NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Saint-Gobain

Saint-Gobain é uma companhia multinacional francesa. Fundada em 1665 pelo político francês Jean-Baptiste Colbert para manufaturar vidros planos com o nome de La Compagnie des Glaces, produziu os famosos espelhos do Palácio de Versailles. Anos mais tarde mudou seu nome para Saint-Gobain, nome da cidade onde estava instalada. Atualmente privatizada, atua em diversas áreas pelo mundo todo. A Saint-Gobain projeta, fabrica e distribui materiais e soluções pensadas para o bem-estar de cada um nós e o futuro de todos. Os produtos podem ser encontrados em todos os lugares em que vivemos e no nosso dia a dia: em edifícios, transportes, infraestruturas e em muitas aplicações industriais. Os produtos proporcionam conforto, performance e segurança, ao mesmo tempo em que respondem os desafios da construção sustentável, eficiência do uso de recursos e mudança climática. Todas as atividades do Grupo estão representadas no Brasil, com soluções inovadoras de alto valor agregado: tubulações para redes de água e esgoto; materiais de construção de diferentes aplicações e propriedades para a arquitetura de interiores e exteriores; vidros inovadores para construções ou para o mercado automotivo; materiais de alta performance para as indústrias de tecnologia; e distribuição de materiais de construção. Entre as principais marcas da Saint-Gobain no Brasil estão Brasilit, Quartzolit, Carborundum, Norton, Winter, PAM, Placo, Sekurit, Isover, Tek Bond, Telhanorte, Tumelero. Além de Joint-Ventures como a Mineração Jundu e a Cebrace (fruto da união com a inglesa NSG Pilkington). Possui mais de 94 fábricas, 6 mineradoras, 80 centros de distribuição (CD), além de 12 escritórios e um centro de pesquisa e desenvolvimento na América Latina. No Brasil, possui 58 fábricas, 3 mineradoras, 52 centros de distribuição, além de abrigar 6 escritórios e o único centro de pesquisa e desenvolvimento do hemisfério sul. Em Portugal está presente com várias empresas, entre elas a Saint-Gobain Mondego, S.A. na Figueira da Foz desde que adquiriu a antiga Vidreira da Fontela em 1987. Referências Ligações externas Página oficial (em inglês) Página oficial (Brasil)
Saint-Gobain

Saint-Gobain creează, produce și distribuie materiale și soluții care contribuie la bunăstarea și viitorul fiecăruia dintre noi. Acestea pot fi găsite pretutindeni, în locurile în care trăim și în viața de zi cu zi: în clădiri, transporturi, infrastructură și în multe aplicații industriale. Ele oferă confort, performanță și siguranță, abordând provocările legate de construcție durabilă, de eficiența utilizării resurselor și de schimbările climatice. Saint-Gobain este una dintre cele mai mari companii la nivel mondial din domeniul construcțiilor, care are sediul la Paris. Produsele cele mai importante ale companiei sunt materialele de construcție de înaltă performanță și sticla. Saint-Gobain este prezentă în 67 de țări. Saint-Gobain a fost fondată în 1665 de Jean-Baptiste Colbert - Ludovic al XIV-lea. A fost compania care a livrat oglinzile pentru Sala Oglinzilor din Palatul Versailles. Astăzi Saint-Gobain se numără printre primele 100 cele mai inovatoare companii din lume și este listată la bursele din Paris, Londra, Frankfurt, Zürich, Bruxelles, Amsterdam. Număr de angajați: 2017: 179.000 2008: 209.175 2007: 205.730 2004: 170.000 Cifra de afaceri: 2017: 40,8 miliarde Euro 2008: 43,8 miliarde Euro 2007: 43,4 miliarde euro Venit net: 2008: 3,6 miliarde euro 2007: 4,1 miliarde euro Saint-Gobain în România În România, Saint-Gobain Arhivat în 6 ianuarie 2019, la Wayback Machine. deține nouă activități (Abrasives, Brodrene Dahl, Glass, Pietta Glass Working, Isover, PAM, Rigips, Sekurit și Weber), cu aproximativ 1700 de angajați și operează 13 unități de producție în zece situri industriale situate în Băicoi, Brănești, Călărași, Ploiești, Satu-Mare, Tulcea, Turda , Suceava și Vălenii de Munte. Număr de angajați: 2018: 1.700 2009: 1.100 2008: 1.200 Cifra de afaceri: 2017: 200 milioane euro 2013: 160 milioane euro 2008: 214 milioane euro 2007: 183 milioane euro 2006: 60 milioane euro Note Legături externe www.saint-gobain.com Arhivat în 15 iunie 2012, la Wayback Machine. - Sit web oficial
Saint-Gobain

