NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Place de la Nation

Die Place de la Nation ist ein Platz im Osten von Paris an der Grenze zwischen 11. und 12. Arrondissement und dem 44. Quartier Sainte-Marguerite und dem 46. Quartier de Picpus. Er ist einer der größten und wichtigsten Verkehrsknotenpunkte der Stadt. Der Platz bekam seinen Namen anlässlich des Nationalfeiertags am 14. Juli 1880, ab dem auf allen öffentlichen Gebäuden die Devise Freiheit, Gleichheit, Brüderlichkeit (französisch Liberté, Égalité, Fraternité) angezeigt wurde. Lage Die Place de la Nation ist ein Verkehrskreisel mit einem äußeren und einem inneren Ring, in deren Mitte eine Insel mit Beeten und einer Bronzeplastik angelegt ist. Die so entstandene Grünanlage wird heute Jardin de Marianne genannt (vormals Square de la Place-de-la-Nation). Innerer und äußerer Ring sind durch einen Grünstreifen mit Bäumen getrennt. Auf den Platz münden die Avenue du Trône, die Avenue du Bel-Air, die Rue Fabre-d’Églantine, die Rue Jaucourt, die Avenue Dorian, der Boulevard Diderot, die Rue du Faubourg-Saint-Antoine, die den Platz mit der Place de la Bastille verbindet, der Boulevard Voltaire, die Avenue Philippe-Auguste, die Rue de Tunis, die Avenue de Bouvines und die Avenue de Taillebourg. Verkehrsanbindung Metro über die Station Nation , , und Gare de Nation RER RATP 26, 56, 57, 71, 86, 215, 351 und Noctilien N11 Geschichte Der Platz lag einst an der Mauer der Generalpächter. Auf der einstigen Freifläche des Dorfes Picpus stellte man am 26. Juli 1660 anlässlich des feierlichen Einzugs des Königspaares Ludwig XIV. und Maria Teresa von Spanien, das sich auf der Rückreise von Saint-Jean-de-Luz befand, wo es geheiratet hatte, in Paris einen Thron auf. Der Platz bekam den Namen Place du Trône. Nach der Französischen Revolution wurde der Platz zunächst in Place du Trône-Renversé (Platz des gestürzten Throns) umbenannt. 1784 errichtete man am westlichen Ausfalltor der Mauer der Generalpächter zwei Säulen mit den Statuen Philipps II. und Ludwigs IX., die der Architekt Claude Nicolas Ledoux geplant hatte. Sie stehen heute an der Avenue du Trône. 1794 errichtete man auf dem Platz eine Guillotine und richtete zahlreiche Persönlichkeiten hin, darunter den deutschen Reichsfürsten Friedrich III. zu Salm-Kyrburg, den Präsidenten der französischen Nationalversammlung Alexandre de Beauharnais, Cécile Renault und sechzehn Karmelitinnen. 1841 überlegte der Stadtrat, ob man das Pariser Wahrzeichen Elefant der Bastille hier aufstellen sollte, doch 1843 entschied man anders. Am 14. Juli 1880 bekam der Platz seinen heutigen Namen. Schon ein Jahr zuvor erteilte man Jules Dalou den Auftrag für die Monumentalplastik Le Triomphe de la République (deutsch Der Triumph der Republik) für die Mitte des Platzes. Sie wurde 1889 anlässlich der Hundertjahrfeier der Revolution in Gips eingeweiht und zehn Jahre später als Bronzestatue erneut der Öffentlichkeit übergeben. Bis in die 1960er Jahre umgab ein Brunnen die Statue. Heute steht die Bronzeplastik auf einem Grünstreifen. Weblinks Einzelnachweise
Place de la Nation

A Place de la Nation (anteriormente conhecida como Place du Trône, e posteriormente como Place du Trône-Renversé) é uma praça circular situada à oeste de Paris, entre a Praça da Bastilha e a Bois de Vincennes, ao longo de uma parte dos arrondissements 11 e 12. Mais conhecida por ter tido uma das guilhotinas mais ativas durante a Revolução Francesa, esta praça foi renomeada para Place de la Nation em 14 de julho de 1880. Possui uma grande escultura de bronze chamada de 'Triunfo da República', em seus arredores há lojas e um jardim de flores. Notas e Referências
Площадь Нации

