Kolegiátní kostel Saint-Martin d'Étampes

'Kolegiátní kostel svatého Martina v Étampes (francouzsky Collégiale Saint-Martin d'Étampes) je sídelní chrám nacházející se ve městě Étampes v departementu Essonne v regionu Île-de-France. Svatyně, zasvěcená svatému Martinu z Tours, v sobě integruje jeden ze tří původních farních kostelů města. Založení chrámu je spjato s tradicí, podle níž byl jeho zakladatelem merovejský král Chlodvík I. Tento církevní objekt je od 14. června 1909 chráněn jako francouzská národní kulturní památka (Monument historique). Dějiny a stavební vývoj Kapitula, donace Filipa I. a vyhnání mnichů (11. století – 1142) V průběhu 11. století dosáhla kolegiátní svatyně významu a církevní prestiže. Zdejší kapitula tehdy čítala sbor dvanácti kanovníků, které v hierarchii doplňoval farní děkan (doyen) a hlavní kapitulní zpěvák (chantre). K církevně-právnímu zvratu došlo v roce 1106, kdy francouzský král Filip I. kapitulu podřídil opatství de la Sainte-Trinité de Morigny (Abbaye de Morigny). Od tohoto roku bylo královským dekretem zablokováno jmenování nových kanovníků. Majetkoprávní spory mezi opatskou správou z Morigny a původní kapitulou nakonec v roce 1142 vyústily v exkomunikaci a vyhnání kanovníků z města. Po vyhnání kapituly v roce 1142 zřídili morignští benediktini v blízkosti kostela své převorství a zahájili novostavbu s cílem nahradit starou svatyni bazilikou. Spodní část nového presbytáře (chóru), vybavená ochozem (deambulatoriem) a třemi paprskovitými kaplemi, dodnes vykazuje půdorysný rozvrh, který evokuje architektonický vzhled 11. století. Tyto partie vykazují spíše románské než gotické tvarosloví, avšak gotická křížová žebrová klenba je zde přítomna od počátku. Díky kontaktům a výměně mistrů s královským opatstvím Saint-Denis u Paříže (kde pod vedením opata Sugera gotický sloh vznikal) se staveniště v Étampes stalo místem architektonického vývoje. Na vnějším plášti polygonálního závěru byla realizována jedna z prvních aplikací vnějších opěrných oblouků v dějinách architektury. Stavební práce následně postupovaly rychle. Výškové uspořádání a tektonika hlavní lodi se strukturovaly do tří úrovní, které stavitelé odvodili z katedrály svatého Štěpána v Sens. Nad linií lomených arkád se otevírají emporové galerie, což z chrámu učinilo jeden z bodů pro ranou gotiku. Dokončení kostela se datuje kolem roku 1170. Po roce 1213 však stavební huť kostel ještě prodloužila o jedno klenební pole (travé) směrem k západu. Poslední stavební zásah proběhl v průběhu 30. let 16. století, kdy byla zahájena před západním průčelím stavba zvonové věže. Během vyzdívání nejvyšších patra|pater však nastal statický zlom: Zatížení podloží vyvolalo pokles a sedání půdy. Rozestavěná kamenná věž se tak ještě před svým dokončením začala naklánět západním směrem. Tato dochovaná vertikální anomálie vynesla svatyni populární přízvisko „Pisa severu“ (la Pise du Nord). Zřícení kleneb a obnova v 19. století V 18. století zasáhlo vnitřní strukturu chrámu poškození. Gotické kamenné klenby v posledních třech polích hlavní lodi se zřítily. Kvůli vyčerpání kostelní pokladny byly zničené konstrukce nahrazeny lehkými dřevěnými klenbami potaženými vápenným štukem. V této epoše ztratilo převorství autonomní status, bylo definováno jako církevní obročí (beneficium) a v roce 1781 bylo zrušeno, načež se budova stala farním kostelem. Kolem poloviny 19. století se kamenný skelet kostela ocitl v havarijním stavu. Stavitelé proto v letech 1872 až 1876 přistoupili k rekonstrukci: Rozebrali a znovu vyzdili první klenební pole (travé) hlavní lodi. Tyto práce však byly prováděny v rozporu s metodikou vládního Úřadu pro historické památky (Service des Monuments Historiques), neboť stavitelé uplatnili radikální puristické metody bez ohledu na zachování historické patiny materiálu. Navzdory těmto kontroverzím si kolegiátní kostel svatého Martina v Étampes uchoval status památky rané gotiky v Île-de-France a od 14. června 1909 požívá nejvyššího stupně zákonné ochrany. Geografická poloha a urbanistické zasazení Kolegiátní kostel svatého Martina se nachází v oblasti Beauce na území města Étampes v departementu Essonne. Kostel byl založen na území někdejšího samostatného předměstí Faubourg Saint-Martin-d’Étampes, které se rozkládá přibližně tři kilometry jihozápadně od historického městského jádra. Kostel je situován do prostoru mezi dvěma řekami – Louette a Juine. Sakrální okrsek lemuje historickou trasu silnice spojující Paříž s Orléansem (bývalou státní silnici Route nationale 20). V urbanistické struktuře města je budova kostela izolována od okolní zástavby, což dává vyniknout její raně gotické architektuře. Uliční síť a parková úprava bývalého hřbitova Z hlavní ulice Rue Saint-Martin ústí spojovací ulice Rue Courte před západní průčelí se šikmou věží. Fasádní zeď západního portálu je kolmá k ulici Rue du Cimetière, která přichází ze severního směru. Tato komunikace na západní straně vymezuje pozemky bývalého farního hřbitova, který ve středověku obklopoval kostel z jeho jižní strany. V současnosti je hřbitov sekularizován a přeměněn na veřejný městský park. Plocha je zatravněna a lemována stromořadím, což dává vyniknout vyvýšené jižní frontě kolegiátního chrámu. Na jižní straně je tento parkový areál ohraničen ulicí Rue Braban, která se směrem k východu přibližuje k zaoblenému gotickému závěru (chevetu). Kolem chrámu lze projít skrze uličku Rue Jacques Boulas, která obepíná oblouk ochozu (deambulatoria) s paprskovitými kaplemi i protilehlou severní stěnu podélné lodi. Dějiny chrámu Předměstí Faubourg Saint-Martin, které si uchovalo venkovský ráz, představuje v historiografii Île-de-France původní urbanistické jádro, ze kterého se vyvinulo město Étampes. Historikové na základě výzkumů předpokládají, že osídlení této říční terasy sahá do merovejské epochy. V té době se zde nacházel královský palác, který fungoval jako správní centrum území, jež západofranský král Karel II. Holý v roce 861 povýšil na samostatné hrabství. Součástí tohoto palácového okrsku byl křesťanský kostel dedikovaný svatému Martinu z Tours. Rozkvět sídla byl přerušen v roce 911, kdy podhradí zničili Normané při svých nájezdech do vnitrozemí Francie. Osada byla následně vybudována na bezpečném místě chráněném korytem řeky Louette na severní straně a ramenem Chalouette na straně jižní. Nové mocenské těžiště aglomerace se od druhého čtvrtletí 11. století začalo přesouvat k novému paláci krále Roberta II. Pobožného. Původní jádro kolem kostela svatého Martina bylo proto v donační listině krále Jindřicha I. z roku 1046 nazváno latinským toponymem Stampæ Vetulæ neboli Staré Étampes. Od tohoto dějinného předělu se osada rozvíjela ve stínu nového městského centra, ztratila status samostatného města a zůstala v pozici farní a zemědělské čtvrti. Tradice o Chlodvíkovi a spor s Morigny (1095–1106) Podle tradice se založení farního kostela svatého Martina připisuje králi Chlodvíku I. Svatyně od středověku obsahovala farní oltář a tvořila jednu ze tří původních farností města Étampes – vedle kostela Notre-Dame a farního kostela svatého Petra v jihozápadním předměstí. Kolem roku 1095 zahájil francouzský král Filip I. výkupy pozemků v sousedství, aby umožnil založení opatství v Morigny. Za účelem materiálního zajištění nového kláštera daroval král Filip I. v roce 1106 morignským benediktinům farní kostel svatého Martina jako podřízenou prebendu. Chrám v téže době fungoval jako kolegiátní kostel, jehož kapitula sestávala ze dvanácti kanovníků pod vedením děkana a zpěváka. Přestože vnitřní osudy této kapituly před rokem 1106 nejsou známé, kanovníci se vzepřeli královské donaci. Odmítli uznat autoritu a kuratelu ze strany mladšího opatství v Morigny. Tento právní a majetkový konflikt paralyzoval obě duchovní komunity v soudních sporech po dobu více než třiceti let. Osudy kapituly a benediktinského převorství Spor s Morigny a morignská stavební huť (1111–1142) Majetkový konflikt mezi kapitulou a klášterem v Morigny vyústil ve střet 11. listopadu 1111. Téhož dne kanovníci od svatého Martina vyhnali opata z Morigny, který do chrámu přijel celebrovat mši svatou. Tento čin vedl francouzského krále Ludvíka VI., aby