Església de Saint-Germain-l'Auxerrois

L'església de Saint-Germain-l'Auxerrois és una església catòlica medieval al primer districte de París, situada just davant del Palau del Louvre. Va rebre el nom de Sant Germà d'Auxerre, un bisbe medieval d'Auxerre, que va esdevenir enviat papal i va conèixer Santa Genoveva, la santa patrona de París, durant els seus viatges. Es diu que Genoveva va convertir la reina Clotilde i el seu marit, el rei francès Clodoveu I, al cristianisme a la tomba de Sant Germà a Auxerre. L'església actual va ser construïda al segle xiii, amb importants modificacions als segles XV i XVI. Des del 1608 fins al 1806, va ser l'església parroquial dels habitants del Louvre, i conté les tombes de molts artistes i arquitectes notables que van treballar al palau. Durant la reconstrucció després de l'incendi de Notre-Dame a la propera Île de la Cité, els serveis regulars de la catedral es van traslladar a Saint-Germain-l'Auxerrois. Història El primer lloc de culte en aquest emplaçament va ser un petit oratori fundat al segle v per commemorar un encontre de Sant Germà amb Santa Genoveva, la futura patrona de París. Aquesta estructura va ser substituïda per una gran església, ja fos per Khilperic I, rei dels francs, cap al 560, o per Sant Landeric de París, bisbe de París, cap al 650. Aquella església va ser destruïda pels normands el 886, reconstruïda pel rei Robert II el Pietós, i després va ser renovada al segle xii. L'església va ser, des de l'Edat Mitjana, col·legiata i parroquial: és a dir, que era en part la seu d'un col·legi de canonges i l'església parroquial de tots els residents del districte. Al segle xiii, es va tornar a considerar massa petita i es va ampliar encara més. S'hi van fer més canvis i afegits als segles XV i XVI. L'estructura actual és en gran part del segle xv. Durant les Guerres de Religió, la seva campana, "Marie", va ser tocada la nit del 23 d'agost de 1572, cosa que va marcar l'inici de la massacre de Sant Bartomeu. Milers d'hugonots, que visitaven París per a un casament reial, van ser assassinats per la multitud de la ciutat. L'església va acollir el funeral de François de Malherbe el 1628 i el de l'escultor Antoine Coysevox el 1720. Durant la Revolució Francesa, l'església va ser tancada, saquejada i convertida en un graner per emmagatzemar pinso per als animals, una impremta i una fàbrica de pólvora en diverses ocasions. Encara es conserven alguns dels vitralls originals, malgrat el vandalisme revolucionari. L'edifici va ser retornat a l'Església Catòlica el 1801, però va tornar a patir durant un motí anticlerical el 1831, quan moltes pintures, monuments funeraris i finestres van ser danyades o destruïdes. Va estar tancada durant diversos anys i després va ser sotmesa a una important restauració entre 1838 i 1855 sota la direcció de Jean-Baptiste Lassus i Victor Baltard, que van retirar alguns dels edificis circumdants i van fer l'edifici més visible. Alexandre Boëly va ser organista de l'església del 1840 al 1851. L'església gairebé va ser demolida dues vegades; una vegada sota Lluís XIV, que preveia ampliar el palau del Louvre i construir-hi una nova façana al seu lloc; i de nou sota Napoleó III. El baró Haussmann tenia un pla per instal·lar l'inici d'un nou bulevard al lloc de l'església, però el pla es va deixar de banda després de la construcció d'una petita part. L'església ha estat la "parròquia dels artistes" des del final de l'Antic Règim, quan els artistes s'allotjaven al Louvre. Va ser aquí on Jean-Philippe Rameau es va casar el 25 de febrer de 1726. La Societat de Sant Joan per al Desenvolupament de l'Art Cristià, fundada el 1839 per Lacordaire, celebra les seves misses aquí i s'hi reunia cada tercer divendres de mes. D'acord amb els desitjos de l'artista Adolphe Leon Willette, des del 1926 s'hi celebra una missa anomenada "Messe de Willette" el Dimecres de Cendra per als artistes que moririen durant l'any. Normalment, l'oració la llegeix un artista destacat. Després de l'1 de setembre de 2019, arran del greu incendi de Notre-Dame, els serveis de la catedral es van traslladar temporalment a Saint-Germain. Exterior L'exterior de l'església combina elements d'arquitectura romànica, raionària, gòtic