Церква Святого Віктора в Гіянкурі

Церква Святого Віктора — це готична церква, побудована в центрі міста Гіянкур. Вона присвячена святому Віктору, римському солдату, мученику, який загинув 21 липня 303 року в Марселі. Деякі елементи церкви були ще раніше у XIII, а саркофаги Меровінгів, виявлені в 1998 році, свідчать про наявність на місці місця культу з VI сторіччя. Дзвін 1557 року, переробили у 1900 році, знаходиться у списку пам'яток з 27 квітня 1944 року. Церква зареєстрована як пам’ятка історії з 11 січня 1951 року. Витоки парафії Реставрація церкви в 1998 році, призначена для побудови каналів прогрівання в землі, виявила саркофаги, що датуються епохою Меровінгів (кінець VI чи початок VII століття). Церква Святого Віктора була побудована на старому кладовищі села. Створення парафії було пов’язане з Гаєм де Шеврезе за словами Жана Лебефа (1687-1760). Гай де Шеврез побудував приблизно у 1065 році село Гуідоніс Куртіс, тобто Гаївський двір, земля або культура. Альтернативою, більш правдоподібною, до теорії Жана Лебефа є німецьке походження, що походить від cour de Guyan (ферма чи село Відан) або німецького Wido ("wid", що означає дерева). Потім ім'я було укладено "Гідонкур", "Гайонкур", "Гієнкур" і нарешті "Гіянкур" по Наполеонівський кадастр 1811 року. Жан Лебеф вказує, що мощі, необхідні для створення церкви, отримав Гай де Шеврез з канонів абатства Сен-Віктор у Парижі. Парафіяльне свято - це 21 липня, дата смерті святого Віктора. Будівництво церкви Церкву освятили 25 червня 1533 року Гай де Монтмірай (1492-1538), єпископ Мегаре, який благословив шість вівтарів. Жан Лебеф вказує на оригінальне оздоблення опор склепінь нави, які виліплені головами волів. Походження цих скульптур пов'язане з купцями волів, які мешкали в сусідньому хуторі Був'є і які значною мірою сприяли фінансуванню будівництва церкви. Ці прикраси все ще залишилися, незважаючи на ерозію століть. За словами Лебефа, мешканці Був'є, недалеко від церкви Святого Віктора, 2 травня 1553 року отримали від священика Джеффруа Барберо дозвіл, щоб побудувати каплицю за власні кошти. Це буде присвячено святій Варварі. Джеффруа Барберо дав свою згоду, за умови, з одного боку, співати лише до дня Святої Варвари, а з іншого - що мешканці Був'є приходять до церкви Святого Віктора під час великих релігійних свят. Лебеф вказує, що в цій каплиці є лише руїни і місце, яке називається "закритою каплицею". Церква побудована з вапняку та жорна. Вона має п'ятибальний неф, оточена двома бічними приділами, частково зайнятими каплицями, завершеними хором, розташованим на схід. Зовнішній вигляд Спочатку кладовище було розташоване навколо церкви Сен-Віктор до середини XIX століття. Указом від 14 червня 1854 року, підписаним Наполеоном III, уповноважив муніципалітет перенести цвинтар на руе-де-ла-Ріголе(rue de la Rigole). Інтер'єр Вхід до церкви зроблений під підтягнутою аркою, яка є загострена і з грубо вирізаного жорна, крізь двері з великих дощок, схожих на двері комори. Простота оздоблення нави і його компактна пропорція майже настільки ж висока, як і широка, підтверджує сільський характер будівлі. Намальовані на вершині стовпів Паттеї Червоного Хреста, які є емблемою ордену храму. Ці хрести для освячення церкви були нанесені на кожній колоні. Цей порядок був дуже утверджений на теперішній території Сен-Кантен-ан-Івлін, де було встановлено багато командування. Цей тип хреста використовується в гербі лордів-підеферів, землевласників у Гіянкурі. До початку XIX століття в районі Вілларой діяла ферма, відома як «де ла Коммандері», але зв’язку між нею та родиною П’єдефер не встановлено. Земельний реєстр Гіянкурі зберіг відомості про цей населений пункт. У дзвіниці розташовано два дзвони. Перший встановлений у 1506 році, на ньому вигравірований напис готичними літерами. : Ai été nommée Louise par les habitants de Guyencourt (Мешканці Гіянкура отримали ім’я Луїза)це ім'я, без сумніву, написано на честь короля Людовіка XII, який тоді володарював у Франції. Напис Луїз був замінений в 1557 році новим дзвоником, Марі. Але тріщина, яка змінила його звук, змусила місто та Фабричну Раду (парафіяльне товариство того часу) здійснити капітальний ремонт. Так народився новий переплавлений дзвін у Лув'є. Його охрестили 28 жовтня 1900 року. Другий дзвіночок встановлений в травні 2000 року в церкві Сен-Віктора в пам'ять про Леслі, Жан-Даміена і Франсуа, жертв лавини 22 січня 1998 року під час перебування в горах [джерело?]. Пам'ятні дошки * Праворуч від входу до церкви біла мармурова дошка відображає жертв Гіянкура під час Першої світової війни. Померлих та зниклих класифікують за роками. На тій самій стіні трохи далі табличка вказує на те, що отець Шод поставив два вівтарі в 1854 році - один Святому Жульєну, а другий - Святій Женев'єві як борцю проти епідемії холери, що вразила комуну Гіянкур в 1850 році. Ці вівтарі зникли. На тій самій стіні плита розміром 2×1м має гравюру анонімного чоловіка у натуральну величину. Його обличчя, волосся, борода (зрізана, як у п'ятнадцятому столітті) та з'єднані руки з білого мармуру, інкрустованого каменем. З лівого боку до стіни тепер прикріплений надгробний камінь Роберта Підефера. Цей лорд Гіянкура помер у 1627 році. На лівому стовпі меморіальна дошка Жанни Жардерон, яка померла 4 жовтня 1617 року, гувернантки дітей володаря замку Гіянкур. Каплиці Каплиця Сен-Віктора розташована біля хору в нижній лівій частині. Святий Віктор представлений анонімною статуєю в поліхромній штукатурці з XIX століття поміщено на куль-де-ламп. Він одягнений як римський солдат, що стоїть, спираючись на щит, у правій руці тримає хрест, символ своєї приналежності до християнської громади. Благословення каплиці відбулось 20 липня 1884 року ігуменом Максимом Кароном, настоятелем другорядної семінарії Версаля . Вівтар Жанни Д'Арк розташований праворуч від входу, поруч із табличкою, що вшановує пам'ять загиблих Першої світової війни. Знизу статуї Жанни Д'Арк знаходиться вівтар у яскравому готичному стилі XVI століття. Одночасно є таберналем. Парафіяльні священики 1467-1477: Жан де Галлес (помер у 1477 р.), Парафіяльний священник, заступник вікарія архідиякона і відвідувач парафій Шатофорського благочиння у 1467 році. Його брат Річард де Галлес був парафіяльним священиком Буас-д'Арсі. Примітки Джерела Жан Лебеуф, Історія єпархії Паризького Тома VIII, Париж, chez Prault père, 1757. Джосетт Хамеру, Валері Гільбот і Роберт Гільбот, парафіяльний вісник церкви Сен-Віктор, Червень 2000 року. Жан та Ліліан Гекс, мене звати Гуянкорт, Івелінд, 2006 ISBN 2-84668-129-5.