v následujícím roce (1112) vydal potvrzení donace svého otce Filipa I., čímž potvrdil jurisdikci opata z Morigny nad Étampes. Kanovníci dokázali královské moci vzdorovat kvůli podpoře ze strany senského arcibiskupa Pierra de Corbeil. Farní prebendy a desátky však byly kapitule zkonfiskovány ve prospěch opatství a děkan kapituly byl zbaven práva jmenovat nové kanovníky v případě úmrtí některého ze členů sboru. Kapitula tak byla odsouzena k postupnému zániku. V roce 1140 obdržel opat bulu papeže Inocence II., která mu schválila vyhnání zbývajících kanovníků. K vyklizení areálu došlo v průběhu roku 1142. Mniši z Morigny zrušili kapitulu a na jejím místě zřídili benediktinské převorství. Impuls stavební huti dodal nový francouzský král Ludvík VII., který benediktinům udělil právo na těžbu dříví a stavebního dřeva v lese Yveline. Tyto okolnosti vytvořily podmínky pro zahájení stavby nynějšího raně gotického chrámu, která byla započata před polovinou 12. století budováním ochozu presbytáře. Arcibiskupský řád a hospodářský pronájem (1605–1773) Za účelem zamezení budoucích rozporů vydal senský arcibiskup v červnu roku 1213 církevní řád. Tento dokument definoval kompetence mezi převorem a farním farářem (curé): Určil hierarchii během bohoslužeb a procesí v kostele svatého Martina a stanovil podíl obou stran na desátcích a peněžních příjmech chrámu. S nástupem systému In commendam, kdy byl úřad převora udělován jako finanční prebenda, postihl převorství úpadek. V roce 1605 byla farní správa nucena klášterní okrsek pronajmout civilním nájemcům. Z kláštera se stal zemědělský velkostatek: Nájemce odváděl převorovi stanovenou roční rentu ve výši 2 000 liver. Tato částka byla vlivem monetární regrese nízká – v roce 1774 představovala šestnáctkrát nižší hodnotu, než jakých zisků dosahovala tato zemědělská činnost v roce 1605. Sloučení s kapitulou a zánik převorství (1773–1791) Podobně jako jiné církevní instituce ve Francii, které v 18. století ztratily řeholní povolání a byly redukovány na finanční obročí (beneficia), bylo převorství u svatého Martina určeno k zániku. Dekret vydal senský arcibiskup 4. května 1773, což bylo stvrzeno podpisem královských patentů. Tyto dokumenty zrušily samostatné převorství a sloučily jej s kapitulou Svatého Kříže v Étampes. Tento krok byl schválen ze strany městského magistrátu. V důsledku inflace, která Francii postihla od doby vlády krále Ludvíka XIV., totiž roční prebendy zafixované na hodnotě 3 000 liver ročně nedostačovaly k obživě kanovníka. Celá transakce však na osm let zůstala nerealizována. Do záležitosti zasáhl meauxský biskup Jean-Louis de la Marthonie de Caussade, který uplatnil privilegium indultáře a nárokoval prebendy svatého Martina pro své nominanty. Tento spor řešil soudní dvůr království – Velká rada (Grand Conseil). Na základě jejího rozsudku ze dne 23. prosince 1781 byl dekret z roku 1773 vykonán. Vzhledem k tomu, že za Francouzské revoluce byly v průběhu roku 1791 zrušeny kapituly a kláštery po celé Francii, sloučená kapitula Sainte-Croix v Étampes využívala tyto příjmy po krátké období. Dějiny farnosti Za starého režimu (Ancien Régime) podléhala farní správa u svatého Martina v Étampes jurisdikci arcibiskupství v Sens. Liturgický život farnosti byl přerušen v průběhu francouzských náboženských válek. Během druhé náboženské války vtrhly 7. října 1567 do města hugenotské pluky a aglomeraci obsadily. Kalvínští rebelové zakázali katolické bohoslužby a v jednom ze zkonfiskovaných étampských kostelů zavedli protestantský kult. Identifikace tohoto kostela není známá, neboť v dokumentech je toto místo nazýváno názvem „Hugenotárna“ (la Huguenoterie). Historická věda na základě zkoumání městských análů vylučuje, že by tímto objektem byl farní kostel svatého Martina. Farníci byli během této protestantské správy nuceni nechat pokřtít své děti z rukou protestantského pastora. Tato kalvínská epizoda trvala dva měsíce. Poté, co katolické oddíly po pouličních bojích protestantské síly z Étampes vyhnaly, stala se úkolem místních farářů rekatolizace. Kněží zahájili činnost s cílem navrátit obyvatele ke katolické církvi. Od 14. prosince 1567 začali faráři provádět katolické sub-křty a očišťující křestní rity dětí pokřtěných protestantským pastorem. Farní život, matriční posloupnosti, křty od roku 1568 až do Francouzské revoluce, stejně jako farní pohřby pod podlahu do chrámových krypt (uplatňované v letech 1659 až 1775), se staly předmětem historického výzkumu. Soubor těchto farních registrů prostudoval a v roce 1912 publikoval historik a archivář L. Forteau. Praxe vnitřních pohřbívání byla ukončena na sklonku monarchie. Královské nařízení a deklarace ze dne 6. května 1776 zakázala pohřbívání (inhumace) uvnitř církevních budov a pod podlahami kostelů na území Francouzského království. Edikt uplatnil výjimku pro tři kategorie zemřelých: Členy vysvěceného duchovenstva (biskupy, převory, faráře) Šlechtické mecenáše a zakladatele soukromých kaplí (donátory a fundátory) Zemské soudce a královské justiciáry, kteří disponovali jurisdikcí nad krajem Stavební chronologie chrámu Konstrukční etapy výstavby chrámu nejsou kvůli požáru radnice doloženy archivními prameny. Jejich sled lze rekonstruovat pomocí stavebně-historické a archeologické analýzy dochované stavby. Zahájení stavby v roce 1142 odpovídá architektuře závěru kostela, kde se projevují románské vlivy. V lící stěn absentují konstrukční zlomy či slohové zvraty, což dokazuje, že stavba postupovala od východního kněžiště k západnímu průčelí. Historik Jacques Henriet popsal přerušení prací, které nastalo po zaklenutí kaplí ochozu, kde je kamenická profilace jednodušší. Eugène Lefèvre-Pontalis na základě těchto indicií datuje dokončení krovů a kleneb hlavní lodi kolem roku 1170. Půdorysný rozvrh závěru se třemi kaplemi představuje inspiraci závěrem krypty katedrály Notre-Dame v Chartres z roku 1030 od biskupa Fulberta. Stavitel étampského kostela svatého Martina tento koncept přizpůsobil gotickému uspořádání. Vnitřní struktura pilířů vykazuje další vlivy – v pojetí přípor a sloupů se autoři inspirovali interiérem baziliky ve Vézelay, zatímco třípatrové výškové uspořádání stěn s galeriemi odvodili z plánů katedrály svatého Štěpána v Sens. Růst města si vyžádal zvětšení budovy: V roce 1213 ujednání mezi převorem a děkanem kapitoly schválilo prodloužení hlavní lodi o jedno západní klenební pole (travé). Během pozdního středověku byl kamenný plášť kostela poškozen konstrukčním sedáním podloží u řeky Louette a událostmi za stoleté války. Na počátku 16. století se klenby nad křížením transeptu (příčné lodi) a hlavním presbytářem zřítily. Stavitelé klenby vyzdili znovu, přičemž vynechali tehdejší sloh plaménkové gotiky. Historik umění Philippe Plagnieux prokázal, že epocha této rekonstrukce je doložena na kamenných svornících kleneb: Tyto terče nesou barevné znaky (erby) francouzské královny a bretaňské vévodkyně Anny Bretaňské a její dcery, královny Claudie Francouzské (manželky Františka I.), které tehdy držely status hraběnek z Étampes. Tímto zjištěním byla vyvrácena starší hypotéza Reného Merleta, která tyto klenby datovala do počátku 13. století. V návaznosti na přezdění stropů byla upravena okna a zrekonstruovaný chrám byl v roce 1526 znovu vysvěcen. Následovalo vztyčení západního věžového narthexu (předsíně). Jeho vstupní portál a dekorace v přízemí svými liniemi a pilastry v regionu Île-de-France manifestovaly nástup renesančního umění. Tato věžní stavba byla dokončena v roce 1537. V průběhu 18. století však kamenný skelet postihla další zkáza – gotické kamenné klenby ve třech polích hlavní lodi nevydržely tlak šikmé věže a zřítily se do interiéru, přičemž zničily vnitřní triforium ve druhém a třetím klenebním poli. Farní rada angažovala pařížského tesaře Chastellina, který provedl záchrannou konstrukci: Zničené kamenné klenby nahradil lehkými, dřevěnými křížovými klenbami z jedlového a modřínového dřeva, potaženými vápennou omítkou a štukem (Chastellin se opíral o příklad kostela v Clermontu, který těmito dřevěnými klenbami disponoval od 16. století). Památková obnova a rekonstrukce Péče o skelet budovy se rozvinula v polovině 19. století. V roce 1845 