Saint-Gobain je francosko podjetje, specializirano za proizvodnjo, preoblikovanje in distribucijo materialov. Podjetje je leta 1665 ustanovil Jean-Baptiste Colbert (1619–1683) pod imenom Manufacture royale des glaces, podjetje je prisotno v osemindvajsetih državah, leta 2019 pa zaposluje skoraj 171.000 ljudi. Od leta 2019 je sedež podjetja v La Défense, Tour Saint-Gobain, v občini Courbevoie. Sklici Zunanje povezave Uradno spletno mesto
Saint-Gobain (företag)

Saint-Gobain S.A. är ett franskt företag som grundades 1665 i orten Saint-Gobain. Företagets första uppdrag blev att producera glas till det kungliga slottet Versailles utanför Paris. Idag är Saint-Gobains huvudinriktning produktion av glasprodukter och specialmaterial samt produktion och distribution av byggvaror. Koncernen omfattar idag mer än 1 000 företag i ett femtiotal länder och antalet anställda är ungefär 200 000. Omsättningen uppgick år 2005 till motsvarande 326 miljarder svenska kronor. Koncernen är börsnoterad i Paris. I koncernen ingår bland annat företagen Dahl Sverige AB, Weber, Isover, AB Svensk Leca och Optimera Svenska AB. Referenser
Castell de Malmaison

El Castell de Malmaison és una casa de camp (o château en el sentit en francès) que es troba a la localitat de Rueil-Malmaison a uns 12 km de París. Havia estat la residència de Joséphine de Beauharnais i, amb el Palau de les Teuleries, va ser de 1800 a 1802 el quarter general del govern francès. Història Joséphine de Beauharnais comprà aquesta casa l'abril de 1797 (per 300.000 francs) per a ella i l'aleshores el seu marit, el General Napoleó Bonaparte qui aleshores combatia en la Campanya d'Egipte. Malmaison era una finca en runes amb 61 hectàrees de boscos i prats. La casa necessità grans i costoses reparacions i Josépine va voler transformar-la en el "més bell i curiós jardí d'Europa". Ella cercà activament flora i fauna de tot el món per omplir-la. El 1800, Joséphine construí un gran hivernacle amb calefacció (orangerie) suficient per a 300 plantes de pinya americana (Joséphine era originària de l'illa tropical de Martinica) i cinc anys més tard va ordenar fer un altre hivernacle. De 1803 fins a la seva mort el 1814, Josephine cultivà prop de 200 noves plantes a França per primera vegada. També tenia un roserar que van ser pintades per l'artista belga Pierre-Joseph Redouté (1759 – 1840) i després impreses amb molt èxit, fins i tot actualment. Aimé Bonpland es va encarregar d'aquest jardí. Entre els animals i havia cangurs, emús, cignes negres, zebres, ovelles, gaseles, estruços, foques, i llames entre d'altres. Alguns provenien de l'expedició de Baudin a Austràlia. Després del divorci de Napoléon, Joséphine rebé Malmaison junt amb una pensió de 5 milions de francs anuals i ella hii romangué fins a la seva mort el 1814. Napoleó hi tornà i hi residí el 1815 després de la seva desfeta a la batalla de Waterloo abans del seu exili a Santa Helena. El 1842 la Malmaison va ser comprada per Maria Cristina, vídua del rei Ferran VII d'Espanya; i visqué amb el seu segon espòs Agustín Fernando Muñoz y Sánchez, Duc de Riánsares. El 1861 Maria Christina la vengué a Napoleó III. La Malmaison ha estat restaurada per Pierre Humbert al principi del segle xx. Actualment es considera un important monument històric. Actualment Està oberta al públic i és un musée national napoleònic. Referències Enllaços externs Lloc web oficial (francès)
Malmaison