Площадь Нации (фр. Place de la Nation) — одна из площадей Парижа. Площадь Нации, представляющая из себя круг диаметром 252 м, расположена в восточной части Парижа, между площадью Бастилии и Венсенским лесом, на границе XI и XII округов. Широко известная тем, что во время Революции здесь наиболее активно применялось гильотирование. Нынешнее название площадь получила в честь французской нации, в День взятия Бастилии, 14 июля 1880 года, во времена Третьей республики. До этого площадь называлась Плас-дю-Трон. Площадь включает в себя большую бронзовую скульптуру Эме-Жюля Далу «Триумф Республики» (фр.), изображающую символ Франции Марианну. На площади находится станция парижского метро Насьон (фр. Nation). История Пространство, которое сейчас является площадью Нации, впервые было организовано 26 августа 1660 года по случаю торжественного выхода Людовика XIV и его жены Марии Терезии после их свадьбы в Сен-Жан-де-Люз 9 июня 1660 года. На этом месте был воздвигнут трон, а местность впоследствии станет известна как Place du Trone («Тронная площадь»). В 1669 году Жан-Батист Кольбер предлагал построить на площади массивную четырёхколонную триумфальную арку по проекту Клода Перро. В 1670-е на площади были установлены каменный фундамент и нижние конструкции, но с 1680-х гг строительство прекратилось. В 1716 году после смерти Людовика XIV остатки были снесены. Несостоявшийся проект известен жаркими спорами, на каком языке должны быть надписи, прославляющие короля, на латинском или французском. Во время революции 10 августа 1792 года площадь была переименована в Place du Trône-Renversé («Площадь опрокинутого трона»). В южной части площади, рядом с Павильоном Закона, была установлена гильотина. Казнённых там хоронили на близлежащем кладбище Пикпюс (среди них — Андре Шенье, Сесиль Рено, Анри Адмира, Компьенские мученицы). Центральный памятник — Триумф Республики — представляет собой бронзовую скульптуру, созданную Эме-Жюлем Далу. Он был воздвигнут в ознаменование столетия Революции сначала из гипса в 1889 году, а затем из бронзы в 1899 году. Фигура Марианны, олицетворяющей Республику, стоит на земном шаре в колеснице, запряжённой львами и окружённой различными символическими фигурами. Она смотрит в сторону площади Бастилии. Когда памятник был установлен, его окружал большой пруд. Некоторые скульптуры, в частности аллигаторов, были сняты во время нацистской оккупации Парижа и переплавлены. Улицы Авеню-дю-Трон проходит через площадь Нации, после продолжаясь до Венсенских ворот через Венсенскую улицу. Далее по часовой стрелке от неё: авеню дю Бель-Эйр; улица Фабр-д'Эглантин; улица Жокур; Дориан Авеню; Бульвар Дидро; улица дю Фобур-Сен-Антуан, ведущая к площади Бастилии; бульвар Вольтера, ведущий к площади Республики; проспект Филиппа-Огюста, ведущий к кладбищу Пер-Лашез; улица Тунис; авеню де Бувин; авеню де Тайбур. Примечания
Kostel svatého Evžena a svaté Cecilie