vypracoval architekt Pierre Magne první plán obnovy chrámu. Problémem stavby byl pokles základů v podloží u řeky Louette. Destrukci urychlilo zřícení barokního sanktusníku s lucernou (lanternon) z vrcholu věže. Inspektor historických památek Prosper Mérimée se však postavil proti rekonstrukci lucerny, neboť ji považoval za cizorodý prvek vybudovaný později než gotické těleso. Materiálový stav zdiva se zhoršil a v roce 1846 se nejvyšší patro zvonice zřítilo. Pod Magneovým vedením byly v roce 1847 realizovány záchranné práce a v roce 1848 byla přezděna kamenná dlažba lodi. V listu z roku 1858 Magne popsal statický stav svatyně jako alarmující. Ministerstvo si vyžádalo posudek vládního inspektora historických památek Émila Boeswillwalda. Ten prohlásil opravu za nemožnou a doporučil demolici chrámu a jeho novostavbu. Na tento verdikt reagoval starosta města Étampes dopisem ministerstvu veřejného vyučování, pod které památková správa (Monuments historiques) spadala. V roce 1867 předložil Magne městské radě nový rozpočet a program prací. Magistrát však plány odmítl jako předražené a vyžádal si úspornější rozpočet od diecézního architekta Blondela. Blondelův koncept však Úřad pro historické památky odmítl jako znehodnocení památky. Aby farnost situaci vyřešila, zaslala 10. května 1868 petici císaři Napoleonovi III. s cílem získat finanční dotace. V roce 1869 nastoupil na staveniště architekt Juste Lisch. Městská samospráva se však rozhodla pověřit zahájením první etapy prací architekta Blondela. Ten delegoval rozkreslení stereotomie a výpočet rozpočtu na architekty Louis-Charlese Boileaua a Rogueta. Tento projekt byl předložen 23. ledna 1872. Juste Lisch se proti Blondelovu a Boileauovu rozpočtu ohradil, označil puristické metody za nezpůsobilé zastavit kolaps chrámu a odmítl projekt podepsat. Tento rozpor vyústil 2. dubna 1872 v právní akt, kdy byl kostel svatého Martina v Étampes vyřazen z registru chráněných památek Francie. Ministerstvo veřejného vyučování a kultů však poskytlo městu finanční podporu. V rámci této etapy byly realizovány tyto zásahy: Západní novogotické průčelí bylo rozebráno až k základům. Byla zbourána polovina prvního klenebního pole (travé) hlavní lodi. Vstupní portály byly rekonstruovány s využitím původních fragmentů. Vnitřní triforium v prvním klenebním poli nově vytesal sochař Sandrier. Zřícené kamenné klenby byly nahrazeny lehkými klenbami z dutých cihel. Mezi věž a nové průčelí byl vestavěn propojovací klenutý průjezd a narthex. Po uplatnění památkových zákonů byl chrám na základě ministerského dekretu ze dne 14. června 1909 navrácen pod státní ochranu a znovu zapsán na seznam *Monument historique*. V roce 1916 byly krovy hlavní lodi v havarijním stavu. Technologický posudek, který 23. června 1916 vypracoval vládní památkář Lucien Roy, schválilo ministerstvo 20. srpna 1917. Povolení k zahájení prací dorazilo 25. dubna 1918 a záchrana krovů probíhala v letech 1918 a 1919. Během zimy na přelomu let 1919 a 1920 poškodil orkán jižní svah střechy hlavní lodi v úseku třetího a čtvrtého klenebního pole (travé) v délce 15 metrů. Kvůli vyčerpání diecézní pokladny se tato oprava krovů vlekla až do října 1922. Následovala sanace střech nad bočními loděmi a gotickým závěrem (chevetem). Rozpočet předložil architekt Albert-Louis Bray 7. dubna 1927. Městský magistrát ho donutil projekt přepracovat, načež Bray předložil upravený rozpočet 3. února 1928; povolení k zahájení prací bylo vydáno 9. února 1929 a tesaři projekt zkolaudovali před koncem téhož roku. Opravu vyžadovalo také zastřešení ochozu (deambulatoria) a tří paprskovitých kaplí. Původní krovy se prohýbaly a zatékající voda poškozovala gotické nástěnné malby a omítky. Albert-Louis Bray předložil rozpočet 21. června 1930, který byl schválen 28. ledna 1931, avšak k samotné realizaci došlo v rozmezí let od 10. května do 20. září 1935. Paralelně s obnovou byl vnitřní prostor chrámu v roce 1934 osazen novou elektroinstalací. Podlahové vytápění bylo vestavěno v roce 1937. Architektonická kompozice kostela Z hlediska uspořádání vykazuje kolegiátní chrám orientaci s hlavní menzou směrovanou k východu. Kostel byl vybudován z vápencového kvádrového zdiva na symetrickém půdorysu v podobě latinského kříže. Vnitřní prostorová dispozice sestává z těchto částí: Podélné trojlodí: Tvořené hlavní lodí o čtyřech klenebních polích, která je po stranách doprovázena dvěma bočními loděmi. Transept (příčná loď): Vykazuje nevystupující uspořádání, jehož severní a jižní ramena výškově nedosahují úrovně hlavní lodi. Gotický závěr (chevet): Sestává z polokruhového hlavního presbytáře (apsidy) zformovaného do pěti polygonálních stěn. Ochoz: Deambulatorium složené z pěti klenebních polí, které obepíná kněžiště. Věnec paprskovitých kaplí: Trojice kaplí, které jsou stavebně přisazeny před druhé, třetí a čtvrté pole ochozu. Konstrukční skladba těchto paprskovitých kaplí vykazuje geometrický řád. Každá kaple se skládá z úvodního obdélníkového traktu, který je v případě osové kaple čtvercový a u obou zbývajících postranních kaplí příčně obdélníkový (barlongový), na nějž navazuje samostatně klenutý polokruhový závěr (apsida) o třech polygonálních hranách. Osová kaple v čele chrámu nese zasvěcení Nejsvětější svátosti (chapelle du Saint-Sacrement), zatímco obě postranní kaple jsou dedikovány svatému Vincenci z Zaragozy (patronu vinařů) a svatému Martinu z Tours. K tomuto středověkému jádru byly v pozdějších staletích přizazeny tyto přístavby: renesanční věžový narthex (předsíň) dokončený v roce 1537, který s původním gotickým západním průčelím propojilo spojovací klenební pole z roku 1873, dále kapitulní sakristie vyzděná před jižním ramenem příčné lodi a druhá provozní sakristie včleněná do meziprostoru mezi osovou kapli a severovýchodní kapli svatého Martina. Kolegiátní chrám dosahuje vnější délky 80 metrů, šířky 35 metrů a stavební výšky 18 metrů. Klenební pole lodi, ochozů i kaplí jsou zastropena křížovými žebrovými klenbami. Klenby v úvodních třech polích hlavní lodi nejsou z kamene, nýbrž jsou tvořeny lehkými dřevěnými klenbami od tesaře Chastellina. Klenba v přízemí základny šikmé věže je naopak vyzděna z masivního kamene, opírá se o osm klenebních žeber a v jejím středu proráží strop kruhový otvor sloužící k vytahování zvonů. Hlavní polygonální apsida presbytáře je sklenuta pětibokým vějířem klenebních paprsků a závěry jednotlivých kaplí nesou dvoužeberní klenbu. Konstrukční skladba klenby v prostoru ochozu vykazuje technické specifikum. Mezi čtyřboká klenební pole deambulatoria museli stavitelé pro vyrovnání kruhového poloměru vložit čtyři trojúhelníkové klenby. Dvě z těchto trojúhelníkových kleneb, které sousedí s osovou kaplí Nejsvětější svátosti, jsou rozděleny na dvě samostatné části pomocí gotického žebra. Vstupy do kostela zajišťuje soustava portálů – hlavní portál v přízemí renesančního věžového narthexu, boční portál v západním průčelí jižní boční lodi a portál proražený ve druhém klenebním poli jižní lodi. Vnější střešní systém podtrhuje architektonickou jednotu chrámu. Korpus hlavní střední lodi je zastřešen sedlovou střechou o dvou svazích. Na toto centrální zastropení navazují šikmé pultové střechy obou ramen příčné lodi, které s hlavní střechou splývají v jeden celek. Obě postranní boční lodi jsou v nižší části chráněny samostatnými pultovými střechami, které odvádějí dešťové srážky mimo zdivo stěn. Interiér Hlavní loď Prostor lodi vykazuje tříetážovou elevaci, která reprezentuje kánon rané gotiky v Île-de-France. Stěna se skládá ze tří pater: hlavních arkád, falešných empor (falešného triforia) a clerestoria s pásmem oken. Na západní straně je trojlodí předepřeno vstupní předsíní, která je zastropena kamennou valenou klenbou. První klenební pole lodi je dnes sjednoceno s ostatními částmi interiéru. Toto pole, o jehož stavbě bylo rozhodnuto v roce 1213, muselo ustoupit základně věže, takže nynější podoba pochází z puristické rekonstrukce z let 1872 až 1876. Zdejší arkády empor jsou novodobou rekonstrukcí, neboť původní středověké konstrukce se v 18. století zřítily pod vahou stropů. Prvkem interiéru jsou dřevěné křížové klenby z roku 1761 od tesaře Chastellina. Tyto klenby