Malmaison híres kastély Franciaországban, Párizstól 12 km-re északnyugatra, a Szajna bal partján. Története A 18. században épült kastély tulajdonosa 1771-99-ig Jacques Antoine Marie Lemoine bankár volt. 1798-ban Joséphine de Beauharnais, Alexandre de Beauharnais tábornok özvegye, Bonaparte Napóleon tábornok első felesége) vásárolta meg és újíttatta fel Bonaparte építészeivel, Pierre François Léonard Fontaine-nel és Charles Percier-vel. I. Napóleon császár 1815-ben a Waterloonál elszenvedett veresége után ide vonult vissza, mielőtt a Szent Ilona szigetre vitték száműzetésbe. Válása után a kastély Joséphine állandó lakhelye lett, itt is hunyt el. 1870-ben a poroszok kifosztották a kastélyt. Az épület mellett a park is nagyon népszerű volt, a tájképi kertek (a szakirodalomban angolparkokként is hivatkoznak rá) iskolapéldájaként emlegették: pavilonok, tavak, facsoportok díszítették. Joséphine messze földön híres rózsakertet létesített itt. Malmaison kora egyik leglátogatottabb kastélyává vált. Megközelítése A kastély ma Franciaország egyik nemzeti jelentőségű múzeuma, a nagyközönség által akár tárlatvezetéssel is látogatható. Autóval Párizsból az RN 13 országúton közelíthető meg. Tömegközlekedéssel az RER A-vonalával Gare du Grande Arche állomásig kell utazni, onnan a 258-as busz visz a Le Château megállóhoz.
Castelo de Malmaison

O Castelo de Malmaison é um palácio francês situado na comuna de Rueil-Malmaison, departamento de Hauts-de-Seine. O palácio A origem do nome "Malmaison" é mal conhecida. Malmaison, de "Mala domus", significa má casa. Geralmente, avança-se com a hipótese de má frequência do lugar (ladrões, invasão dos normandos) na Idade Média. O edifício evoluiu em seguida, para se tornar num pequeno castelo sem floreios e sem pretensões no decorrer do século XVIII. Mas o castelo entraria na história de França durante o Directório, quando Joséphine de Beauharnais, esposa de Napoleão Bonaparte, o comprou, no dia 21 de Abril de 1799, ao banqueiro Jacques-Jean Le Couteulx du Molay, por conselho de Jean Chanorier. Napoleão pediu aos arquitectos Percier e Fontaine que renovassem e redecorassem a construção ao gosto da época. O palácio será mesmo o coração do governo francês (com o Palácio das Tulherias) durante o Consulado e Napoleão pernoitará ali regularmente até ao seu divórcio com Josefina, em 1809. A partir de então, o palácio tornou-se na residência principal de Josefina, que, repudiada, recebe ali o Czar Alexandre I da Rússia em 1814, vindo a morrer no edifício no dia 29 de Maio de 1814. O seu filho, o Príncipe Eugénio, herdou o palácio e a sua viúva vendeu-o ao banqueiro Jonas Hagermann em 1828. Em 1842, Cristina de Espanha, esposa de Fernando VII de Espanha, adquiriu o edifício e fez dele sua residência, revendendo o domínio em 1861 a Napoleão III. Depois da Guerra Franco-Prussiana de 1870, no decorrer da qual o exército prussiano saqueou o interior, foi instalada uma caserna no palácio. Em 1877, o Estado vendeu o domínio a um comerciante de bens que loteou a maior parte do parque. Em 1896, Daniel Iffla (dito Osiris), um rico meceanas, comprou o palácio e o seu parque reduzido a seis hectares, tendo-o restaurado e oferecido com a sua "colecção napoleónica" ao Estado em 1904, três anos antes da sua morte. Actualmente, o Château de Malmaison é um museu da Réunion des Musées Nationaux (Reunião dos Museus Nacioanis), que apresenta o palácio restituido ao seu aspecto sob o Consulado e o Primeiro Império. Merecem particular destaque a Sala do Conselho, em forma de tenda militar, e a biblioteca (para cuja visita se deve prever meio dia). O Parque de la Malmaison À morte de Josefina, o parque tinha 726 hectares e passou a ser cuidado pelo botânico Étienne Soulange-Bodin, que era muito próximo dos Beauharnais. Era constituído pelos: parque em torno do Château de Malmaison; parque do Château de la Petite Malmaison; e parque do Château de Bois-Préau. Ligações externas «Página oficial do Château de la Malmaison» «Documentário educativo sobre o Château de la Malmaison e a invenção do estilo Império pelos arquitectos Percier e Fontaine, realizado para o Canal Educatif à la Demande (site não lucrativo).» «História do palácio» Apresentação de O Castelo de Malmaison no Eurochannel
Castelul Malmaison