Kostel svatého Evžena a svaté Cecilie (fr. Église Saint-Eugène-Sainte-Cécile), často nazýván jen kostel svatého Evžena je katolický farní kostel v 9. obvodu v Paříži, v ulici Rue Sainte-Cécile. V kostele se slouží obě formy římského ritu. Historie Kostel byl postaven v letech 1854–1856 a byl zasvěcen svatému Evženovi. Dne 10. ledna 1857 se zde oženil Jules Verne s Honorine Viane. V roce 1952 získal kostel povolení k druhému patrociniu. Kostel byl nově zasvěcen rovněž svaté Cecilii, patronce hudebníků z důvodu sousedství Hôtel des Menus-Plaisirs, kde sídlila Pařížská konzervatoř. V roce 1983 byla stavba zapsána mezi historické památky. Architektura Architekty kostela byli Louis-Auguste Boileau (1812–1896) a Adrien-Louis Lusson (1788–1864). Fasáda je inspirována gotickou architekturou 13. století a stejně tak interiér představuje použití kovového opěrného systému podle gotického vzoru. Jedná se o praktické využití teorie Viollet-le-Duca, kdy se použitím kovových prvků při realizaci novogotických staveb snížila cena a zkrátila doba výstavby. Kostel sv. Evžena byl prvním pařížským kostelem s touto kovovou konstrukcí. Obdobně byla v roce 1844 postavena knihovna Sainte-Geneviève. Klenba spočívající na sloupech byla inspirována refektářem kláštera Saint-Martin-des-Champs, je však mnohem štíhlejší díky užití litiny. Kostel nemá transept, je tvořen hlavní lodí a dvěma bočními loděmi s podélnými kaplemi nesoucími galerii. Použití kovových nosných prvků umožnilo obejít se bez opěrných oblouků a omezit úlohu stěn. Zdi, sloupy a klenba jsou pokryty malbami, výzdoba byla restaurována v letech 1982–1984. Kostel je rovněž zdoben vitrážemi. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Église Saint-Eugène-Sainte-Cécile na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kostel svatého Evžena a svaté Cecilie na Wikimedia Commons (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek
Chiesa Saint-Eugène-Sainte-Cécile

La chiesa Saint-Eugène-Sainte-Cécile, comunemente chiamata Chiesa di Sant'Eugenio, è una chiesa cattolica situata in via Santa Cecilia 6, nel 9º arrondissement di Parigi. È stata classificata come monumento storico dal 21 marzo 1983. La messa vi viene celebrata giornalmente in entrambe le forme del rito romano. Venne costruita dal 1854 al 1856 su richiesta di Napoleone III in memoria di suo zio Eugenio di Beauharnais da Louis-Auguste Boileau (1812-1896) e Adrien-Louis Lusson in venti mesi. Bibliografia (FR) L'église Saint-Eugène à Paris: vues et description accompagnées d'un Abrégé de la vie de Saint Eugène, éd. H. Lebrun et Cie, 1856, su books.google.fr. (FR) Joseph Merklin, facteur d'orgues européen, Michel Jurine, édité par l'Association Aristide Cavaille-Coll, diffusion Klincksieck (1991). (FR) Gérard Jubert, Saint-Eugène au Faubourg Poissonnière, éditions Pierre Téqui, 2007 - ISBN 978-2-7403-1330-5. Monographie complète sur l'église et la paroisse. (FR) Aline Dumoulin, Alexandra Ardisson, Jérôme Maingard, Murielle Antonello, Reconnaître Paris, d'église en église, p.201-203, Massin, Paris, 2008 ISBN 978-2-7072-0583-4 Altri progetti Wikibooks contiene testi o manuali sulle disposizioni foniche degli organi a canne Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sulla chiesa Saint-Eugène-Sainte-Cécile Collegamenti esterni Sito ufficiale, su saint-eugene.net. (EN) Chiesa Saint-Eugène-Sainte-Cécile, in GCatholic.org. Chiesa Saint-Eugène-Sainte-Cécile, su archINFORM.
Kościół Saint-Eugène-Sainte-Cécile w Paryżu