flamíger i renaixentista. Els únics elements romànics existents, que daten del segle XII, es troben a la part inferior del campanar, on està adossat al transsepte sud. El portal occidental es va construir cap al 1220-1230. Originalment era el lloc de reunió dels canonges de la catedral, que hi celebraven el seu tribunal eclesiàstic, i era l'aula on els alumnes rebien instruccions sobre el catecisme. Per sobre de la rosassa hi ha una balustrada que envolta tota l'església, obra de Jean Gaussel, que data del 1435 al 1439. Les estàtues del segle XIX de la façana oest representen sants francesos, com ara Sant Germà i Santa Clotilde. Estan envoltades d'un ric assortiment d'animals esculpits, captaires i bufons. Els arcs sobre la porta també estan plens d'escultures que daten de finals del segle XIV, que representen apòstols, àngels, condemnats i escollits, savis i verges ximples i sàvies. Als pilars de les finestres i els arcs hi ha sis estàtues reposant, sobre dimonis i altres figures, que representen el rei Childebert I, la seva esposa, la reina Ultragotha, i santa Genoveva, que porta una torxa que representa la llum de Crist. Al seu costat, un àngel torna a encendre una torxa que un dimoni acaba d'apagar. Les claus de les voltes també estan plenes de personatges bíblics, que il·lustren l'Últim Sopar i l'Adoració de Crist. La façana lateral també està ricament adornada amb escultures, com ara pinacles i gàrgoles, que també tenien la funció pràctica de projectar l'aigua de pluja lluny dels costats de l'edifici. Les mènsules dels pinacles també contenen caps esculpits d'animals, monstres amb ganyotes, grifons i altres criatures fantàstiques. L'exterior de l'església té l'única "Boule aux Rats" (Bola de Rates) de París i és una de les quatre que encara existeixen a França. Aquest motiu de pedra esculpida, que data dels segles XV i XVI, té la forma d'una esfera coronada per una creu. Cinc rates semblen sortir de la bola, que està supervisada per un gat demoníac. L'escultura es troba a la part superior del contrafort central, just sota una gàrgola al pati que separa l'església de l'Ajuntament del primer districte. Campanars El campanar original es va col·locar contra el transsepte sud de l'església a finals del segle XII; les seves parts inferiors són els únics elements romànics que es conserven de l'església. Aquest va ser el campanar que va donar el senyal de l'inici de la massacre de protestants del dia de Sant Bartomeu, el 23 d'agost de 1572. La torre nord es va afegir cap al 1860 i és adjacent a la sala del primer districte (1859). Va ser construïda per l'arquitecte Théodore Ballu. Va formar part de la vasta reconstrucció del centre de París duta a terme pel baró Haussmann. Per mantenir l'harmonia, va fer que la façana de l'ajuntament fos gairebé idèntica en mida i forma a la façana de l'església, amb una rosassa i un porxo. També va dissenyar el campanar entre l'església i l'ajuntament, en el mateix estil neogòtic. Al mateix temps, Ballu va reconstruir les parts superiors de l'antic campanar de l'església. Interior L'església té una nau central llarga, construïda al segle xv, un cor, un transsepte i naus laterals al llarg de la nau. Nombroses capelles voregen les naus laterals, cadascuna decorada amb pintures i escultures. Gran part de la decoració prové de l'època de Lluís XIV, i l'interior és més clar i brillant que a les esglésies gòtiques. Les finestres superiors neoclàssiques proporcionen llum addicional i estan fetes principalment amb vidre transparent. L'element més destacat de la nau és el conjunt monumental de seients de fusta tallada, creat el 1684 per a Lluís XIV i la família reial. Es troba al centre de l'església, mirant cap al púlpit. Va ser realitzat per François Mercier, basat en dissenys de Charles Le Brun. El transsepte sud conté vitralls dels segles XVI i XIX. El transsepte nord va conservar la major part dels seus vitralls originals del segle XVI, així com finestres del segle XIX, però un incendi el 2009 al taller on es restauraven les finestres les va destruir i van ser substituïdes per vidre transparent. El transsepte nord també exhibeix una estàtua de fusta policromada de Saint Germain l'Auxerrois, que data del