de Flandre und weiteren niedrigeren Gebäuden, die auf dem 6 Hektar großen Grundstück verteilt sind. Sie enthalten insgesamt 1950 Wohnungen. Galerie Einzelnachweise
Orgues de Flandre

The Orgues de Flandre, which can be translated as the "Organs of Flanders", are a group of residential buildings in the 19th arrondissement of Paris, France. Built from 1974 to 1980 by the architect Martin van Trek, the buildings are at 67-107 avenue de Flandre and 14-24 rue Archereau. The buildings are a housing project of 6 ha (15 acres), made of many buildings of 15 floors and four dominating towers: Tour Prélude (or Tower 1): 123 m (404 ft), 38 floors Tour Fugue (or Tower 2): 108 m (354 ft), 32 floors Tour Cantate (or Tower 3): 123 m (404 ft), 30 floors Tour Sonate (or Tower 4): 90 m (300 ft), 25 floors See also Skyscraper List of tallest structures in Paris List of Brutalist structures External links Immeuble «Les orgues de Flandre» at Structurae
Orgues de Flandre

Les Orgues de Flandre (également connues sous le nom de « cité des Flamands ») sont un ensemble de bâtiments d'habitation situé dans le quartier de la Villette, dans le 19e arrondissement de Paris. Ils comprennent la tour Prélude, le plus haut immeuble d'habitation (123 m) de Paris, 3ème tour d'habitation la plus haute de France (derrière la Tour Défense 2000 et la tour France à Puteaux), et le sixième plus haut bâtiment de la capitale. Histoire À cet endroit, se trouvait une cité ouvrière établie au milieu du XIXe siècle, composée d'édifices de cinq ou six étages. Les Orgues de Flandre ont été construites entre 1973 et 1980 par l'architecte allemand Martin Schulz van Treeck, en lieu et place de la cité des Flamands, jugée vétuste. La porte de la cité, construite en 1850, est le seul élément de l'ancienne cité qui fut conservé. Elle fut déplacée de 40 mètres par rapport à sa position d'origine, et l'inscription « Cité des Flamands » qu'elle portait fut remplacée par « Porte des Flamands ». Un important programme de rénovation est entrepris dans les années 2010, alors qu'il est compris au sein du quartier prioritaire Stalingrad-Riquet. Il inclut la rénovation totale des tours Prélude et Sonate (notamment la pose d'un isolant habillé de plaques d'acier jusqu'au sommet en 2017-2018), la rénovation thermique des tours Fugue et Cantate (et à terme la pose du même habillage de plaques d'acier), ainsi que le réaménagement des espaces publics. Localisation Les tours sont situées de part et d'autre de la rue Archereau dans le 19e arrondissement de Paris, aux 67-107 avenue de Flandre et 14-24 rue Archereau et sont aussi accessibles par la rue Riquet. Elles sont desservies par les stations Crimée et Riquet, sur la ligne 7 du métro de Paris. Description Sur une surface d’environ 6 hectares, elles sont constituées de quatre tours de logements, de deux bâtiments de 15 étages en gradins sortants ou rentrants sur l'avenue de Flandre et d'autres immeubles plus bas répartis sur un terrain de 6 hectares. Elles comptent un total de 1950 logements. Gestion Les tours Sonate et Prélude, ainsi que les immeubles Orgues de Flandre V et VI sont gérés par le bailleur social Immobilière 3F. La tour Prélude contient ainsi 524 logements sociaux. Les tours Fugue et Cantate sont pour leur part des copropriétés. Dans la fiction Le Péril jeune, un film français réalisé par Cédric Klapisch sorti en 1994 et considéré comme un film culte des années 1990, se déroule presque entièrement dans le 19e arrondissement. « C'est marrant, quand je suis triste, je trouve que c'est moche. Quand je vais bien, je trouve ça super beau » dit Christine (jouée par Hélène de Fougerolles) en contemplant d'un toit le quartier et les Orgues de Flandre. Les Orgues de Flandre, un roman écrit par Maurice Cury publié en 1997 par E.C. Éditions. Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des plus hautes structures françaises Musées, monuments et sites de Paris Liens externes Ressources relatives à l'architecture : Mérimée The Skyscraper Center Structurae Portail des gratte-ciel Portail du XXe siècle Portail de Paris