NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
SS France (1960)

SS France je bila ocenska linijska ladja, ki jo je zgradila ladjedelnica Chantiers de l'Atlantique za francosko družbo Compagnie Générale Transatlantique (CGT). V uporabo je vstopila leta 1962, s 315 metri je bila najdaljša potniška ladja vse do prihoda RMS Queen Mary 2 leta 2004. Leta 1979 je ladjo kupila družba Norwegian Cruise Line (NCL) in jo preimenovala v "SS Norway". Ladjo so temeljito obnovili in modificirali v potniško križarko. Ladja je bila v uporabi do leta 2004, leto kasneje so jo razrezali v Alangu. Ladja je imela 8 velikih bojlerjev s skupno maso 8000 ton. Moč motorjev je bila 175 000 KM, kar je omogočalo potovalno hitrost 30 vozlov (56 km/h). Največja hitrost je bila 35 vozlov (65 km/h). Glej tudi SS France 1910 SS Normandie SS United States SS Constitution SS Independence Pierre-Marie Poisson Sklici Bibliografija Brinnin, John Malcolm (1971). The Sway of the Grand Saloon: a Social History of the North Atlantic. New York: Delacorte Press. Coleman, Terry (1977). The liners: a history of the North Atlantic crossing. Harmondsworth: Penguin Books. Fox, Robert (1999). Liners: The Golden Age. Die Grosse Zeit der Ozeanriesen. L'Âge d'or des paquebots. Cologne: Konneman. Maddocks, Melvin (1978). The Great Liners. Alexandria, VA: Time-Life Books. Maxtone-Graham, John (1972). The Only Way to Cross. New York: Collier Books. Maxtone-Graham, John (2010). France/Norway: France's Last Liner/Norway's First Mega Cruise Ship. New York: W. W. Norton & Co. ISBN 9780393069037. Zunanje povezave The Classic Liners of Long Ago: France Arhivirano 2008-01-10 na Wayback Machine. The liner France in French Lines Archives Arhivirano 2007-10-19 na Wayback Machine. Compagnie Générale Transatlantique Arhivirano 2009-02-11 na Wayback Machine. S/S Norway Preservation Foundation The Great Ocean Liners: France »Instagram«. web.archive.org. Arhivirano iz prvotnega spletišča dne 15. aprila 2014. Pridobljeno 30. oktobra 2014. Galerije slik Norway Farewell Transatlantic 2001; many photos of Norway, including interiors and details of artwork Slide show of SS France/Norway images Webpage Pictures galleries and personal stories from SS France and SS Norway SS france Pictures from the official French Line Archives Arhivirano 2012-02-05 na Wayback Machine. (French captions) SS France: The tour page Arhivirano 2007-12-08 na Wayback Machine. 3-D virtual still photo and movie renderings of SS France
SS France (1961)

SS France var ett franskt oceangående passagerarfartyg som seglade för Compagnie Générale Transatlantique. SS France byggdes av Chantiers de l'Atlantique vid dess varv i Saint-Nazaire i Frankrike och premiärseglade i februari 1962. Hon var det längsta passagerfartyg som byggts, fram till dess den 345 meter långa Queen Mary 2 byggdes 2004. SS France var rederiets flaggskepp 1961-74 och kombinerade regelbundna seglatser över Atlanen med enstaka kryssningar vintertid liksom två världsomseglingar. Hon köptes 1979 av Norwegian Cruise Line och döptes om till SS Norway. Hon skrotades 2008. Som SS Norway var hon flaggskepp för Norwegian Cruise Line från 1980 till omkring 2001. Se även SS France (1910) Källor Denna artikel baseras på artikeln SS France (1961) på engelskspråkiga Wikipedia. Noter Litteratur Maxtone-Graham, John (2010). France/Norway: France's Last Liner/Norway's First Mega Cruise Ship. New York: W. W. Norton & Co. ISBN 9780393069037
Fort de Domont