segle XV. Cor El cor, on tradicionalment el clergat tenia els tallers, és inusual perquè és més llarg que la nau, on es van asseure els feligresos laics. La seva arquitectura gòtica el converteix en la part més antiga de l'interior de l'església, tot i que està recobert d'una quantitat considerable de decoració renaixentista, en particular les columnes o canals verticals, típiques de l'estil clàssic. Deambulatori El deambulatori és el passatge que envolta l'església, permetent els feligresos caminar fins a les capelles fins i tot quan s'està celebrant un servei religiós. Condueix a diverses capelles importants i exposa diverses obres d'art decoratiu importants. A l'entrada de la sagristia hi ha una obra important del pintor del segle XVII Sebastien Bourdon (1616–1671), "Sant Pere Nolasc rep l'hàbit de l'Ordre de Nostra Senyora de la Mercè". És un exemple de les enormes i complexes pintures d'altar per les quals era conegut. Pintada al punt àlgid de la seva carrera, mostra la seva habilitat particular per combinar arquitectura i multituds de figures en nivells ascendents. Una altra obra destacable del deambulatori és el tríptic que representa la història del pecat original i la Llegenda de la Mare de Déu. Va ser fet de fusta tallada i pintada a Flandes entre 1510 i 1530. Representa (dreta) Déu Pare oferint els fruits de l'arbre de la vida a Adam i Eva; (esquerra) Satanàs estén el fruit prohibit a Eva; i (centre), escenes de la vida de la Mare de Déu. Va ser confiscat a l'Església durant la Revolució i retornat posteriorment, amb dos panells perduts. Capelles Capella de la Verge La Capella de la Verge, normalment situada a l'extrem est d'una catedral, es troba prop de l'entrada de l'església, a la nau col·lateral sud. El cor i la primera badia de la capella daten del segle XIV. Va ser creada combinant quatre capelles anteriors i després restaurada al segle XIX. Originalment era utilitzada exclusivament pels canons del capítol de la catedral, però al segle XV els canons es van traslladar al cor i la capella es va obrir a tota la congregació. La capella està decorada amb escultures molt elaborades combinades amb un grup de pintures de l'artista del segle XIX Eugène Amaury-Duval (1808–1885), com ara el fresc "La coronació de la Verge". Les seves obres van ser creades en un estil proper al del moviment prerafaelita i al del segle XIV, especialment l'obra de Fra Angelico, amb una gran simplicitat de composició i elegància. Les pintures d'Amaury-Duval es distingeixen de les prerafaelites per les seves figures més escultòriques. L'obra més antiga que s'exhibeix a la capella és una estàtua del sant patró de l'església, Sant Germà d'Auxerre, que data del segle XIII. A prop hi ha una estàtua de Santa Maria d'Egipte, de finals del segle XV o principis del XVI. La figura la representa vestida només amb els cabells llargs i sostenint tres barres de pa, que, segons la seva llegenda, li van permetre viure durant seixanta anys al desert egipci. Capella de la Tomba La Capella de la Tomba (o Capella del Calvari) és una de les més antigues de l'església. Va ser creada el 1505 per un comerciant de draps anomenat Tronson. També va donar diners per a l'ornamentació de l'exterior, escultures de talls de peix o "Trocons", un joc de paraules amb el seu nom. Es va convertir en la capella del Gremi de Drapers, que celebrava misses i esdeveniments especials a la capella. Durant els disturbis de 1831, la capella va patir greus danys, les tombes van ser saquejades i els vitralls es van trencar. Va ser restaurada en estil neogòtic a partir de 1840, amb nous vitralls d'Etienne Thevenot (1840), inspirats en els vitralls de la Sainte-Chapelle de París, amb escenes que representen la vida de Crist. L'altar data de 1840 i és d'estil Lluís XIV, tallat a la pedra de Conflans. L'estàtua de Crist sota l'altar de la capella és d'origen incert, probablement del segle xvi. Capella de Sant Landeric de París La Capella de Sant Landeric data del segle XIX, però va ser construïda originalment entre 1521 i 1522, i originalment estava dedicada a Sant Pere i Sant Pau. Es va convertir en una tomba familiar per a Etienne d'Alegre el 1624. El 1817, Lluís XVIII la va prendre per dipositar-hi el cor de