Kościół Saint-Eugène-Sainte-Cécile (św. Eugeniusza i św. Cecylii) w Paryżu – kościół katolicki w 9. okręgu paryskim, na prawym brzegu Sekwany. Historia Pierwszy kościół pod wezwaniem św. Eugeniusza powstał w XIII wieku. W czasie wielkiej przebudowy Paryża został on w dużej mierze zburzony i poważnie przekształcony według projektu Louisa-Auguste'a Boileau. Zgodnie z ówczesnymi tendencjami (podobnie jak w wypadku dzieł Victora Baltarda) architekt połączył w swoim projekcie wapienne mury i metalową konstrukcję, opierając cały kościół na żelaznych filarach. Otwarcia nowego kościoła w 1854 r. dokonała cesarzowa Eugenia. Od 1987 r. w kościele odprawiane są równolegle msze według zasad ustalonych na Soborze Watykańskim II oraz w rycie trydenckim. Architektura Fasada kościoła jest typowo neogotycka. Wejście do kościoła prowadzi przez drzwi obramowane neogotyckim portalem z imitacjami sterczyn oraz attyką nad dwoma bocznymi drzwiami. Na dwupoziomowej fasadzie znajduje się sześć ostrołukowych okien (po dwa na niższych poziomach i dwa większe okna powyżej wejść) oraz centralna rozeta. Na fasadzie zastosowano dekorację nawiązującą do motywów hiszpańskiego i mauretańskiego gotyku - taką formę mają położone na wyższych poziomach blendy oraz sterczyny. Całość wieńczy krzyż. Obiekt jest trójnawowy, posiada ponadto dwie kaplice boczne, wyodrębnione prezbiterium oraz absydę wykańczającą każdą nawę. Długość kościoła wynosi 50 metrów, szerokość - 25. Dekorację wnętrza stanowi cykl rzeźb przedstawiających stacje drogi krzyżowej, obrazy z życia prywatnego i publicznego Jezusa Chrystusa oraz witraże, również poświęcone Chrystusowi oraz św. Eugeniuszowi. Ołtarz główny oraz ołtarze boczne są neogotyckie.
Saint-Eugène-Sainte-Cécile

Saint-Eugène-Sainte-Cécile är en kyrkobyggnad i Paris 9:e arrondissement. Kyrkan, som är belägen vid Rue Sainte-Cécile, uppfördes i nygotisk stil mellan 1854 och 1855 efter ritningar av arkitekterna Louis-Auguste Boileau (1812–1896) och Adrien-Louis Lusson (1788–1864). Kyrkan är sedan 1983 ett så kallat historiskt monument. Källor Structurae.de Noter Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Saint-Eugène-Sainte-Cécile.
Église Saint-Nicolas-du-Chardonnet

Saint Nicolas du Chardonnet is een kerk in Parijs. In februari 1977 werd de kerk door de Priesterbroederschap Sint Pius X ingenomen. Het volksaltaar werd aan de kant gezet en tegenwoordig wordt hier de Mis alleen nog maar opgedragen volgens de Tridentijnse ritus. Externe link Website van Saint Nicolas du Chardonnet
Kościół Saint Nicolas du Chardonnet w Paryżu