The Fort de Domont was built following the Franco-Prussian War to defend Paris. Located to the north of Paris in Domont, the fort was part of an outer ring of fortifications built in response to improvements in the range and effectiveness of artillery since the construction of the Thiers fortifications of the 1840s. It was built between 1875 and 1879 in accordance with improved principles of fortification developed for the Séré de Rivières system. Work on the fort began in 1874 and were completed in 1878. The fort covered an area of 12 hectares (30 acres) and its garrison comprised 1175 men and officers. The fort's artillery fire supported its neighbors, the Fort de Montmorency and the Fort de Montlignon. The pentagonal fort was entered through the south side, facing Paris. It featured a double caponier on the point facing outward, and two flanking caponiers on the east and west sides. The fort's main armament was a 155mm Mougin turret, added in 1884. Other artillery on the firing terrace, or cavalier, was of 120mm and 95mm caliber. The fort's artillery dominated the plains to the north, as well as the railway line to Pontoise. On 3 and 4 September 1914, the fort fired on German scout parties in the vicinity of Luzarches, the only Parisian fortification to fire on Germans during World War I. The fort was occupied by German forces during World War II, who blew up the fort's ammunition stockpile before evacuating on 26 August 1944. The fort was used by the French Post (PTT) as an ionospheric research station during the 1950s, followed by the Ministry of Agriculture. The fort was briefly used by a private company for radiography work in the 1990s before it became a training center for the fire services in 1993. It is now known as the Fort Domont Training Center ("Centre de Formation et d'entrainement, Fort de Domont"). The center provides comprehensive training, including live fire exercises See also Fortifications of Paris in the 19th and 20th centuries References External links Fort de Domont training center (in French)
Fort de Montmorency

The Fort de Montmorency was built following the Franco-Prussian War to defend Paris. Located to the north of Paris in Montmorency, the fort was part of an outer ring of fortifications built in response to improvements in the range and effectiveness of artillery since the construction of the Thiers fortifications of the 1840s. It was built between 1875 and 1879 in accordance with improved principles of fortification developed for the Séré de Rivières system. The fort defended its neighbors, the Fort de Domont and the Fort de Montlignon, as well as the town of Saint-Denis. The fort saw no action in the first or second world wars, but its prominent height made it ideal for use as a telecommunications relay station. In 1947 the French Air Force occupied the site, and by 1952 communication cables were installed to link the fort to the national air defense communications system. In 1956 the Fort de Montmorency became the national headquarters for Air Force communications. The fort was designated Base aerienne 285. Base aerienne 285 was disbanded in 1968 and the fort was first placed under the jurisdiction of ''Base aerienne 104 at Le Bourget, and later under the control of the French Air Force hardened command center at Base aerienne 921 at Taverny, at the west end of the Montmorency forest. From 1992 the fort has served as a training center for security forces associated with the Taverny center, the Centre d'Initiation aux Techniques Commandos. The fort remains occupied by the military and is not open to the public. See also Fortifications of Paris in the 19th and 20th centuries References External links Fort de Montmorency at Chemins de Mémoire Le Fort de Montmorency et la Formation Commando (in French)
Fort de Montmorency

Le fort de Montmorency est un ouvrage fortifié construit à Montmorency dans le département du Val-d'Oise. Histoire Il a abrité la base aérienne 285 Montmorency (une station de transmissions de l'Armée de l'air) de 1947 à 1968. Après sa dissolution en juin 1968, le fort est rattaché à la base aérienne 104 du Bourget puis à la base aérienne 921 de Taverny en 1981. Depuis 1992, il abrite le Centre d'initiation aux techniques commandos, dépendant de la base aérienne 921. Références Sources « Fort de Montmorency », sur le site du Ministère de la Défense Fort de Montmorency sur fortiff.be Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’Armée française Portail du Val-d'Oise
Court Suzanne-Lenglen