Castelul Malmaison (franc. Château de Malmaison) este situat în orașul Rueil-Malmaison, departamentul Hauts-de-Seine, în regiunea Île-de-France, Franța. El a fost reședința împăratului Napoleon și al soției sale Joséphine. Istoric Castelul este pentru oară amintit în documentele istorice în secolul VI ca vila unuia din fiii lui Clovis I (ca. 466 – 511). Denumirea mala-mansio ar putea fi tradus ca și "casă rea". Câteva secole mai târziu el a devenit reședința unui cavaler scoțian. Prin secolul XIV devine proprietatea lui Robert de Lorris, un sfătuitor al regelui, iar apoi a nobilului Guillaume Goudet. La începutul secolulului XVII este fortificat și devine ulterior reședință imperială după nunta Joséphinei cu Napoleon. În aprilie 1799 Joséphine cumpără castelul cu bani împrumutați, datoria a fost achitată de Napoleon. Castelul a fost renovat de arhitecții Charles Percier și Pierre Fontaine. Împăratul Bonaparte cu soția lui aveau reședința oficială în Palais des Tuileries (Palatul Tuileries) în Paris și reședința privată aici în castel. Prin anul 1804 a lăsat Joséphine, care iubea trandafirii, să fie amenajată o grădină, numită și după moartea ei "grădina împărătesei". După divorț Napoleon dăruiește Joséphinei castelul unde și după acea vor primiți în continuare diplomați și monarhi străini. Castelul a fost moștenit de Napoleon III. Ca după moartea lui să-l moștenească fiul acestuia Eugène de Beauharnais. Azi castelul este declarat muzeu național, fiind vizitat de turiști. Bibliografie Hans Walter Lack: Jardin de la malmaison. Ein Garten für Kaiserin Josephine. Prestel, München 2004, ISBN 3791330500. Legături externe Materiale media legate de Castelul Malmaison la Wikimedia Commons Website Castelul Malmaison Arhivat în 18 mai 2007, la Wayback Machine. (engl., franc.) Schloss Malmaison (Castelul Malmaison) ca model 3D la depozitul Google SketchUp 48.8708333333332.16680555555567
Château de Malmaison

Château de Malmaison är ett slott i Frankrike, beläget i Rueil-Malmaison omkring 15 km väster om centrala Paris. En herrgård är känd på platsen sedan 1376, men det nuvarande slottet uppfördes i början av 1600-talet. Sedan Napoleon I blivit general ville han ha en egendom där han kunde koppla av och även idka det umgängesliv som hans höga ämbete medförde. Hans gemål Joséphine de Beauharnais försökte finna ett sådant ställe medan Napoleon var på expedition i Egypten. Den 21 april 1799 undertecknades köpekontraktet på Malmaison. Château de Malmaison utgjorde ramen kring Napoleons och Joséphines lyckligaste tid. Vid parets skilsmässa 1809 fick hon denna egendom och två andra slott, men hon tillbringade mesta tiden av sina fem återstående år på Malmaison, som hon älskade högt. Hon dog den 29 maj 1814 i sängen som fortfarande ses i hennes sovrum. Vid ett besök på Malmaison kan man bl.a. se matsalen, rådssalen och Napoleons arbets- och biblioteksrum. I matsalen finns staden Paris kröningsgåva till Napoleon och Joséphine. Konseljsalen är dekorerad som ett tält, eftersom Napoleon för att känna sig till freds ville få en påminnelse om livet i fält. Flera viktiga beslut har fattats i detta rum, till exempel beslutet om Konkordatet och Hederslegionens tillkomst. En trappa upp finns Joséphines sovrum, toalettrum och badrum. I en monter finns några räkningar från leverantörer av klänningar, smycken, etc. Vid parets skilsmässa betalade Napoleon för sista gången hennes skulder som uppgick till över en miljon kronor. I sovrummet arrangerade Joséphine till minne av sin man liksom ett tält med öppet tak, varigenom himlen kan skymtas. Trädgården är inte stor men mycket vacker. I stallet kan ses den kaross som förde Joséphine till Malmaison då hon i förtvivlan över skilsmässan gav sig av från Paris den 16 december 1809. Joséphine hade slottet i sina ägor tills hennes död år 1814. Hennes son Eugène de Beauharnais ärvde slottet och ägde det tills hans död och 1828 sålde änkan Augusta av Bayern slottet till svensken Jonas-Philip Hagerman. 1842 köptes slottet av Maria Kristina av Bägge Sicilierna. 1861 köptes Napoleon III slottet och slottet var i Bonapartes ägor igen då Napoleon III är Joséphines barnbarn. I samband med Fransk-tyska kriget skadades slottet och såldes senare till Daniel Iffla som senare donerade slottet till staten 1903. Från 1905 har slottet varit ett museum. Referenser Externa länkar Chateau-Malmaison.fr
Autorité de la Concurrence

