Museu d'Orsay

El museu d'Orsay és un museu que es troba a París, França, dedicat a les arts plàstiques. Va ser inaugurat l'any 1986, després de la remodelació de l'estació de ferrocarril d'Orsay, portada a terme per l'arquitecta Gae Aulenti. Ja el 1973 la direcció de Museus de França va concebre el projecte d'establir un museu en aquesta estació, que amenaçava pèrdues i en la qual es parlava de construir-hi un hotel. La decisió es va veure impulsada pel ressorgiment d'un interès pel segle xix, sent inscrita l'estació en l'inventari suplementari de Monuments Històrics el 8 de març de 1973. No obstant això, la decisió oficial de construir el museu no va arribar fins al consell de ministres del 20 d'octubre de 1977, pel que sembla presentada per iniciativa del mateix president, Valéry Giscard d'Estaing. La inauguració oficial es va produir l'1 de desembre de 1986, pel president de la República, François Mitterrand, obrint al públic el següent dia 9. Història L'edifici del museu era originalment una estació de tren, Gare d'Orsay, situada al costat del riu Sena. Construïda al solar del Palau d'Orsay, la seva ubicació central era convenient per als viatgers que hi anava dia a dia. L'estació va ser construïda per al Chemin de Fer de Paris à Orléans i acabat a temps per a l’Exposició Universal de 1900 segons el disseny de tres arquitectes: Lucien Magne, Émile Bénard i Victor Laloux. El disseny de la Gare d'Orsay es va considerar un anacronisme. L'edifici del museu respon a l'estètica i les tècniques de construcció del segle xix que es van modelar per adaptar-se a la vida moderna. París s'havia convertit en una capital moderna després dels grans canvis implementats per Napoleó III i Georges Eugène Haussmann. Així doncs, a l'arquitectura se li va assignar una àrea d'exposició permanent al museu que mostrava la nova òpera de París, el Palais Garnier dissenyat per Charles Garnier i construït entre 1863 i 1875. Al final del passadís central del museu hi havia un espai dedicat a l'urbanisme, l'arquitectura i la decoració. A la dècada del 1970 es van començar les obres de construcció d'un túnel d'1 km de llargada sota l'estació com a part de la creació de la línia C del Réseau Express Régional amb una nova estació sota l'antiga estació. El 1970 es va concedir permís per enderrocar l'estació, però Jacques Duhamel, ministre d'Afers Culturals, va dictaminar en contra dels plans per construir un nou hotel en el seu lloc. L'estació va ser inclosa a la llista suplementària de Monuments Històrics i finalment catalogada el 1978. El suggeriment de convertir l'estació en un museu va sorgir de la Direcció del Museu de França. La idea era construir un museu que pogués connectar el Louvre i el Museu Nacional d'Art Modern al Centre Georges Pompidou. El pla va ser acceptat per Georges Pompidou i es va encarregar un estudi el 1974. El 1978 es va organitzar un concurs per dissenyar el nou museu. ACT Architecture, un equip de tres joves arquitectes (Pierre Colboc, Renaud Bardon i Jean-Paul Philippon), va obtenir el contracte, que implicava la creació de 20.000 m² de nova superfície en quatre plantes. Les obres de construcció van ser dutes a terme per Bouygues. El 1981, l'arquitecta italiana Gae Aulenti va ser escollida per dissenyar l'interior, inclosa la disposició interna, la decoració, el mobiliari i els accessoris del museu. La disposició de les galeries que va dissenyar va ser elaborada i ocupava els tres nivells principals que es troben sota l'atri de volta de canó del museu. Al nivell principal de l'edifici, una nau central estava formada per les estructures de pedra circumdants que anteriorment eren les andanes del tren de l'edifici. Les estructures de la nau central trenquen els immensos espais d'escultura i galeria i proporcionen unitats més organitzades per veure l'art. El juliol de 1986, el museu estava a punt per rebre les seves exposicions. Va trigar 6 mesos a instal·lar les aproximadament 2.000 pintures, 600 escultures i altres obres. El museu va obrir oficialment el desembre de 1986 pel llavors president François Mitterrand. En tot moment, s'exhibeixen unes 3.000 peces d'art al Museu d'Orsay. Dins del museu hi ha una maqueta a escala 1:100 creada per Richard Peduzzi d'una vista aèria de l'Òpera de París i els voltants. Aquesta maqueta està encapsulada sota un terra de vidre sobre el qual els espectadors caminen a mesura que avancen pel museu. Aquesta instal·lació permet als espectadors entendre la planificació urbana de París de l'època, cosa que ha convertit aquesta atracció en una de