Court Suzanne-Lenglen je druhý největší tenisový dvorec Stade Roland-Garros v Paříži ve Francii. Od roku 1994, kdy byl postaven, je dějištěm druhého grandslamu sezóny French Open. Rekonstrukce provedená v roce 2020 mu poskytla osvětlení a zatahovací střechu. Hraje se na něm druhý grandslam sezóny French Open. Představuje otevřený dvorec s antukovým povrchem. Charakteristika Slavnostně otevřen v květnu roku 1994, byl zpočátku nazýván „Court A“. V roce 1997 byl dvorec přejmenován na „Court Suzanne-Lenglen“, na poctu Suzanne Lenglenové (1899-1938), jedné z prvních tenistek, které získaly mezinárodní slávu. Před hlavním vstupem stojí její socha. Hřiště bylo postaveno v místě fotbalového hřiště. Jeho stavba si vyžádala zničení tří vedlejších kurtů. Kapacita kurtu Suzanne-Lenglen v roce 2023 činí 10 056 míst. Během ročníku Roland-Garros v roce 2020 byly oficiálně představeny první ztvárnění budoucí střechy pro rok 2023. Střecha bude sloužit pro boxerské akce olympijských her v roce 2024 a poté pro turnaj Roland-Garros. Galerie Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Court Suzanne-Lenglen na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Court Suzanne-Lenglen na Wikimedia Commons (francouzsky) Roland Garros – oficiální stránky
Court Suzanne-Lenglen

Le court Suzanne-Lenglen est le deuxième plus grand court de tennis du stade Roland-Garros de Paris, derrière le court Philippe-Chatrier (ou « court central »). Présentation Inauguré en mai 1994, il est initialement baptisé « Court A ». En 1997, l’enceinte est renommée « court Suzanne-Lenglen », en hommage à Suzanne Lenglen (1899-1938), une des premières joueuses de tennis à acquérir une renommée internationale. Le court a été construit à la place d'un terrain de football. Son édification a nécessité la destruction de trois courts annexes. La capacité du court Suzanne-Lenglen en 2012 est de 10 056 places. Le court est doté d'un toit rétractable en toile qui a été conçu par l'architecte Dominique Perrault. Le projet a été lancé en juillet 2021, en prévision des Jeux Olympiques et des Jeux Paralympiques de Paris 2024. Il a été inauguré le 26 mai 2024 à l'occasion de la première journée des Internationaux de France de tennis. Il est constitué de deux structures latérales de 100 mètres par 20 mètres, et d'une toile blanche : le toit se ferme en 15 minutes. Ce toit est inspiré de la jupe plissée de Suzanne Lenglen, et la structure est équipée de panneaux photovoltaïques. Il s'agit d'un court modulable, qui peut être adapté au streetball (Quai 54) ou pour des événements professionnels comme le SLS en 2025. Galerie de photos Notes et références Voir aussi Articles connexes Court Philippe-Chatrier Court Simonne-Mathieu Internationaux de France de tennis Liens externes Site officiel du stade de Roland Garros Portail du tennis Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de Paris
Court Suzanne Lenglen

Il Court Suzanne Lenglen è il secondo campo principale del Stade Roland Garros, dove si svolge annualmente l'Open di Francia. Storia Il Court Suzanne Lenglen venne inaugurato nel 1994 e ad oggi ha una capienza di 9.959 persone. Originariamente chiamato "Court A", nel 1997 venne intitolato alla memoria della leggendaria campionessa francese vincitrice di venticinque titoli dello slam tra singolare, doppio e doppio misto, La Divine (la divina), capace di conquistare anche due ori olimpici ai Giochi di Anversa nel 1920. Sopra l'entrata est del campo è posizionata un bassorilievo in bronzo della tennista, creata dallo scultore italiano Vito Tongiani e, come accade per Chatrier per il torneo maschile, il trofeo assegnato ogni anno alla vincitrice del torneo femminile è stato rinominato "Le Coupe Suzanne Lenglen". Il campo ha un sistema di irrigazione sotterraneo, il primo de suo genere, per controllare l'umidità del terreno anche sotto la superficie. Nel 1994 il passeggio che congiunge lo Chatrier e il Lenglen è stato rinominato "Allée Marcel Bernard", in onore al tennista francese degli anni 40 deceduto lo stesso anno. Tra il 2021 e il 2024 l'impianto è stato ristrutturato e dotato di un tetto in tela retrattile progettato dall'architetto Dominique Perrault. Tra il 27 luglio e il 3 agosto 2024 ha ospitato alcune partite dei tornei di tennis dei Giochi della XXXIII Olimpiade, mentre tra il 30 agosto e il 6 settembre sarà la sede di alcune partite di tennis in carrozzina dei XVII Giochi paralimpici estivi. Note Voci correlate Stadi di tennis per capacità Stade Roland Garros Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Court Suzanne Lenglen Collegamenti esterni Roland Garros, su rolandgarros.com.
Court Suzanne Lenglen