Kościół Saint-Nicolas-du-Chardonnet (św. Mikołaja) – katolicki kościół w Paryżu, na terenie 5. okręgu paryskiego. Od 1977 r. nieformalne centrum katolicyzmu odrzucającego niektóre uchwały soboru watykańskiego II, skupionego wokół Bractwa Świętego Piusa X. Historia Pierwszy kościół na tym miejscu funkcjonował od XIII w. W wieku XVII, w związku z otwarciem seminarium duchownego przy kościele, miała miejsce jego generalna przebudowa – najpierw budowa nowej dzwonnicy w 1625 r., następnie budowa zupełnie nowej świątyni w latach 1656-1763 według projektu Jacques’a Lemerciera. W 1774 r. seminarzystą w kościele był Charles-Maurice de Talleyrand-Périgord, który też tutaj otrzymał niższe święcenia kapłańskie. Seminarium istniało do 1845 r. Dzisiejsza fasada obiektu powstała dopiero w 1934 r., gdyż wybudowana wcześniej elewacja została usunięta w czasie wielkiej przebudowy Paryża jako zaburzająca układ planowanego wielkiego bulwaru. Cennymi elementami wyposażenia kościoła się obrazy Charles’a Le Bruna, pochowanego w kościele, jednego z fundatorów Akademii Francuskiej i portrecisty Ludwika XIV. Wykonał on dla obiektu obraz "Męczeństwo Św. Jana" oraz kilka mniejszych płócien. Pozostała dekoracja malarska obiektu powstawała etapami w XVIII w. Wyjątkiem jest obraz Camille Corota "Chrzest Chrystusa", datujący się z XIX stulecia. W 1977 r. Bractwo Świętego Piusa X pod wodzą księży François Ducaud-Bourgeta, Louisa Coache'a i Vincenta Serraldy nielegalnie przejęło kościół, wyrzucając z niego jego dotychczasowego opiekuna księdza Pierre Bellego. Pomimo oficjalnego nakazu eksmisji, uzyskanego przez arcybiskupa Paryża, Bractwo pozostaje faktycznym użytkownikiem obiektu, odprawiając w nim msze w nadzwyczajnej formie rytu rzymskiego oraz prowadząc zajęcia ewangelizacyjne. W kościele odprawiane są msze za duszę Ludwika XVI, tutaj też miały miejsce uroczystości pogrzebowe wielu czołowych aktywistów radykalnej prawicy. Parafia wydaje periodyk pt. Le Chardonnet W 1978 r. w kościele w tajemniczych okolicznościach wybuchła bomba, wywołując nieznaczne zniszczenia obiektu. Z kolei w 2003 r. kościół był areną kilkugodzinnej manifestacji 400 imigrantów z Afryki Północnej, domagających się nadania im prawa stałego pobytu oraz lepszego traktowania we Francji. Tutaj przyjął pierwszą komunię świętą i został bierzmowany, a także przekazał darowiznę pieniężną w swoim testamencie Ludwik Braille (1809-1852), twórca alfabetu dla niewidomych. Architektura Kościół wzniesiony jest w stylu klasycystycznym. Na skromnej fasadzie wejście do kościoła otoczone jest rzędem czterech jońskich pilastrów, podtrzymujących napis GLORIA DEO, PAX TERRAE. Podobnie skromne są inne wejścia do świątyni. Nad tablicą znajdują się dwie rzeźby aniołów. Górny poziom fasady opiera się na łukowatych przyporach i zwieńczony jest tympanonem. Obiekt jest dwunawowy, dzwonnica wznosi się niemal równolegle z fasadą. Co nietypowe, jej okna mają kształt łuków ostrych, a dach nie jest płaski. Prezbiterium harmonijnie łączy się z nawą, nie jest wyodrębnione. W duchu klasycyzmu utrzymano również surowe wnętrze obiektu. Przypisy
Igreja de Saint-Nicolas-du-Chardonnet

Saint-Nicolas-du-Chardonnet é uma igreja católica em Paris, França. Construída entre os anos de 1656 e 1763, teve sua fachada em estilo clássico desenhada pelo arquiteto Charles Le Brun. Seu interior contém diversas obras de artes notáveis do século XIX, incluindo pinturas raras do artista francês Jean-Baptiste-Camille Corot. Desde a expulsão do sacerdote paroquial e seus assistentes por católicos tradicionalistas em 1977, a igreja tem sido administrada por membros da Fraternidade Sacerdotal São Pio X, que celebram em Saint-Nicolas a missa em rito tridentino. Referências
Saint-Nicolas-du-Chardonnet

Saint-Nicolas-du-Chardonnet är en romersk-katolsk kyrkobyggnad i Paris femte arrondissement. Kyrkan är helgad åt den helige Nikolaus av Myra. Tillnamnet Chardonnet kommer av Clos du Chardonnet, ett tidigare distrikt. Saint-Nicolas-du-Chardonnet, som härstammar från 1200-talet, byggdes om mellan 1656 och 1763 och gavs då en barockdräkt. Bland arkitekterna återfinns Jacques Lemercier. Kyrkan används sedan 1977 av Prästbrödraskapet S:t Pius X som där firar mässa enligt tridentinsk rit. Externa länkar Officiell webbplats Wikimedia Commons har media som rör Saint-Nicolas-du-Chardonnet.
Bureau des Brodeurs et des Coffretiers