jsou potaženy vápenným nátěrem s iluzivní malbou napodobující spáry kvádrového zdiva. Konstrukce je doplněna tesařskými žebry, která imitují gotické kamenické dílo ze třetího čtvrtletí 12. století. Z hlediska profilace nesou diagonální žebra profil oblounu posazeného na zkoseném pásku a mezilodní pasy jsou tvořeny úzkou lištou mezi dvěma torusy. Tyto pasy sestupují na krycí desky (abaky) tříčlenných hlavic. Hlavice jsou neseny sloupkem a přilehlým stěnovým pilířem se sraženými hranami. Nástěnné přípory, se kterými původní koncept zpočátku nepočítal, dosedají na samostatné sloupky, které stékají po stěně a jsou vetknuty do hlavic v přízemí. Tato dispozice se vztahuje na původní mezilodní pasy z poloviny 12. století. V místech dvou hlavních pasů, které ohraničují první rekonstruované pole lodi, se systém mění – žebra dosedají na svazkové přípory tvořené pěti sloupky, přičemž ústřední z nich vykazuje větší průměr. Hlavice na rozhraní prvního a druhého pole přišly během úprav v 19. století o sochařskou výzdobu a jejich povrch je hladký. Vnitřnímu prostoru dominuje princip lomeného oblouku. Tento prvek určuje řád u klenbových polí, oken, arkád empor i mezilodních pasů. Nejvyšší patro oken kopíruje klenbové lunety a postrádá sochařský dekor. Okenní otvory jsou tvořeny štíhlými lancetami, které vykazují šikmé špalety bez profilace. Průzkumy zde však odhalily pozůstatky kamenných prutů, což dokládá, že původní projekt počítal s osazením podvojných sdružených oken. V prostoru čtvrtého pole jsou tato okna větší. Mezi oknem a patrem empor absentuje horizontální římsa, což představuje inspiraci architekturou katedrály svatého Štěpána v Sens. Sdružené lomené arkády tohoto středního patra byly ve středověku otevřeny do prostoru podkrovních krovů nad bočními loděmi a postrádaly zadní prosvětlení. Pro zřízení skutečných empor by gotická huť musela vybudovat pochozí patro s podlahou, zatímco pro triforium by v síle zdiva musely být vyzděny dělicí stěny. Původní raně gotické arkády tohoto typu se dochovaly ve čtvrtém klenebním poli hlavní lodi. Pod dvěma odlehčovacími oblouky, které jsou profilovány torusem a dosedají na sloupky s hlavicemi, se otevírají dvě malé sdružené arkády; tyto otvory jsou neseny třemi sloupky s hlavicemi. Tympanony nad těmito obloučky jsou hladké. Všechny tyto sloupky jsou vyzděny z jednoho kusu, s výjimkou ústřední dělicí kolonety osazené uprostřed mezi obloučky, která je zhotovena mimo vrstvu zdiva. Pásmo falešných empor je vespod neseno profilovanou římsovou lištou, která tvoří hranici hlavních arkád přízemí. Hlavní arkády v přízemí lodi jsou konstruovány jako dvouodstupňové. Vnější odstup oblouku je profilován oblým torusem, zatímco vnitřní odstup oblouku představuje širokou lištu sevřenou mezi dvěma torusy. Tento systém nosných pilířů se zrcadlí i v horním patře u klenbových přípor a propisuje do prostor obou bočních lodí. Mezilodní pilíře, dokončené kolem roku 1170, vykazují křížový půdorys. Do stěn těchto pilířů jsou zapuštěny čtyři válcové sloupky – osazené po jednom v každém ze čtyř směrů kříže. Tento typ pilíře gotická huť převzala z románského stavitelství Burgundska, přičemž inspirací byla architektura baziliky ve Vézelay. Na rozhraní mezi rekonstruovaným prvním a původním druhým polem hlavní lodi se nacházejí gotické svazkové pilíře, které jsou obklopeny čtyřmi sloupky na osách, doplněnými v rozích. Boční lodi Prostory obou bočních lodí ukazují koexistenci dvou typů pilířů, které definují vývoj stavby: Křížové pilíře z třetího čtvrtletí 12. století a gotické svazkové sloupy z počátku 13. století. Nosný systém přípor zapuštěný do obvodových stěn v každém bodě odpovídá konstrukci volně stojících pilířů na protilehlé straně mezilodních arkád. Stěnové podpory mezi druhým a čtvrtým klenebním polem tvoří stěnové pilíře, na jejichž líc je přisazen jeden válcový sloupek. Krycí desky (abaky) sloupových hlavic nesoucích diagonální žebra mají své vnější rohy v rozích zkosené. Mezilodní pasy této stavební periody vykazují profilaci, která se odklání od schématu hlavních arkád lodi – jejich vnější odstup oblouku postrádá profilovaný torus a je pouze zkosen. Široká plochá lišta, která v přízemí odděluje oba postranní torusy, je u těchto pasů v bočních lodích nahrazena ostrou hranou. Tento profil je v Île-de-France standardem pro diagonální křížová žebra, avšak jeho uplatnění pro mezilodní pasy a nosné oblouky představuje ojedinělý prvek, který gotická huť zopakovala v prostorech přilehlého ochozu (deambulatoria). Všechny tyto oblouky dosedají na trojici společných krycích desek (abaků). V tomto starším systému tak zcela absentují samostatné abaky pro diagonální žebra i pro obvodové nástěnné přípory, jejichž patky jsou v této hmotě zapuštěny. Oproti tomu mezilodní pasy z počátku 13. století svou bohatou profilací zrcadlí kompozitní dvouodstupňové lomené arkády prvního rekonstruovaného klenebního pole hlavní lodi. V těchto místech stavitelé dodrželi gotický princip strukturální ekvivalence – pravidlo, že celkový počet nesených klenbových prvků a žeber musí odpovídat počtu samostatných vertikálních sloupků a nosných přípor. Svazky sloupků zapuštěné do líců obvodových zdí zde sestávají z pěti samostatných sloupků na osách, které jsou v rozích stěnových úžlabí doplněny soustavou tří sloupků o subtilnějším průměru. Z hlediska chronologie zaklenutí bočních lodí vykazují stropy tyto parametry: Čtvrté klenební pole (1150–1160): Představuje nejstarší dochovaný strop bočních lodí z rané fáze huti. Diagonální žebra nesou profil vytaženého oblounu (torusu), který je posazen na šikmo seříznuté podkladové liště. Kamenné svorníky jsou vytesány do podoby malých růžic, které svými rozměry nepřesahují průměr křížících se žeber. Zbývající klenební pole (počátek 13. století): Byla vztyčena a zaklenuta dodatečně u příležitosti prodloužení chrámu o nové západní klenební pole. Tyto klenby vykazují pokročilejší stereotomii – profil jejich žeber má ostře mandlovitý tvar a podkladová zadní lišta již nikde nepřesahuje hranu torusu. Klenební svorníky jsou hladké, postrádají florální dekor a v jejich středu stavitelé vysekali kruhový otvor. Vnější stěny bočních lodí nevykazují žádné specifické členění; osvětlení interiéru zajišťuje soustava gotických lancetových oken bez kružeb. V prostoru vnitřního věžového průjezdu a portálové předsíně, která byla včleněna mezi těleso šikmé zvonice a západní průčelí během puristických rekonstrukcí v letech 1872 až 1876, se nachází hlavní západní portál z počátku 13. století. Tento profilovaný kamenný vstup byl během rekonstrukce rozebrán a na tomto novém místě znovu sestaven. Velké množství stavebních kvádrů a sochařských prvků muselo být zhotoveno jako novodobé kopie. Původní gotický tympanon i kamenný architráv (nadpraží) byly z projektu rekonstrukce vyřazeny a nebyly obnoveny; oba tyto prvky byly v minulosti z portálu odstraněny, aby farní správa vyhověla navýšení civilního uličního prostranství a umožnila věřícím vstup do chrámu bez ohýbání hlav. Gotická archivolta portálu se v horní části skládá ze tří soustředných profilovaných ústupových oblouků, z nichž každý je vytesán v podobě hluboce vytaženého torusu. Tato oblouková kompozice je na vrcholu lemována souvislou římsou, která v patkách dosedá na dvě jednoduché kamenné konzoly. Archivolta se směrem dolů opírá o dvě symetrická boční ostění, tvořená soubory tří válcových sloupků s hlavicemi. Jejich hlavice jsou vyzdobeny raně gotickým dekorem svinutých listových pupenů, které jsou uprostřed ploch košů kombinovány s reliéfními listy. Na vrcholu těchto hlavic, přesně v patě spodního odstupňovaného klenáku, vysekal sochařský tým Sandriera fantastické drobné plastiky chimér. Přítomnost těchto monster a zvířecích masek působí nekonzistentně ve srovnání s čistým kánonem první periody rané gotiky Île-de-France a prozrazuje, že se jedná o novodobé novogotické vklady z dílny restaurátorů z let 1870–1872. Tento Sandrierův sochařský motiv se na ostění portálu rozvíjí dál v podobě souvislého horizontálního vlysu: Zatímco na levé (severní) straně portálu se nachází plastika chiméry, na protilehlé pravé (jižní) straně jsou vytesány pouze dva hladké gotické listy. Vnitřní