Die französische Autorité de la Concurrence (deutsch Wettbewerbsbehörde) mit Sitz in Paris ist die nationale Wettbewerbsbehörde Frankreichs, die in jetziger Form seit 2008 besteht. Grundlage und Aufgaben Die Behörde wurde per Gesetz vom 4. August 2008 (loi de modernisation de l'économie n° 2008-776) als unabhängige Wettbewerbsbehörde ins Leben gerufen. Sie ist die Nachfolgeorganisation des Conseil de la Concurrence (wörtlich: Wettbewerbsrat) mit beträchtlich erweiterten Kompetenzen. So ist sie kein konsultatives Organ, sondern direkt für die Kontrolle von Unternehmenskonzentrationen und Verstößen gegen die Wettbewerbsgesetzgebung verantwortlich und verfügt über die notwendigen Kompetenzen und Mittel selbstständig zu ermitteln und Empfehlungen an die jeweils zuständigen Minister abzugeben. Vorgängerbehörden Der ehemalige Wettbewerbsrat Frankreichs wurde am 1. Dezember 1986 gegründet. Er ging wiederum aus der Wettbewerbskommission (Commission de la Concurrence) hervor, die seit dem 19. Juni 1977 bestand. Diese wiederum baut auf der Arbeit der Ausgleichstechnikkommission (Commission technique des ententes) Frankreichs auf, die am 9. August 1953 gegründet wurde. Obwohl der Wettbewerbsrat Frankreichs formal keine Behörde war und dem Wirtschaftsminister unterstand, konnte sie doch Erklärungen herausgeben und bei Verstößen gegen das Wettbewerbsrecht Sanktionen verhängen. Seit dem 15. März 2001 wurden das Wettbewerbsrecht und damit die Sanktionsmöglichkeiten des Wettbewerbsrates deutlich verschärft. Neben Paragraph L464-2 des Handelsgesetzbuches (Code du Commerce le Conseil de la Concurrence peut infliger une sanction pécuniaire soit immédiatement soit en cas d'inexécution des injonctions) und weiteren Handelsgesetzen kann es sich auf Artikel 81 und 82 des Vertrags der Europäischen Gemeinschaft stützen. Weblinks Webpräsenz des Wettbewerbsbehörde Frankreichs (französisch, englisch und spanisch)
Borsa di commercio

La Borsa di commercio è un edificio di Parigi in origine usato per la compravendita di materie prime. Attualmente è usato per la fornitura di servizi della Camera di commercio di Parigi. Storia L'edificio fu costruito a partire dal 1763 come Borsa del grano: la forma originaria dell'edificio prevedeva un cortile interno aperto all'interno del palazzo di forma circolare. Tale cortile verrà ricoperto solo nel 1811 dalla cupola in ferro e vetro che si può vedere tutt'oggi. Nel 1885 l'edificio venne sottoposto a degli importanti rifacimenti a cura di Henri Blondel, che inglobarono alcuni edifici attorno e a cui si deve l'aspetto attuale. Il comune di Parigi, storico proprietario dell'immobile, vendette l'edificio alla camera di commercio di Parigi nel 1946 per la cifra simbolica di un franco francese. Il palazzo è dichiarato monumento nazionale dal 1975. Voci correlate Parigi Architettura del ferro Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Borsa di commercio Collegamenti esterni Borsa di commercio, su archINFORM. (EN) Borsa di commercio, su Structurae.
Cimetière de L'Isle-Adam