les més populars del museu. Una altra exposició dins del museu és Una passió per França: la col·lecció Marlene i Spencer Hays. Aquesta col·lecció va ser donada per Marlene i Spencer Hays, col·leccionistes d'art que resideixen a Texas i que han estat col·leccionant art des de principis dels anys setanta. El 2016, el museu va complir amb la voluntat de mantenir la col·lecció d'unes 600 peces d'art en una sola col·lecció en lloc de dispersar-la per altres exposicions. Des de la Segona Guerra Mundial, França no ha rebut una col·lecció d'art estranger tan gran. La col·lecció s'inclina principalment per obres postimpressionistes. Els artistes que figuren en aquesta col·lecció són Bonnard, Vuillard, Maurice Denis, Odilon Redon, Aristides Maillol, André Derain, Edgar Degas i Jean-Baptiste Camille Corot. Per fer espai a l'art donat, el Museu d'Orsay està previst que experimenti una transformació radical durant la propera dècada, a partir del 2020. Aquesta remodelació està finançada en part per un mecenes anònim dels Estats Units que va donar 20 milions d'euros a un projecte de construcció conegut com a Orsay Grand Ouvert (Orsay obert de bat a bat). La donació es va fer a través dels Amics Americans dels Museus d'Orsay i de l'Orangerie. La data prevista de finalització és el 2026, implementant noves galeries i oportunitats educatives per fomentar una experiència conductiva. La plaça del costat del museu exposa sis grups escultòrics al·legòrics de bronze en fila, produïts originalment per a l’Exposition Universelle: Sud-amèrica d’Aimé MilletÀsia, d’Alexandre FalguièreOceania, de Mathurin MoreauEuropa, d’Alexandre SchoenewerkAmèrica del Nord per Ernest-Eugène HiolleÀfrica, d’Eugène Delaplanche Col·leccióEl museu alberga pintura impressionista i postimpressionista, escultura, arts decoratives, fotografia, cinema i arquitectura, obres totes elles pertanyents al fons del Museu del Louvre, que amb l'ordenació de col·leccions estatals el 1848 hi arribaren. A Orsay podem trobar obres de Jean-François Millet ("L'Àngelus"), Ingres, Edouard Manet, Gustave Courbet, Eugène Delacroix, Claude Monet, Pierre-Auguste Renoir, Paul Gauguin, Vincent van Gogh, Antonio de La Gándara o François Pompon, entre molts altres. Existeixen, a més de sales de pintura i escultura, altres dedicades a l'arquitectura, les arts decoratives (Art Nouveau i el moviment Arts & Crafts), o la fotografia (Nadar, Gustave Le Gray, Regnault, Shaw…) Obres més conegudesEdgar Degas L'absentaPaul Cézanne Els jugadors de cartesÉdouard Manet El dinar campestre OlympiaAuguste Renoir Ball al Moulin de la GaletteVincent van Gogh Cel estelat sobre el Roine El dormitori de Van Gogh a Arle L'església d'Auvers-sur-Oise El doctor Paul GachetGustave Courbet El taller del pintor Enterrament a Ornans L'origen del mónPaul Gauguin Dones de Tahití a la platjaWilliam-Adolphe Bouguereau El naixement de VenusGustave Caillebotte Els rascadors de parquetHenri Rousseau La Guerra GestióEls directors han estat: Françoise Cachin: 1986-1994Henri Loyrette: 1994 – 2001Serge Lemoine: 2001 – 2008Guy Cogeval: març de 2008 – març de 2017Laurence des Cars: març de 2017 – setembre de 2021Christophe Leribault: octubre de 2021 – abril de 2024Sylvain Amic: abril de 2024 – agost de 2025Annick Lemoine, presidenta des del 19 de març de 2026, després de la mort de Sylvain Amic. Referències BibliografiаAgeorges, Sylvain (2006), Sur les traces des Expositions Universelles (en francès ), Parigramme. ISBN 978-28409-6444-5 Fahr-Becker, Gabriele (2015). L'Art Nouveau (en francès ). H.F. Ullmann. ISBN 978-3-8480-0857-5. Lahor, Jean (2007) [1901]. L'Art nouveau (en francès ). Baseline Co. Ltd. ISBN 978-1-85995-667-0. Mabire, Jean-Christophe, L'Exposition Universelle de 1900 (en francès) (2019), L.Harmattan. ISBN 27384-9309-2 Sato, Tamako. Alphonse Mucha - the Artist as Visionary (en anglès). Cologne: Taschen, 2015. ISBN 978-3-8365-5009-3. Alexander C. T. Geppert: Fleeting Cities. Imperial Expositions in Fin-de-Siècle Europe, Basingstoke/New York: Palgrave Macmillan, 2010. Richard D. Mandell, Paris 1900: The great world's fair (1967) Grapard, Ulla. «Trading Bodies, Trade in Bodies: The 1878 Paris World Exhibition as Economic Discourse». A: Charusheela, S.. Postcolonialism meets Economics. Routledge, 2003. ISBN 0-415-28726-X. Mackay, James, The Dictionary of Sculptors in Bronze, Antique Collectors Club, Woodbridge, Suffolk 1977. Hermann Alexander Müller, Allgemeines Künstler-lexicon, Literarische Anstalt, Rütten & Loening, 1901, page 219. Enllaços externsPàgina oficial Visita virtual