prostor šikmé věže nevykazuje z hlediska interiérové výzdoby významnější hodnotu. Severní a jižní obvodová stěna věžního tělesa jsou protnuty pouze dvěma vysokými výklenky, které představují původní boční portály, před staletími zazděné a zaslepené. Na západní frontě se hlavní portál otevírá pod kamenným odlehčovacím obloukem ve tvaru stlačeného segmentového oblouku. Zastropení tohoto věžního prostoru stavitelé vyřešili pomocí osmiboké klenby, jejíchž osm klenebních žeber v rozích stéká na štíhlé příporové sloupky s hlavicemi. Geometrický střed této věžní klenby protíná kruhový otvor, skrze nějž jsou do nejvyšších patra|pater stolice vytahovány a spouštěny zvony. Transept Příčná loď (transept) vykazuje stopy kompromisů huti. Lomené arkády, které propojují křížení s oběma bočními rameny, dosahují výšky k horní hraně obloučků falešného triforia. Stěnová plocha nad těmito pasy je hladká, bez sochařského dekoru. Transept vykazuje tyto anomálie: Křížení nemá čtvercový půdorys, nýbrž je v podélné ose hlubší než klenební pole (travé) hlavní lodi. Funkcí tohoto pole je zajistit návaznost mezi východním chórem a západní lodí, neboť presbytář je o něco nižší než hlavní loď a tři patra jejich elevací na sebe výškově nenavazují. Tyto rozdíly byly stavitelé opticky utlumeny vložením mezilehlého pole, které opouští tříetážovou organizaci stěn uplatněnou ve zbytku lodi. Boční ramena stavební výškou převyšují boční lodi i ochoz (deambulatorium), avšak v plášti disponují pouze jedním okenním otvorem, situovaným v horní části klenební lunety. Obvodová zeď je v těchto místech užší, což stavitelům umožnilo propojit podkrovní prostory chóru s hlavní lodí pomocí úzkých otevřených ochozů bez zábradlí. Nad těmito pasy se klene úsek kamenné valené klenby. Vnitřní ochoz severního ramene je vybudován jako předsunutá pavlač, která se opírá o kamenné konzoly evokující podsebití. V nejnižší části jsou obvodové čelní stěny obou ramen slepé. Zvenčí těsně k jižnímu průčelí transeptu přiléhá budova kapitulní sakristie. Stěnové plochy ramen nad oblouky vedoucími do bočních lodí a do ochozu jsou hladké. Zatímco klenba v prostoru křížení byla po destrukci znovuzřízena v prvcích plaménkové gotiky, oba mezilodní pasy (doubleaux), které ji rámují z východu i západu, jsou tvarově analogické s původními oblouky z 12. století v hlavní lodi. Také boční lomené arkády vedoucí do ramen nesou totožnou profilaci (profil s lištou mezi dvěma torusy) jako hlavní přízemní arkády podélného trojlodí. Nosné pilíře v křížení vykazují stejnou křížovou kompozici jako pilíře lodi z let 1150–1160. Při postupu do vnitřního prostoru ramen musel stavitel rozvést tlaky žeber, která se ke sloupům sbíhají ve dvou odlišných výškových úrovních – v úrovni nižších arkád bočních lodí a v patě přípor. Stavitel namísto změny půdorysu křížových sloupů osadil na těla pilířů dvě samostatné nad sebou umístěné hlavice a u protilehlých obvodových vnějších zdí rezignoval na budování nosných sloupků pro horní odstup oblouků. V severním rameni vykazují stěnové přípory systém jako v bočních lodích, avšak nosné konstrukce vysoké klenby se v rozích sbíhají v nitru válcového polosloupu, zapuštěného do rohového úžlabí stěn. Tento prvek evokuje pozdně gotickou plaménkovou rekonstrukci. Tento kruhový sloupek v dolní části dosedá na původní krycí desky (abaky), které byly ve spodní části románského řádu určeny pro nosné oblouky bočních lodí. U protilehlé jižní obvodové stěny transeptu vykazuje nosný systém strukturu shodnou s bočními loděmi, avšak s rozdílem: Stěnový pilíř postrádá hlavice v úrovni hlavních mezilodních arkád. Kamenná žebra vysoké křížové klenby zde v rozích nedosedají na hlavice, nýbrž jejich patky jsou zachyceny na rozměrných profilovaných konzolách, vytesaných na vrcholu stěnových pilastrů. Hlavní presbytář Z hlediska proporčních parametrů, kdy výška nosných pilířů dosahuje jedenapůlnásobku šířky rozpětí, nepůsobí hlavní apsida presbytáře převýšeným dojmem. Stavební huť zde zopakovala stejný tříetážový stěnový plášť jako v hlavní lodi. Rozdíl se koncentruje v uspořádání hlavních přízemních arkád chóru, které jsou uspořádány v rytmu dvou oblouků na jedno klenební pole a dosedají na systém alternujících podpor – hlavní pilíře jsou vyzděny jako monocylindrické sloupy o průměru 95 cm, skládané z kamenných bubnů, a mezilehlé podpory jsou tvořeny páry štíhlejších válcových sloupků, které jsou osazeny v osovém zákrytu jeden za druhým. Tento systém řazení sloupů za sebou byl ve středověku prvkem při stavbě emporových pater či triforií, avšak jeho uplatnění v hlavním patru arkád ochozů vykazují v Evropě pouze katedrály v Bayeux a Canterbury, spolu s farními chrámy v Deuil-la-Barre, Norrey-en-Bessin a opatským kostelem svatého Štěpána v Caenu. Horní odstup oblouku postrádá profilaci a je ponechán jako hladký líc zdiva. Dalším prvkem oproti lodi je přítomnost profilované horizontální římsy, která v interiéru odděluje patu nejvyššího patra clerestoria s okny, jež historici architektury definují jako novostavbu z renesanční fáze v 16. století. V rozích mezi polygonálními stěnami gotického závěru jsou patky klenebních paprsků zachyceny na štíhlých samostatných sloupích, které jsou zbaveny patních bází. Tyto dlouhé svislé pruty jsou v průběhu své cesty přepásány v úrovni obou horizontálních stěnových říms a na úrovni hlavic falešného triforia jsou protnuty sloupovými hlavicemi s kulatými koši a kruhovými abaky. Tyto prvky potlačují vertikální vznosnost kleneb; na vrcholu stěny nesou tyto přípory klasické čtvercové abaky, na nichž spočívá pětiboká klenba presbytáře. Historik Philippe Plagnieux definuje architekturu étampského presbytáře jako adaptaci a redukci schématu katedrály svatého Štěpána v Sens, která je jedním z monumentů pro zrod rané gotiky. Před ním se medievista Jacques Henriet vyjádřil explicitněji. Na základě rozborů prokázal, že étampská apsida svatého Martina vznikala ve stejném čase jako deambulatorium královského opatství v Saint-Denis, chór katedrály v Sens a kněžiště chrámu v Saint-Germer-de-Fly, přičemž konstatuje: „Stavitel od svatého Martina v Étampes bohužel nedisponoval tak pronikavým géniem, jakým zářili mistři zednických hutí v Saint-Denis či Sens. Jeho zdvojené sdružené sloupky, které v hlavních arkádách chóru alternují s masivními válcovými pilíři, jsou pouhým odleskem prostorových kreací v Sensu. Také samotné zaklenutí deambulatoria, vedle jednoho šťastného inženýrského nálezu – jímž je ona střídavá alternace čtyřbokých křížových polí před kaplemi a trojúhelníkových klenebních polí před okny –, v sobě zrcadlí řadu provozních tesařských i zednických neobratností a experimentů, jaké mistr v Saint-Denis ve své práci vůbec nezná.“ Vedle této filiace nelze v interiéru přehlédnout ani analogie s chórem opatské baziliky v Saint-Germer-de-Fly. Vzhledem k tomu, že se jednalo o mateřský klášter nadřazeného opatství v Morigny, mohl by tento vztah implikovat linii vlivu; věda však na základě zkoumání profilací prokázala, že se jedná o příklad paralelní slohové konvergence, a nikoli o vzájemné ovlivňování hutí. Na místě étampského falešného triforia (falešných empor otevřených pouze do krovů) totiž šéfarchitekt v Saint-Germer vybudoval plnohodnotné pochozí empory, které jsou v podkroví po celém obvodu zastropeny románskými křížovými klenbami. Gotický ochoz a věnec paprskovitých kaplí Uspořádání závěru kostela z let 1142 až 1170 evokuje, jak popsal medievista Jacques Henriet, kánon 11. století. Spolu s pařížským chrámem Saint-Martin-des-Champs představuje kostel v Étampes příklad v Île-de-France, kde byl realizován ochoz s převýšenými kaplemi. Historik architektury Eugène Lefèvre-Pontalis při zaměření objevil nepravidelnosti huti: Osová vzdálenost mezi sloupy polokruhového závěru presbytáře kolísá v rozmezí od 1,35 m do 1,62 m. Ochoz (deambulatorium) je na severní straně širší než na straně jižní – vykazuje rozměr 5,36 m oproti 4,92 m na jihu. Šířka otevření činí u osové kaple 4,70 m, zatímco u severovýchodní kaple dosahuje 5,36 m a u jihovýchodní kaple svatého Vincence vykazuje 4,88 m. Šířka tohoto deambulatoria je specifická. Z hlediska distribuce tlaků vykazuje klenba ochozu specifikum: