Biserica Saint-Merri (Paris)

Biserica Saint-Merri (în franceză: Église Saint-Merri) este o biserică catolică situată în apropierea Centrului Cultural „Georges-Pompidou”, la numărul 76, rue de la Verrerie, în cel de-al 4-lea arondisment al Parisului, pe malul drept al Senei. Patronul acestei biserici, Saint Merri, cunoscut mai întâi sub numele de Saint Médéric, a murit în anul 700. Moaștele acestui sfânt se află în cripta bisericii. Sfântul Merri este invocat pentru ajutor în eliberarea celor în stare de captivitate. Istoria Bisericii Saint-Merri O capelă medievală exista de la începutul secolului al XI-lea. Biserica a fost din nou reclădită în secolele al XII-lea și al XIII-lea, dar dezvoltarea demografică a cartierului halelor și al Beau Bourgului, a necesitat construirea unei noi biserici. Era bogata parohie a cămătarilor lombarzi, care au dat numele străzii vecine. Jean Beaupère, unul dintre judecătorii Ioanei d'Arc, a fost preot aici, în acea epocă. Biserica l-a primit pe sfântul Edmund de Abingdon, viitor arhiepiscop de Canterbury, paroh al acestei biserici. Edificiul actual al bisericii a fost realizat între 1520 și 1612, în stilul gotic flamboaiant al secolului al XV-lea. Interiorul flamboaiant al bisericii a fost remaniat în timpul regelui Ludovic al XV-lea. Din secolul al XVI-lea se mai păstrează unele vitralii deosebit de valoroase, o frumoasă boltă. Sunt de remarcat lucrările în lemn și tablourile. Din vechea biserică se mai păstrează un clopot, datând din 1331, probabil cel mai vechi din Paris. Orga bisericii l-a avut pe Camille Saint-Saëns titular. Secolul al XVIII-lea este pentru biserică o eră a remanierii: galeria care despărțea corul de naos a fost distrusă în 1709, frații Slodtz s-au însărcinat în 1759 să remanieze corul. Mobilierul a fost reînnoit, iar vitraliile au fost înlocuite, parțial, cu sticlă incoloră. În 1789 a izbucnit Revoluția Franceză. Închisă în 1793, biserica a devenit fabrică de salpetru. Din 1797 până în 1801 teofilantropii au transformat biserica în templu al comerțului. În sfârșit, în 1803, biserica a fost redată cultului catolic. În această biserică, la 23 mai 1808, a fost botezat Gérard Labrunie, cel ce va deveni poetul Gérard de Nerval. Arhitectura bisericii Biserica posedă un stil în întregime flamboaiant, fără nicio urmă de arhitectură a Renașterii. Stilul flamboaiant reprezintă o etapă a arhitecturii gotice târzii, din Franța și Spania secolului XV. Principala trăsătură a sa o reprezintă faptul că, în dantelăria de piatră, predomină ferestrele curbe în formă de S, asemănătoare cu o flacără. Planul său îl evocă pe cel al Catederalei Notre Dame din Paris. A fost, de altfel, administrată de șapte canonici ai catedralei și a fost supranumită „Notre Dame la petite”. Biserica este destul de omogenă, deși al doilea colateral nu este prezent decât pe flancul drept al naosului. Fațada, cu stil gotic flamboaiant, este acoperită cu bolți, arcaturi, baldachine, frize cu frunziș și cu animale fantastice. În centrul său se află un pridvor ogival. Flancul său nordic a fost degajat în 1950 de casele care se sprijineau de biserică. Note Bibliografie Dictionnaire des monuments de Paris, éd. Hervas, 1997, p.718 Jean-Marie Pérouse de Montclos (sous la direction de), Le Guide du Patrimoine-Paris, Hachette Michelin, Paris, Guide de Tourisme, Pneu Michelin, 1989 Legături externe fr Web site-ul Bisericii Saint-Merri Arhivat în 19 august 2010, la Wayback Machine. fr Istoria Bisericii Saint-Merri Arhivat în 13 aprilie 2009, la Wayback Machine.