Joseph Hyacinthe François de Paule de Rigaud, comte de Vaudreuil. La resta del cadàver de Rigaud va romandre a la parcel·la familiar del cementiri del Calvaire a París. Més tard, al segle XIX, després del derrocament de Lluís XVIII, va ser rededicada a Sant Landeric de París, que va morir el 661. Landeric va ser el bisbe de París al segle VII que va fundar l'Hôtel-Dieu de París, l'hospital més antic de París i considerat l'hospital més antic del món encara en funcionament. Capella de la Compassió La Capella de la Compassió, a la qual s'accedeix des de l'ambulatori, era l'antiga capella reial. Conté una de les obres d'art més notables de l'església, un retaule tallat flamenc fet cap al 1515 a Anvers, a finals de l'Edat Mitjana, quan Flandes estava en el seu apogeu artístic. L'escultura tallada representa escenes de l'Antic i el Nou Testament, i figures de tots els rangs de la societat, des de reis i nobles fins a soldats i camperols amb vestits tradicionals flamencs. El compartiment central representa un Arbre de Jesse, que il·lustra la genealogia de Crist. Orgue No queda res de l'orgue original de Saint-Germain l'Auxerrois, construït abans de la Revolució. Alguns relats diuen que l'orgue actual va ser traslladat de la Sainte-Chapelle el juliol de 1791, on havia estat construït vint anys abans per François-Henri Clicquot, amb una caixa dissenyada per Pierre-Noël Rousset el 1752. Tanmateix, el seu estil neoclàssic sembla a alguns escriptors massa modern per a aquesta data. De 1838 a 1841, després de la destrucció de l'interior de l'església durant els disturbis de 1835, l'orgue va ser restaurat a fons per Louis-Paul Dallery. Entre les modificacions fetes per Dallery, a petició del nou organista, Alexandre Boëly, hi va haver l'addició de tecles i pedals addicionals per permetre a l'organista interpretar completament les obres de Johann Sebastian Bach. L'instrument va patir modificacions importants addicionals entre 1847 i 1850, 1864 i entre 1970 i 1980. Les últimes modificacions es van fer amb la intenció de recuperar el so original del primer orgue de Cliquot al segle XVIII. Això no va ser un èxit i algunes parts de l'instrument van esdevenir gradualment intocables. A partir del 2008 es va dur a terme una nova restauració, que es va encarregar de netejar la pols i preservar al màxim el mecanisme original. Es van netejar i tornar a posar en servei alguns dels tubs i efectes antics de l'orgue Cliquot que havien esdevingut intocables, i es van modificar i reharmonitzar altres tubs per recuperar al màxim el so original. L'orgue del cor més petit, al centre de l'església, va ser construït el 1838 per John Abbey, ampliat el 1900 per Joseph Merklin i reharmonitzat el 1980 per Adrien Maciet. Vitralls La major part dels vitralls medievals i renaixentistes van ser destruïts durant el saqueig de l'església el 1831, però en queden alguns exemples notables. Aquests inclouen la rosassa del transsepte sud, amb escenes de la Pentecosta dissenyades per Jean Chastellain, amb l'Esperit Sant prenent la forma d'un colom, i la finestra que representa la Incredulitat de Sant Tomàs, amb vidre de Jean Chastellain a partir d'un dibuix de Noël Bellemare (1533). La major part dels vitralls medievals i renaixentistes van ser destruïts durant la Revolució i els disturbis de 1831, però encara se'n poden trobar alguns exemples notables a les capelles laterals. La part més gran del vidre de l'església data de mitjan segle XIX. La Capella de la Verge conté exemples d'obres d'aquest període, de Charles-Laurent Maréchal i Louis-Napoléon Gugnon, i Etienne Thenvenot. Antoine Lusson, que va treballar en col·laboració amb Eugène Viollet-le-Duc, també va crear vidre neogòtic per a l'església. Tombes notables L'església conté diverses tombes d'artistes destacats que van contribuir a la decoració del veí Louvre durant els segles XVII i XVIII. Entre ells hi ha François de Malherbe (1628), Antoine Coysevox (1720), François Boucher (1770) i Jean-Baptiste-Siméon Chardin (1779). Referències Bibliografia Dumoulin, Aline; Ardisson, Alexandra; Maingard, Jérôme; Antonello, Murielle; Églises de Paris (2010), Éditions Massin, Issy-Les-Moulineaux, Enllaços externs Lloc web de l'església (in French)