Krycí desky (abaky) sloupků, jež tvoří vnitřní polokruh závěru (rond-pointu), nenesou křížová žebra ani mezilodní pasy, které by odpovídaly ochozu. Jsou to abaky velkých sloupů, které zachycují tlak dvou diagonálních žeber, dvou mezilodních pasů a jednoho dodatečného žebra. Tato dispozice pramení z faktu, že stavitelé pro vyrovnání kruhového poloměru závěru museli mezi pět čtvercových klenebních polí vložit čtyři trojúhelníkové klenby. Tento konstrukční princip pochází z champenoiské školy, kde se uplatnil při budování kolegiátního chrámu Notre-Dame-en-Vaux v Châlons-en-Champagne a v chóru baziliky Saint-Remi v Remeši. Koncentrace křižujících se kamenných žeber v jednom bodě vysvětluje, why stavitel v Étampes rezignoval na vyzdívání nástěnných přípor směrem k vnitřku presbytáře; tyto přípory chybí i na vnější obvodové stěně. V těchto místech netrůní otevřené arkády bočních lodí, nýbrž plná zeď. Celé deambulatorium je proto prosvětleno románskými okny s půlkruhovým záklenkem: Po jednom okně je osazeno na severní a jižní stěně v úsecích, kde absentují kaple, a po jednom okně obepíná každé z trojúhelníkových klenebních polí, což otevírá dvě okenní osy v meziprostoru mezi kaplemi. Vnější stěnové podpory vykazují dvojí typologii, která byla inspirována stavbou ve Vézelay – v místech paty hlavních mezilodních pasů, jež vymezují čtvercová klenební pole, jsou podpory tvořeny plochými stěnovými pilíři, a v místech patek diagonálních žeber, která člení obě trojúhelníkové klenby po stranách osové kaple, se nacházejí přípory se sloupky jako v bočních lodích. Diagonální žebra čtvercových polí ochozu svým profilem s oblounem na zkoseném pásku odpovídají klenbám ve čtvrtém poli bočních lodí. Mezilodní pasy i doprovodná stabilizační žebra prezentují profil s ostrou hranou sevřenou mezi dvěma torusy, přičemž u samotných pasů (doubleaux) je tento systém doplněn vnějším zkoseným odstupem; tato schémata huti byla zopakována v bočních lodích trojlodí. Všechny tři paprskovité kaple byly během obnov v 19. století potaženy novogotickou polychromií. Restaurátoři v každé z kaplí uplatnili odlišné barevné tóny (okr, červeň, azur), které odpovídají kánonu rané gotiky v Île-de-France. Kaple se do prostoru ochozu otevírají lomenými pasy, které jsou profilací analogické s arkádami hlavní lodi. Dvojice postranních kaplí vykazuje sepětí s lodí – jejich vnitřní mezilodní pasy dosedají na stěnové podpory shodného typu jako v bočních lodích, což doplňuje stylistickou homogenitu celého chrámu. Oba odstupňované klenáky těchto kapelních pasů jsou profilovány torusy; naopak ani jedna z těchto dvou menších kaplé nedisponuje obvodovými nástěnnými pasy. Historikové vyzdvihují konstrukční dichotomii chrámu – kontrast mezi románským tvarem nosných křížových pilířů a konceptem gotického křížového žebrového klenutí, které kolem poloviny 12. století nebylo v okolních chrámech regionu systematicky uplatňováno. Tuto laboratoř ilustruje srovnání s podélnou lodí sousedního étampského kostela Notre-Dame a s architekturou kolegiátního chrámu svatého Martina v Champeaux. V interiérech obou menších kaplí je tento slohový kontrast méně zřetelný: Přechodová linie mezi svislým zdivem stěn a klenebními kápěmi je plynulá a vizuální dojem se blíží románské konchové klenbě s gotickými žebry. Stejně jako v ochozu, také všechna kaplová okna nesou půlkruhový románský záklenek. Diagonální žebra se po stranách osového okna sbíhají a dosedají na samostatné sloupky osazené mimo vrstvu zdiva. Kamenická sochařská výzdoba hlavic vykazuje úroveň rané gotiky Île-de-France a z hlediska motivů rozvíjí akantové listy. Prvkem je profilovaná horizontální římsová lišta, která se vine na rozhraní parapetních zdí: Tato římsa v prostoru obíhá a tvoří prstenec kolem obou rohových sloupků u osového okna, avšak vytrácí se v místech patek hlavního mezilehlého pasu kaple. Osová kaple Nejsvětější svátosti, která je rozměrově větší a hlubší než obě kaple postranní, se od nich odlišuje přítomností plochých a neprofilovaných nástěnných přípor ve svém úvodním čtvercovém poli a složitější strukturou svazkových pilířů. Jádro těchto kompozitních sloupů představuje polovinu křížového pilíře. Tyto ploché obvodové pasy a vnější odstup oblouku dosedají na společné krycí desky (abaky). Pro zachycení diagonálních žeber vysekali kameníci dva samostatné štíhlé sloupky, které vložili do vnitřních koutů stěn, zatímco pro spodní odstup hlavního mezilodního pasu jsou do čelních líců pilířů zapuštěny masivnější válcové přípory. Šikmá věž Současný věžní narthex (předsíň) nahradil starší boční zvonici ze 14. století. Tato zaniklá stavba byla nazývána „Věží královny Blanky“ (Tour de la reine Blanche) a stála nad prostorem jižního ramene transeptu, kde však puristické rekonstrukce odstranily veškeré materiálové stopy. Zvonice stojí před západním průčelím, se kterým byla komunikačně propojena a stavebně svázána v roce 1873. Za jejím masivem se v horní části fasády nachází okenní růžice; oba tyto prvky pocházejí z úprav ze 70. let 19. století. Stavební práce na této věži probíhaly v letech 1530 až 1537. Po vyzdění prvních suterénních pater však nastal statický zlom: Vlivem zatížení podloží došlo k poklesu a sedání půdy, neboť věž byla vybudována na nestabilním podloží v hydrologickém uzlu řek Louette a Juine. Kamenná stavba se v důsledku toho začala naklánět směrem k západu. Stavitelé se pokusili tuto vadu vyrovnat stavebním manévrem – při vyzdívání dalších pater vtiskli věžnímu plášti prohnutý profil zakřivený směrem k východu a věž je v nynější podobě nakloněna až po úroveň druhého patra. V tomto uzlu dosahuje odchylka od svislé osy zdiva hodnoty 1,12 metru. Svrchní nadstavba a nejvyšší patra věže jsou již vyzděny vertikálně. Zvonové patro, které Eugène Lefèvre-Pontalis definuje jako novodobé, bylo tvarovně odvozeno z pláště nedalekého kostela Saint-Gilles. Toto patro vykazuje svislé stěny a v inženýrském plánu bylo navrženo tak, aby svou vahou působilo jako protiváha kompenzující západní tah náklonu. Celý tento kamenný kolos dosahuje výšky 40 metrů. Až po úroveň střešní vyhlídkové terasy, která uzavírá stavební etapu ze 30. let 16. století, je těleso zvonice horizontálně členěno pěti liniemi okapových říms, z nichž každá druhá vymezuje hranici mezi dvěma patry. Nároží jsou opřena o dvojice opěrných pilířů, které se pnou vertikálně a předstupují z fasádního líce. Kvádrové zdivo vykazuje vápencové provedení, do jehož povrchu jsou ve všech patrech otištěny lešenářské otvory. Do útrob šikmé věže se ze západní strany vstupuje skrze renesanční portál s půlkruhovým záklenkem. Tento vchod je lemován párem dvou profilovaných archivolt s kosočtverečným a kruhovým dekorem, střídaným s kruhovými růžicemi. V ostění vnější archivolty byly v rozích vysekány dvě niky pro osazení soch, které jsou v horní části zastřešeny kamennými baldachýny. Na severní a jižní stěně měl být portál původně prolamován lomenými gotickými arkádami, tyto otvory však byly ještě během stavby zazděny a nahrazeny menšími renesančními portály. V nynějším uspořádání jsou tyto boční vstupy zazděny. Okenní osy se rozvíjejí výhradně na západním lící – jedná se o kruhové okno (oculus) v kamenném čtvercovém rámování a o menší obdélníkové okno v nejvyšším patře. Toto horní obdélníkové okno je po obou stranách flankováno dvěma korintskými sloupky, které na svých hlavicích nesou kamenné kladí. Přímo nad tímto renesančním registrem se pne vyhlídková podstřešní římsa, která je tvořena soustavou drobných kamenných podsebití. Tato podsebití nesou kamennou balustrádu, jejíjs líc je dekorován reliéfním věncem zapuštěných čtvercových polí – renesančních kazet. Samotné zvonové patro je usazeno v mírném ustoupení z hlavní fasádní linie a je zbaveno rohových opěrných pilířů. Každá ze čtyř stěn tohoto patra je prolomena dvojicí rozměrných půlkruhových oken, osazených dřevěnými žaluziovými lamelami. Každá ze čtyř stěn zvonice je završena trojúhelníkovým štítem, do jehož středu stavitelé vysekali třetí doprovodné okno s hrotitým lomeným záklenkem, taktéž osazené okenicemi. Z každého ze čtyř rohů věže vyčnívá kamenná chrličová plastika určená pro odvod dešťových vod. Ostatní sochařský dekor štítové