Court Suzanne Lenglen – stadion tenisowy kompleksu Stade Roland Garros w Paryżu, na którym od 1928 roku rozgrywany jest wielkoszlemowy turniej tenisowy French Open. Obiekt został otwarty w maju 1994 i pomieści 10 068 osób co sprawia, że jest drugim co do ilości miejsc stadionem Stade Roland Garros, po Court Philippe Chatrier. Początkowo nosił nazwę Court A, jednak w 1997 zmieniono na obecną by uczcić Suzanne Lenglen, która triumfowała podczas French Championships (od 1968 French Open) dziewiętnaście razy (sześć w singlu, sześć w deblu i siedem w mikście). W roku 2018 zainstalowano nowe, wysokiej jakości drewniane krzesełka w miejsce starych plastikowych w kolorach szarym i zielonym. Przypisy
Maison de Balzac

Maison de Balzac (Balzacův dům) je muzeum v Paříži. Nachází se v 16. obvodu v ulici Rue Raynouard č. 47. Muzeum se věnuje životu a dílu francouzského spisovatele Honoré de Balzaca, spravuje ho město Paříž. Historie V domě na tehdejším předměstí Passy žil Honoré de Balzac v letech 1840–1847 pod pseudonymem, aby unikl svým věřitelům. Žil tu pod falešným jménem (pseudonymem) a napsal zde řadu nejznámějších prací, včetně Sestřenice Běty (La Cousine Bette) a Bratrance Ponse (Le Cousin Pons). Dům byl v roce 1913 zapsán mezi historické památky, pozemek se zahradou pak dodatečně roku 1944. Je to velmi pěkná, nepříliš velká stavba s příjemným letním, takřka středomořských vzhledem s malebnými okenicemi a velmi dekorativně působícím krytým kovovým vstupem, ve velmi pěkné udržované, krásné zelené zahradě s živým plotem a keři. Parcelu mezi domy č. 43–45 na Rue Raynouard získalo v roce 2002 město Paříž, aby rozšířilo muzeum, které je příliš malé. Ale obtíže s realizací donutily město projekt odvolat a pozemek opět prodat. Sbírky Sbírky zahrnují osobní předměty, obrazy, rytiny, původní vydání, rukopisy, dopisy, ilustrace apod. vztahující se k Balzacovu životu a dílu. Kromě spisovatelova bytu muzeum zabírá tři podlaží a rozprostírá se v dalších místnostech a přístavbě, kde kdysi bydleli jiní nájemníci. Veřejnosti je k dispozici 14,5 metrů dlouhé tablo Genealogie postav v Lidské komedii, které obsahuje zmínky o tisícovce postav z celkového počtu 6000, které Lidská komedie obsahuje. Od roku 1997 muzeum ochraňuje též fond týkající se Théophila Gautiera, Balzacova přítele a obdivovatele. Knihovna Muzeum od roku 1971 disponuje knihovnou, která obsahuje významnou sbírku vydání děl Honoré de Balzaca a Théophila Gautiera a rovněž literaturu týkající se těchto dvou spisovatelů: veškerá vydání včetně kritických edic a překladů, díla, ve kterých je Balzac citován nebo mu jsou věnována, knihy vytištěné Balzacem, noviny 19. století, dobové knižní vazby a ilustrace období romantismu. Knihovna nabízí rovněž fond 15 000 dobových dokumentů, jako jsou kritiky věnované oběma autorům, umění a literatura období romantismu a především období 19. století ve Francii. Knihovna je určena žákům, studentům, vědcům a specialistům na 19. století. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Maison de Balzac na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Maison de Balzac na Wikimedia Commons (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek
Maison de Balzac

