Церква Святого Вінсента де Поля (Париж)

Церква Святого Вінсента де Поля ( фр. Église Saint-Vincent-de-Paul ) - католицька церква в X окрузі Парижа. Побудована в період з 1824 по 1844 рік та освячена на честь священника Віксента де Поля. Церква відрізняється багатим інтер'єром та незвичайним декором фасаду в дусі античної поліхромії. Історія Церква збудована на місці, де раніше був монастир святого Лазаря. В цій будівлі жив і працював святий Вінсент та розташовувався (у період з 1632 по 1793) центр заснованого ним товариства лазаристів. Перебуваючи на пагорбі, найвищій точці околиць, церква мала домінуючий вигляд і була помітною здалеку . Перший план храму належав Жану-Батисту Леперу, відомому архітектору того часу. Перший камінь фундаменту було закладено 15 серпня 1824 року у присутності архієпископа Парижа. Будівництво йшло повільно, з перервами, в тому числі, через економічну кризу та Липневу революцію 1830 року . У 1831 році Лепер передав ведення проекту своєму зятю Жаку Ігнасу Хітторфу . До цього часу було зведено лише фундамент церкви, тому Хітторф міг вносити істотні зміни до початкового плану, кінцевий результат вважатимуть однією з головних праць його життя . Зокрема, замість однієї центральної дзвіниці він зробив дві бічні та додав сходи перед храмом. Освячення збудованої церкви відбулося 25 жовтня 1844 року. У період існування Паризької комуни будинок постраждав, (в нього потрапило сім снарядів);але згодом храм було реконструйовано. Архітектура та інтер'єр Церква святого Вінсента де Поля побудована у стилі пізнього класицизму. Вона має значні розміри (80 метрів завдовжки, 27 метрів заввишки) і є базилікальним храмом, натхненним зразками античної архітектури. Його симетричні дзвіниці та широкі, обрамлені перилами сходи нагадують також італійські церкви, зокрема, римський храм Трініта-дей-Монті . Над портиком із дванадцятьма колонами у грецькому стилі розташований трикутний фронтон із скульптурною групою «Апофеоз святого Вінсента». За задумом скульптора Шарля-Франсуа Нантейля, статую святого оточують постаті, які символізують його дії. Над ними розташовані статуї чотирьох євангелістів, в нішах обох веж знаходяться статуї апостолів Петра іПавла . В інтер'єрі церкви Гітторф реалізував сповідуваний ним принцип поліхромії . Під час своєї подорожі до Італії в 1822-1824 роках він дійшов висновку, що давньогрецька архітектура і скульптура були не монохромними, як було вважати, а поліхромними . На той час ця гіпотеза здавалася вкрай неправдоподібною, та її послідовне відстоювання стало однією зі справ життя Гітторфа. У дусі античної поліхромії, як він її уявляв, Гітторф виконав і інтер'єр храму святого Вінсента. Великі розписи нефа виконані в техніці енкаустики (що рідко використовували в ті часи) на золотому тлі . Особливу увагу привертає 90-метровий мальовничий фриз, що оточує неф між двома рівнями колон. Він був створений в 1853 художником Іполитом Фландреном. На ньому зображені 235 святих, що прямують у бік вівтаря . В апсиді храму знаходиться добудована в 1869 Капела Пресвятої Діви, її розпис виконав в 1885-1889 роках художник Вільям Бугро . Бронзова скульптурна композиція «Голгофа» на головному вівтарі створена знаменитим скульптором Франсуа Рюдом. Розпис склепіння апсиди, що зображує Христа на престолі належить митцю Франсуа Едуару Піко . Інтер'єр, за задумом архітектора, має вражати уяву великою кількістю золота і фарб, проте його ефектність сильно знижується через недостатнє освітлення . У храмі лише вісім невеликих вікон, вітражі яких пропускають замало світла. За наполяганням Гітторфа, який бажав досягти особливо інтенсивного кольору, вони виконувались в особливій техніці — на скло накладалися кілька шарів емалі . Кольори вийшли яскраві та насичені, але в церкві панує постійна напівтемрява. Принцип поліхромії Гітторф реалізував не лише у інтер'єрі, а й у зовнішньому оформленні храму. Частина фасаду біля входу була прикрашена яскравими картинами, що зображували сцени створення світу та епізоди з життя Христа, виконав роботи П'єр Жюль Жоліве. Вони були виконані в новій на той час техніці — плитки з вулканічної лави покривалися особливою водостійкою емаллю . Однак подібне нововведення викликало невдоволення барона Османа, який обіймав у той час посадки префекта департаменту Сена, він розпорядився зняти картини . На щастя, вони збереглися, і через багато років, у 2011 році, посіли колишнє місце на фасаді храму . Галерея Примітки Література Michael Kiene. Antique Polychromy Applied to Modern Art and Hittorff ’s Saint Vincent de Paul in Paris, the Architectural Showpiece of the Renouveau Catholique // Vincentian Heritage Journal. — 2015. — Vol. 32, no. 2 (22 July). Andrew Ayers. Saint-Vincent-de-Paul // The Architecture of Paris: An Architectural Guide. — Edition Axel Menges, 2004. — P. 180—181. Посилання Приходской сайт. Процитовано 16 січня 2019. Église Saint-Vincent-de-Paul. Structurae. Процитовано 16 січня 2019. Paris, église Saint-Vincent-de-Paul (10 arr.). Patrimoine-histoire.fr. Процитовано 16 січня 2019.