Das Gebäude Bureau des Brodeurs et des Coffretiers ist ein Bürohaus im 2. Arrondissement von Paris. Das Gebäude an der Rue Saint-Denis Nr. 271 ist seit 1974 ein geschütztes Baudenkmal (Monument historique). Geschichte Das Gebäude, das im 18. Jahrhundert errichtet wurde, diente der Zunft der Sticker (frz. brodeur) und der Schatullenmacher (frz. coffretier) als Zunfthaus. Literatur Andrée Jacob: Vie et histoire du IIe arrondissement. Gaillon – Vivienne – Mail – Bonne Nouvelle. Editions Havas, Paris 1988, ISBN 2-903118-39-6. Weblinks Bureau des Brodeurs et des Coffretiers in der Base Mérimée des französischen Kulturministeriums (französisch)
Château de Sceaux

Château de Sceaux (česky Zámek v Sceaux, neboli Parc et Château de Sceaux, česky Park a zámek v Sceaux) je zámek v Sceaux, ležící v regionu Île-de-France, nedaleko Paříže. Zámek se nachází v parku (Parc de Sceaux), který navrhl André Le Nôtre. Na zámku sídlí Musée de l’Île-de-France (Muzeum Île-de-France). Původní zámek, zničený během Velké francouzské revoluce, byl postaven pro Jeana-Baptiste Colberta, ministra financí Ludvíka XIV. Současný zámek byl postaven za Druhého Francouzského císařství, ve stylu Ludvíka XIII. Historie J.–B. Colbert se obrátil na prvotřídní královské architekty a řemeslníky (Claude Perraulta, Charlese Perraulta, Antoine Lepautra a na premier peintre du roi Charlese Le Bruna), aby navrhli sídlo, hodné jeho postavení. Jean-Baptiste Colbert, markýz de Seignelay, syn Jeana-Baptiste Colberta, ministr námořnictva, zdědil Sceaux v roce 1683. Nechal vytesat sochy od významných sochařů Françoise Girardona a Antoine Coysevoxe. Jules Hardouin-Mansart postavil oranžérii, která byla slavnostně otevřena králem v roce 1685. Dne 16. července 1685 zde za účasti Ludvíka XIV. proběhla velkolepá slavnost, na níž bylo s velkým úspěchem provedeno divertissement Idylle sur la Paix od Jeana Racina a Jeana-Baptiste Lullyho. Roku 1699 bylo Sceaux prodáno Ludvíku Augustovi, vévodovi z Maine, legitimizovanému synu krále Ludvíka XIV. Demolice Během Velké francouzské revoluce došlo ke konfiskaci majetků šlechty a k jejich označení jako bien national. Obsah zámku se prodával „ve prospěch národa“ a samotná budova byla prodána M. Lecomtovi, obchodníkovi ze Saint-Malo. V době konzulátu došlo ke zbourání zámku, ale pavilon Aurory, oranžérie, stáje a hospodářské budovy zůstaly zachovány. Obnovení zámku Vévoda de Trevise, syn Édouarda Mortiera, vévody z Trévise, který se oženil s dcerou M. Lecomta, zdědil panství v Sceaux a začal s obnovou zahrad a oranžérie. Zahrady byly nahrazeny trávníky a šterkovými cestičkami, v letech 1856–1862 pak nechal vystavit současný, menší zámek, jehož design evokuje styl doby Ludvíka XIII., navržený Augustinem Théophilem Quantinetem a postaven Josephem-Michelem Le Soufaché. V roce 1922 se dědička vévody z Trévise, kněžna de Faucigny-Cystra, rozhodla vzdát zámku v Sceaux, a prodat jej přes realitní makléře. Díky úsilí tehdejšího starosty města, Jeana-Baptiste Bergereta de Frouville zůstal zámek zachován ve své podobě a mohl sloužit veřejnosti města Sceaux. Muzeum Île-de-France Dnes zámek slouží jako muzeum regionu Île-de-France. V muzeu se nachází jedna z největších sbírek umělců Pařížské školy, mezi nimi také čtyři malby Maurice Boitela. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Château de Sceaux na anglické Wikipedii. Související články Sceaux (Hauts-de-Seine) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Château de Sceaux na Wikimedia Commons
Cinéma Le Palace (Beaumont-sur-Oise)