Das Maison de Balzac ist ein Pariser Schriftstellermuseum im 16. Arrondissement (Passy) und widmet sich der Person des Honoré de Balzac (1799–1850), der hier lange wohnte und schrieb. Es ist eines der 14 Museen der Stadt Paris, die seit dem 1. Januar 2013 von der städtischen Einrichtung Paris Musées verwaltet werden. Das Museum Das Haus in der Rue Raynouard mit großem Garten ist der einzige Pariser Wohnsitz Balzacs, der erhalten ist. Balzac schrieb hier 1840–1847 Die menschliche Komödie. Der Besucher kann Originalausgaben, Manuskripte und Gemälde aus dem Besitz des Schriftstellers sehen, darunter eine Daguerreotypie aus dem Jahr 1842 von Louis-Auguste Bisson. Seit 1913 ist das Haus als Monument historique klassifiziert, der zugehörige Garten wurde 1944 in die Denkmalliste eingetragen. Es gibt zwei andere Schriftstellermuseen in Paris, nämlich das Maison de Victor Hugo und das Musée de la Vie romantique, das an George Sand erinnert. Die Bibliothek umfasst 23.000 Medien auch mit Bezug auf Theophile Gautier. Das Museum ist via Metrostation Passy (Linie 6) und La Muette (Linie 9) erreichbar. Das Haus wurde 2018/19 renoviert und ist seit Juli 2019 wieder für die Besucher geöffnet. Weblinks Maison de Balzac (französisch/englisch) Video auf der Seite der französischen Zeitschrift Le Point (französisch) Einzelnachweise
Maison de Balzac

Maison de Balzac – dom-muzeum oraz była rezydencja francuskiego pisarza Honoré de Balzaca. Muzeum znajduje się w 16. dzielnicy Paryża na ulicy rue Raynouard pod numerem 47. Wstęp jest darmowy. Opłata pobierana jest tylko w trakcie trwania tymczasowych ekspozycji. Skromna rezydencja z ogrodem oraz dziedzińcem usytuowana jest w paryskim okręgu Passy położonym niedaleko Lasku Bulońskiego. Balzac wynajmował w tej posiadłości mieszkanie w latach 1840–1847. W 1949 roku władze Paryża nabyły budynek i założyły w nim muzeum literackie. Ze wszystkich domów, posiadłości oraz mieszkań, w których mieszkał Balzac, jedynie Maison de Balzac przetrwał do dziś. Pięciopokojowy apartament Balzaka znajduje się na najwyższym piętrze budynku. Wejście na piętro znajduje się od ogrodu posiadłości. Tu właśnie powstawał słynny cykl powieściowy Balzaka, Komedia ludzka. W zbiorach muzeum znajdują się rzeczy codziennego użytku należące do Balzaka, w tym m.in. krzesło i biurko w jego sypialni oraz zestaw do parzenia kawy i herbaty otrzymany od jego przyjaciółki Zulmy Carraud w 1832 roku. W muzeum znajduje się także unikatowy dagerotyp Balzaka autorstwa Louisa-Auguste Bissona oraz portrety olejne Balzaka, jego matki i ojca. Od 1971 roku na parterze rezydencji mieści się biblioteka zawierająca oryginalne powieści, ilustracje oraz manuskrypty wykonane lub podpisane przez Balzaka. Gromadzi również wycinki oraz artykuły poświęcone Balzakowi w ówczesnych dziennikach i czasopismach. Linki zewnętrzne Oficjalna strona muzeum Fiszka zabytku w bazie Mérimée. culture.gouv.fr. [dostęp 2010-10-25]. (fr.).
Дом-музей Бальзака (Париж)

Дом-музе́й Бальза́ка (фр. Maison de Balzac) находится в 16-м округе Парижа. С 1840 по 1847 годы французский писатель Оноре де Бальзак жил в этом доме, находившимся в то время в парижском пригороде (а в настоящее время — престижном районе Парижа) Пасси (Passy), скрываясь от кредиторов под псевдонимом Брюньоль. Информация для посетителей Адрес: 47, rue Raynouard, 75016 Paris Часы работы: 10:00 — 18:30 каждый день кроме понедельника и праздничных дней Ближайшие станции метро: Пасси (фр. Passy) или Ля Мюэтт (La Muette) Входной билет: в музей — бесплатный; на временные выставки — 4 евро, до 13 лет бесплатный. Примечания
Балзакова кућа