zóny se omezuje na drobné lidské a zvířecí masky, které zdobí šikmá ramena štítů. Jehlanové zastřešení věže je pokryto krytinou z pálených plochých tašek červeného tónu. Boční stěny Vnější boční fasády hlavní lodi i obou bočních lodí nevykazují viditelný slohový zlom v místech, kde by jej bylo možné očekávat – na rozhraní mezi prvním a druhým klenebním polem lodi, přestože první západní pole bylo k chrámu dodatečně přizazeno až po roce 1213. Úpravy v 19. století sjednotily tvarové vlastnosti prvního klenebního pole, takže jediný konstrukční zlom se na vnějším plášti nachází mezi třetím a čtvrtým klenebním polem lodi. Čtvrté klenební pole (těsně před křížením transeptu) představuje nejstarší jádro podélného korpusu a je jedinou částí, která byla od počátku zastropena kamennou žebrovou klenbou, o čemž podávají svědectví dochované stropy jejích bočních lodí, zatímco gotický strop nad hlavní lodí se v 18. století zřítil. V analogii s ostatními okenními osami je také okno této boční lodi ohraničeno profilovaným dvojitým zkoseným odstupem zdiva. Toto okno je v horní části osově zastřešeno profilovanou horizontální okapovou římsou, která pokračuje napříč fasádou až k opěrným pilířům. Tato římsa sestává z oblého válečku a kordonového kamenného pásu, do jehož povrchu kameníci vysekali věnec drobných krychlových otvorů; identické uspořádání vykazuje také hlavní podstřešní korunní římsa. Tyto dekorativní prvky rané gotiky byly u všech západnějších klenebních polí, budovaných mladší hutí po roce 1170, opuštěny. Vysoké okno v clerestoriu čtvrtého klenebního pole využívá téměř veškerou volnou výšku stěny, zatímco vysoká okna všech ostatních západnějších polí lodi začínají výše a jejich záklenky jsou situovány níže. Po obou stranách od okenních parapetů obíhá fasádu průběžná kamenná lišta, která sloužila jako náběh a podpěra pro pultové střechy bočních lodí. Čtvrté jižní klenební pole disponuje specifickým prvkem – nachází se zde starobylý, dnes zazděný portál s hrotitým lomeným obloukem. Tento portál je vybaven masivním monolitickým tympanonem, který plní zároveň nosnou funkci překladu. V horní části je tento vstup osově obepnut totožnou profilovanou kostkovou římsou, jakou nese okno přímo nad ním. Tento raný portál, který je viditelný z vnitřního prostoru jižní boční lodi, byl mladší gotickou hutí na sousedním třetím klenebním poli funkčně nahrazen novějším portálem, vyzděným v lomeném tvaru mitrovitého oblouku (biskupské mitry). Vnější fasády kolegiátního kostela svatého Martina v Étampes obsahují soubor původních vnějších opěrných oblouků a jejich dochovaných materiálových torz. Na existenci a význam těchto konstrukcí poprvé upozornil historik architektury Jacques Henriet ve své studii publikované ve vědeckém sborníku *Bulletin monumental* v roce 1978. Tato Henrietova publikace úspěšně zpochybnila a vyvrátila teorii, kterou Eugène Lefèvre-Pontalis zformuloval ve svém referátu „L'Origine des arcs-boutants“ (Původ opěrných oblouků) na Kongresu archeologie Francie v Paříži v roce 1919. Lefèvre-Pontalis tehdy tvrdil, že otevřené vnější opěrné oblouky (které nejsou skryty pod pultovými střechami bočních lodí, ale tyčí se volně v exteriéru nad nimi) měly svou premiéru a poprvé vznikly na stavbě katedrály Notre-Dame v Paříži kolem roku 1180. Přestože někteří medievisté vyjadřovali vůči tomuto pařížskému prvenství pochybnosti a spekulovali o potenciální starobylosti a prioritě zaniklých opěrných oblouků nad chórem baziliky v Saint-Denis či nad chórem katedrály v Sens, byly jejich hypotézy tehdy vědeckou komunitou odmítnuty, neboť z těchto konstrukcí se kvůli novověkým přestavbám nedochoval ani jeden kvádr. Jacques Henriet však během studia archivů a klášterních kartulářů Morigny zjistil, že diplomat opat Thévin byl zvolen opatem kláštera v Morigny v roce 1144. Opat Thévin z titulu své funkce osobně zasedal na stolci a řídil první fázi novostavby a stavební huti kolegiátního chrámu svatého Martina v Étampes. Tato okolnost má pro dějiny inženýrství význam: Opat Thévin totiž před svým zvolením do Morigny působil od roku 1137 jako převor v Argenteuil, avšak ještě předtím zastával úřad pod-převora v královském opatství Saint-Denis u Paříže, kde byl nejbližším spolupracovníkem opata Sugera. Opat Suger nechal v Saint-Denis vybudovat gotický chór. Jeho spolupracovník opat Thévin přivezl z pařížské huti do Étampes stavební plány, což umožňuje posunout zrod vnějšího opěrného oblouku v Étampes do let 1142–1145 [Henriet]. Tvrzení Eugèna Lefèvre-Pontalise, že opěrné oblouky hlavní lodi pocházejí až ze 13. století, se ukázalo jako vědecký omyl, stejně jako názor, že étampská apsida byla v první fázi zbavena opěrných oblouků [Lefèvre-Pontalis 1920]. První opěrné oblouky se koncentrovaly kolem obvodu východního presbytáře (apsidy); z těchto oblouků z let 1142–1145 se však dochovala pouze patka pilíře a přilehlý pilíř (kontrefort), které slouží jako opěra renesančního zdiva. Původní rameno otevřeného opěrného oblouku z poloviny 12. století se v exteriéru dochovalo na rozhraní mezi třetím a čtvrtým klenebním polem hlavní lodi na jižní fasádě. Tato konstrukce pochází ze stavební kampaně jako čtvrté pole a odpovídá inženýrství kolem roku 1160. Tento oblouk představuje model, který gotická huť poprvé aplikovala na plášti chóru. Oblouk z roku 1160 se pne nad vnějším opěrným pilířem, který je se svými třemi odstupňovanými ústupky zástupcem rané gotiky. Obě křížová ramena transeptu vykazují pilíře shodného typu a jejich okna jsou zdobena stejným zkoseným odstupem a kostkovou římsou jako okna čtvrtého klenebního pole lodi. V místech pod patkou se nosný pilíř zužuje pomocí krátkých šikmých kamenných stříšek na exteriérových lících, načež je jeho hmota lemována průběžnou kostkovou lištou [Henriet]. Opěrná patka se v horní části skládá z vertikální části a ze sedlové stříšky v podobě oslího hřbetu, do jejíhož lícování dosedá opěrné rameno oblouku. Toto obloukové rameno je štíhlejší a užší než opěrný pilíř pod ním. V této fázi gotického inženýrství na vrcholu opěrných patek chybí zátěž a nenacházejí se na nich ochranné kamenné stříšky, což tvoří konstrukční rozdíl oproti opěrným obloukům z počátku 13. století na západních polích lodi. Prvkem oblouku z roku 1160 je jeho geometrický tvar čtvrtkruhu a plochý povrch [Henriet]. Opěrné oblouky z počátku 13. století, situované západněji nad lodí, vykazují vypouklý (konvexní) povrch, který byl navržen tak, aby sváděl dešťovou vodu a zamezoval její infiltraci do zdiva. Ve vrcholné gotice začaly být opěrné oblouky osazovány integrovanými kamennými střešními koryty a chrliči a jejich patky byly zatěžovány fialami. Toto stadium gotického vývoje se na plášti kolegiátního kostela svatého Martina v Étampes již nevyskytuje, pročež si budova v exteriéru uchovala autenticitu architektury Sugerovy epochy [Henriet]. Gotický závěr kostela Gotický závěr chrámu neboli chevet vykazuje systém čtyř polokruhových absid situovaných ve dvou výškových úrovních, přičemž závěr hlavního presbytáře a paprskovité kaple mají téměř totožný vnější profil a hloubku. V důsledku tohoto rozvržení a odstupu obvodových zdí clerestoria dochází k optickému klamu – šířka hlavní apsidy se v pohledu vizuálně zmenšuje, takže se postranní kaple zdají být stejně široké jako hlavní osová apsida. Vnější architektura hlavní apsidy se vyznačuje jednoduchostí – na korunách zdí absentuje zdobná římsa, která byla nahrazena kamennou deskou se zkosenou spodní hranou. Vysoká okna v clerestoriu jsou obepnuta hladkým vytaženým oblounem bez hlavic a tyto okenní otvory dosedají na horizontální profilovanou lištu složenou ze zploštělého válečku a svažujícího se okapového odstupňování (larmieru). Tato lišta obíhá vnější plášť a přechází přes líce plochých opěrných pilířů, které jsou v horní části zakončeny skloněnými kamennými stříškami. S výjimkou jižní části jsou tyto pilíře (kontreforty) ve výšce fixovány opěrnými oblouky z počátku 13. století. Původní opěrný oblouk na jižní straně závěru zanikl, avšak jeho kamenná opěrná patka z poloviny 12. století, která vykazuje stejnou strukturu jako pilíř jižní stěny hlavní lodi, zůstala zachována. Jedná se o odstupňovaný opěrný pilíř bez závěrečné