Le cimetière de L'Isle-Adam est un cimetière situé dans la commune de L'Isle-Adam (France), inauguré en 1842. Historique Une nécropole se forme peu à peu à partir du début de l’ère chrétienne autour de l’église Saint-Martin de Nogent. Elle est remplacée par un cimetière au xvie siècle, qui entoure alors la nouvelle église Saint-Martin de L'Isle-Adam. 850 personnes y sont enterrées, essentiellement des religieux et quelques membres de familles fortunées. La réalisation du nouveau cimetière est décidée en 1829. Il est ouvert en 1832 sur une superficie de 38 ares grâce aux dons d’Alfred Ducamp, propriétaire d’une maison de maître dans l’île du Prieuré, et de Mme Kapeler, propriétaire du château de Stors. Plusieurs tombes de l’ancien cimetière y sont transférées la même année. Le cimetière est inauguré en 1842. En 1848, Kapeler offre un terrain contigu de 20 ares pour permettre une extension, et en 1889 ses filles offrent à leur tour un autre terrain de 8,39 ares. Elles donnent 5 000 francs pour l’agrandissement et la clôture du cimetière, et se réservent au centre de ce terrain un emplacement de 120 m2 pour y établir une sépulture familiale. Personnalités inhumées Jean-Louis Bozzi (1860-1946), sculpteur français d’origine italienne Pierre-Charles Dambry (1796-1869), homme politique français Jean Droit (1884-1961), peintre, illustrateur et écrivain français Jules Dupré (1811-1889), peintre paysagiste français Léon Fort (1870-1965), peintre français Édouard Knecht (1789-1870), lithographe français Beatrice Mallet (1896-1951), illustratrice de publicité française Georgette Plana (1917-2013), chanteuse et actrice française Louis-Philippe de Villers-la-Faye (1749-1822), prêtre catholique défroqué et homme politique français Références Voir aussi Articles connexes L'Isle-Adam Église Saint-Martin de L'Isle-Adam Lien externe Site officiel Portail du Val-d'Oise Portail de la mort
Fontaine Saint-Michel

La fontaine Saint-Michel és una font situada al 6è districte de París, a la cruïlla del boulevard Saint-Michel i de la place Saint-André-des-Arts. Forma part també del pla de ventilació de la ciutat previst per Haussmann sota Napoleó III. El Baró Haussmann va ordenar en realitat la col·locació d'aquesta font per tal d'omplir el buit d'una façana inestètica. La primera idea era d'erigir una enorme estàtua de Napoleó Bonaparte però va ser abandonada, i va ser finalment Sant Miquel Arcàngel abatent el Diable qui va ser representat. L'actual fontaine Saint-Michel ha estat concebuda per Gabriel Davioud, ajudat de Flament, Simonet i Halo. Fa 26 metres d'alt i 15 d'ample. L'estàtua de St Miquel occint el drac, al nínxol central, és de Francisque Duret. Els dos dracs que escupen aigua més avall són d'Henri-Alfred Jacquemart. El pòrtic amb columnes és condecorat amb quatre estàtues de bronze representant les virtuts cardinals de La Prudència, de Jean-Auguste Barre, La Força, d'Eugène Guillaume, La Justícia, de Louis Valentin Robert i La Temprança, de Charles Gumery. Aquesta font va ser inaugurada el 15 d'agost de 1860. Està inscrita com a monument històric per decret del 16 de març 1926. Anècdota Existeix una quarteta anònima consagrada a les escultures que adornen aquesta font: «En aquest monument execrable, No es veuen ni talent ni gust, El Diable no val res en absolut; Sant Miquel no val el Diable.» Galeria Referències