Балзакова кућа је кућа-музеј писца у бившој резиденцији француског романописца Онореа де Балзака (1799–1850). Налази се у 16. арондисману и отворен је сваког дана осим понедељка и празника; улаз у кућу је бесплатан, али се наплаћује накнада за њене привремене изложбе. Садржај Скромна кућа, са својим двориштем и баштом, налази се у стамбеној четврти Паси у близини Булоњске шуме . Пошто је побегао од својих кредитора, Балзак је изнајмио њен горњи спрат од 1840. до 1847. на име своје домаћице (господин де Брењол). Прикупио га је град Париз 1949. и сада је један од три градска књижевна музеја, заједно са Кућом Виктора Хуга и Музеја романтике ( Жорж Санд). То је једина од многих Балзакових резиденција која још увек постоји. Балзаков петособан стан налазио се на последњем спрату, на три нивоа, и као данас излазио у башту. Овде је уређивао Људску комедију и написао неке од својих најбољих романа, укључујући Једну мрачну аферу. Иако је пишчев намештај распршен након смрти његове удовице, музеј сада садржи Балзаков писаћи сто и столицу, његов штап опточен тиркизом (1834), и његов чајник и лонац за кафу. Музеј такође садржи Балзакову дагеротипију из 1842. аутора Луја-Огиста Бисона, Балзаков цртеж Пола Гаварнија (око 1840.), пастелни портрет (око 1798.) Балзакове мајке Лоре Саламбије (1778–1854), портрет у уљу (око 1795–1814) његовог оца Бернарда-Франсоа Балзака (1746–1829), и графике из 19. века реномираних уметника укључујући Пола Гаварнија, Онореа Домијеа, Грандвила и Хенрија Бонавентуре Монијеа. Историја Од 1971. године у приземљу куће налази се библиотека ауторових рукописа, оригиналних и каснијих издања, илустрација, књига са коментарима и потписима Балзака, књига посвећених Балзаку и других књига и часописа из тог периода. 2012. године Балзакова кућа је реновирана у складу са актуелним стандардима и сада има модернији изглед. Кућа је такође значајна по шупљинама испод које су идентификоване крхотине грнчарије као некадашње настамбе троглодита из времена касног средњег века. Ова ископавања, међутим, нису отворена за јавност. Балзакова кућа је један од 14 музеја града Париза који су од 1. јануара 2013. основани у јавној установи Париски музеји. Референце Спољашње везе Музеј на веб страници париских музеја Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (7. децембар 2014) Званичан сајт Париских музеја Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (31. октобар 2015) Фромерсов опис Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (29. април 2013)
Будинок-музей Бальзака

Будинок-музей Бальзака (фр. Maison de Balzac) знаходиться в 16-му окрузі Парижа на вулиці Рейнуар, 47. З 1840 до 1847 французький письменник Оноре де Бальзак мешкав у цьому будинку. В той час це було паризьке передмістя Пассі (Passy). Тут він мешкав під псевдонімом, ховаючись від кредиторів. У музеї виставлені приватні речі Бальзака, його рукописи та видання його творів. Туристична інформація Адреса: 47, rue Raynouard, 75016 Paris Години роботи: 10:00-18:30 щодня крім понеділка і святкових днів Проїзд: Метро: станція Пассі (Passy) або Ля Мюетт (La Muette) RER: лінія C Boulainvilliers або Radio France Автобус: 32, 50, 70, 72 Вхідний квиток: до музею — безкоштовно; на тимчасові виставки — 4 євро, до 13 років безкоштовно. Примітки Посилання Офіційний сайт будинку-музею Бальзака[недоступне посилання з лютого 2019] (Париж, Франція). Літературно-меморіальний музей Оноре де Бальзака на Житомирщині, селище Верхівня Ружинського району (Україна).