stříšky. Historik Jacques Henriet upozorňuje na jeho rozměry – vykazuje hloubku 2,00 m při šířce 1,64 m [Henriet]. Na protilehlé severní straně závěru slouží analogický pilíř jako základna pro opěrný oblouk z 13. století, avšak jeho rozměry činí v půdorysu 1,85 m na 0,86 m. Oba malé mezilehlé pilíře, včleněné do úžlabí v místě rozhraní mezi dvěma kaplemi, dosahují rozměrů 0,80 m na 0,60 m. Jacques Henriet vyjádřil pochybnost, zda v těchto úžlabích existovaly opěrné oblouky ze Sugerovy éry. Fakt, že okapová lišta obíhající chevet v úrovni parapetních zdí přechází přes lícování těchto užších pilířů, však dokazuje, že tyto prvky jsou součástí původní stavby [Henriet]. Kostel svatého Martina v Étampes nepředstavuje ojedinělý unikát chrámu z poloviny 12. století s existencí původních vnějších opěrných oblouků: Historik architektury Philippe Plagnieux dokázal přítomnost těchto prvků také u gotických chórů v pařížském opatském kostele kláštera Saint-Germain-des-Prés [Plagnieux 2000] a v kostele v Domontu [Plagnieux 1992]. Spodní části celého chevetu vykazují stavební roztříštěnost. Na počátku a konci (v místech napojení na transept) je ochoz (deambulatorium) prolomen okny s gotickým lomeným záklenkem, která jsou v lících ohraničena dvojitým zkoseným ústupkem zdiva, což zrcadlí řád oken hlavní lodi i bočních lodí. Tato lomená okna jsou v horní části lemována torickou římsou. V těchto dvou krajních úsecích absentují horizontální dělicí prvky či podstřešní římsy a obvodové stěny jsou vyzděny z kamenných kvádrů pravidelného řádkového zdiva. Na zbývajícím obvodu gotického závěru a kaplí jsou stěny horizontálně protnuty podnožovou lištou a pod střechami obíhá podstřešní římsa nesená konzolkami (modillony). Spodní soklové části jsou vyzděny z lomového zdiva. Okna paprskovitých kaplí i okenní osy ochozu včleněné do meziprostorů mezi kaplemi nesou románský půlkruhový záklenek a jejich parapety jsou situovány níže u terénu. Tyto okenní otvory vykazují specifické dispozice: Okna paprskovitých kaplí vykazují totožnou profilaci s ústupky jako severní a jižní krajní okna ochozu. Okenní otvory deambulatoria, situované v intervalech mezi kaplemi, postrádají sochařský dekor i špaletové rozevření. Obě postranní okna v úvodním klenebním poli osové kaple Nejsvětější svátosti jsou větší a širší než ostatní okna závěru. Pilíře samotných kaplí vykazují odlišnou typologii – jsou téměř ploché, přisedají k lícům stěn a jejich hmota je na vrcholu zakončena sedlovou stříškou (v podobě oslího hřbetu). Tyto pilíře (kontreforty) nedosahují k horní koruně obvodových zdí kaplí, nýbrž jsou ukončeny v horizontální úrovni náběhu vnitřních kleneb. Prvkem exteriéru je architektonické ztvárnění osové kaple Nejsvětější svátosti. Na jejím polygonálním plášti se nacházejí dva kontreforty v podobě přisedlých polosloupů, které čerpají inspiraci z románského stavitelství, podobného exteriéru chrámu Saint-Étienne v Beauvais. Tato obvodová stěna osové apsidy je usazena v ustoupení vůči jejím bočním stěnám úvodního traktu, což představuje konstrukční rys vlastní raně středověkým absidám zastropeným románskou konchovou klenbou. Vnitřní vybavení a umělecké památky Vnitřní vybavení kolegiátního chrámu svatého Martina v Étampes obsahuje několik uměleckých děl. Celkem devět movitých prvků je samostatně chráněno jako národní kulturní památka v kategorii movitých objektů (monument historique au titre objet), včetně tří sepulkrálních monumentů. Tento liturgický fond původně doplňovala dvojice chráněných dřevěných plastik, které však byly v průběhu roku 1974 odcizeny z chrámu a jejich osud je neznámý. Soubor památkově evidovaných movitých objektů tvoří: Socha biskupa (15.–16. století): Pozdně gotická či raně renesanční řezbářská plastika vyřezaná ze dřeva o výšce 95 až 100 cm. Na seznam chráněných památek byla zapsána v roce 1974. Socha v minulosti utrpěla ztrátu levé ruky; pravou rukou uděluje požehnání. Socha svatého Rocha (17. století): Barokní dřevěná socha o výšce 95 cm, která požívala památkové ochrany od roku 1971 až do svého odcizení v roce 1974. Soška svatého Maura (17. století): Polychromovaná barokní dřevěná soška o výšce 26 cm, památkově chráněná od roku 1971 a odcizená v roce 1974. Deskový obraz Klanění tří králů (16. století): Renesanční olejomalba na dřevěné desce o výšce 85,5 cm a šířce 66 cm. Malba požívá ochrany od roku 1963. Z bezpečnostních důvodů byl obraz v roce 1985 uložen do expozic Městského muzea v Étampes. Dvojice barokních konzolových stolů (17.–18. století): Řezbářské nábytkové objekty z období baroka (druhá polovina 17. či začátek 18. století). Tyto dřevěné stoly vykazují povrchovou úpravu v podobě iluzivního mramorování a na seznam byly zapsány v roce 1930. Procesní korouhev svatého Martina (17. století): Textilie zobrazující Milosrdenství svatého Martina (La Charité de Saint-Martin). Jedná se o barokní výšivku ze 17. století, která byla při konzervátorských zásazích přenesena na novější lněnou tkaninu z 19. století; v památkovém registru figuruje od roku 1976. Křížový relikviář (19. století): Stolní sakrální objekt zhotovený v první třetině 19. století z tepaného stříbřeného kovu. Tento předmět o výšce 52 cm je na seznamu evidován od roku 1976. Mramorový hlavní oltář (18. století): Barokní obětní stůl (menza) navržený ve tvaru sarkofágu. Tento oltář dosahuje šířky 250 cm při výšce 96 cm a byl vytesán z červeného a černého mramoru. Ústřední čelní panel je vyřezán z červeného mramoru, do jehož středu kameníci intarzovali řecký kříž z bílého carrarského mramoru. K příkladům sepulkrálního umění v Île-de-France se řadí nástěnný náhrobek Nicolase Merciera a Denise Rousseauové. Tento renesanční epitaf je zapuštěn do vnitřní stěny jižní boční lodi. Nese šířku 20 cm při výšce 60 cm, přičemž v jeho středu se nachází pole s vyřezávaným renesančním rámem rozvíjejícím reliéfní výjev Panny Marie s Ježíškem na srpku měsíce (Immaculata). V nejnižší části je do zdiva vsazena nápisová deska z hnědého leštěného kamene s nápisem v renesanční francouzštině. Pod tímto epigrafickým textem se rýsují vytesané rodové heraldické znaky. Celý sochařský basreliéf je v horní části zakončen barokním rozeklaným segmentovým frontonem, na jehož postranních ramenech se nachází dvojice lidských lebek, které flankují plastiku ukřižovaného Ježíše Krista. Tento sepulkrální monument požívá státní ochrany od roku 1976. Druhým sepulkrálním klenotem je náhrobní deska Jehana Perrota a jeho choti Marie Cuissartové. Tento kamenný monument o šířce 98 cm a výšce 195 cm vykazuje ryté postavy obou zesnulých v životní velikosti. Tento renesanční artefakt z roku 1547 je autorským dílem pařížského náhrobního mistra Le Moynea. Třetí sepulkrální památku představovala náhrobní deska Jehana Boysseaua, Jehanne Gyrautové a jejich dětí (včetně syna Clauda Boysseaua, který v chrámu působil jako kněz). Tento renesanční kamenný blok o rozměrech 109 × 259 cm pocházel z roku 1548 a jeho dekorace vykazovaly renesanční sloh. Deska byla v průběhu novověku druhotně uplatněna jako oltářní menza v útrobách jihovýchodní paprskovité kaple svatého Vincence a pod státní ochranu byla zapsána v roce 1912; v současnosti se v kostele nenachází. Součástí sklomalby v lodích je vitráž z roku 1879, kterou vyhotovil vitrážista Nicolas Lorin, zakladatel Ateliérů Lorin v Chartres. Toto figurální okno zobrazuje náboženský výjev *Zjevení Panny Marie svaté Bernardetě Soubirousové v Lurdech*. Na rozdíl od ostatních movitých objektů byla tato vitráž zapsána pod státní ochranu jako pevná součást architektury chrámu v dekretu ze dne 14. června 1909. Z ostatního vnitřního inventáře, který dotváří prostor chrámu, se v chrámu nachází kamenný nástěnný kruhový medailon s reliéfem Nanebevzetí Panny Marie (Assumptio), barokní dřevěná socha patrona chrámu svatého Martina z Tours a románská křtitelnice ze 13. století. Tato křtitelnice, vytesaná z jednoho kusu lokálního vápencového masivu, se dochovala včetně původní středověké barevné polychromie. Zvony Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Collégiale Saint-Martin d'Étampes na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kolegiátní kostel Saint-Martin d'Étampes na Wikimedia Commons