Das Cinéma Le Palace (deutsch Palastkino) in Beaumont-sur-Oise, einer französischen Gemeinde im Département Val-d’Oise in der Region Île-de-France, wurde ab 1914 errichtet. Das Kino an der Nr. 2 rue Henri-Pasdeloup ist seit 1990 ein geschütztes Baudenkmal (Monument historique). Beschreibung Das Kino wurde mit wiederverwendeten Eisenträgern, die für eine Ausstellungshalle der Weltausstellung Paris 1900 hergestellt worden waren, errichtet. Die Fassade wurde im Jahr 1936 verändert, als über der Eingangshalle ein Bildwerferraum angebaut wurde und die Fassade im Stil des Art déco umgestaltet wurde. Das Kino ist seit einigen Jahren im Besitz der Gemeinde Beaumont-sur-Oise. Es wurde von dieser umfassend renoviert. Literatur Le Patrimoine des Communes du Val-d’Oise. Flohic éditions, Band 1, Paris 1999, ISBN 2-84234-056-6, S. 86. Weblinks Cinéma Le Palace in der Base Mérimée des französischen Kulturministeriums (französisch) Beschreibung und viele Fotos (französisch, abgerufen am 12. Dezember 2013)
Musée d’Ennery

Musée d'Ennery (Enneryho muzeum) je muzeum v Paříži. Nachází se v 16. obvodu na Avenue Foch. Muzeum zpřístupňuje sbírku asijského umění, kterou ve druhé polovině 19. století shromáždila Clémence d'Ennery, manželka francouzského dramatika Adolpha d'Enneryho (1811–1899). Muzeum je připojeno k Musée Guimet. Historie Clémence d'Ennery odkázala svou sbírku včetně městského paláce, ve kterém se dnes muzeum nachází, v roce 1903 francouzskému státu. Muzeum bylo pro veřejnost otevřeno 27. května 1908. Od roku 1930 až do své smrti zde byl hlavním konzervátorem sinolog Paul Pelliot (1878–1845). Budova včetně výstavních vitrin je od roku 1979 chráněná jako historická památka. Po 16 letech uzavření bylo muzeum opět otevřeno 5. dubna 2012. Sbírky Mezi 7000 objekty uchovávaných v muzeu se nachází mj. truhlice z lakovaného dřeva a vykládané perletí, vzácné předměty jako jsou porcelánové panenky, figurky z tvrdého kamene, keramika z Kjóto z 18. století, nebo masky zvířat a chimér. Muzeum, jehož díla jsou vystavena ve skleněných vitrínách vykládaným perletí, přináší svědectví o nadšení pro Orient, které se objevilo během Druhého císařství a následně velmi ovlivnilo západní umění a vkus. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Musée d'Ennery na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Musée d'Ennery na Wikimedia Commons (francouzsky) Historie muzea (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek
Musée d’Ennery

Das Musée d’Ennery ist ein staatliches Museum in der Avenue Foch im 16. Arrondissement in Paris. Es besitzt eine Sammlung asiatischer Kunst aus China, Japan und Vietnam aus dem 17. bis zum 19. Jahrhundert. Geschichte Die Sammlung wurde von Clémence d’Ennery, der Ehefrau des Schriftstellers Adolphe Philippe d’Ennery, in der zweiten Hälfte des 19. Jahrhunderts gegründet. 1875 erbaute sie das heutige Museum im Stil des Zweiten Empire, 1892 begann d’Ennery, das Haus mit Hilfe von Georges Clemenceau und Emile Deshayes zum Museum umzugestalten. 1903 überschrieb d’Ennery das Haus und die Sammlung dem Staat. 1908 wurde das Haus der Öffentlichkeit dann als Museum übergeben. Das Haus ist als Monument historique ausgezeichnet und untersteht heute dem Musée Guimet. Sammlung Die Sammlung des Museums besteht aus rund 7000 Kunstobjekten, die in großen Holzvitrinen ausgestellt werden. Neben Keramiken werden auch Gemälde und Zeichnungen, Möbel, Skulpturen, Porzellan, Netsuke, Figuren und Puppen gezeigt und ermöglichen so einen Einblick in das Alltagsleben in Ostasien zwischen dem 17. und 19. Jahrhundert. Weblinks Offizielle Website Einzelnachweise