NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Північний вокзал (Париж)

Північний вокзал, Гар-дю-Нор (фр. Gare du Nord) — один із семи вокзалів Парижа, тупикова станція, що належить національному операторові SNCF. Розташований в X окрузі. Вокзал забезпечує пересадки на метро (станція Гар-дю-Нор, лінії 4 та 5) та на мережу міських електричок RER (B, D та E). У 2002 пропускна спроможність вокзалу становила 180 мільйонів пасажирів, що є одним з найвищих показників у світі. Вокзал обслуговує як приміське сполучення (Transilien, TER Picardie), так і далеке сполучення з північним сходом Франції (SNCF лінії, в тому числі TGV), Великою Британією (Eurostar), Бельгією, Нідерландами та Німеччиною (Thalys). Історія Вперше вокзал на теперішньому місці побудований за замовленням залізничної компанії Chemin de Fer du Nord і відкритий 14 червня 1846. У тому ж році було завершено будівництво залізничної лінії Париж — Ам'єн — Лілль. Вокзал був занадто маленького розміру та не справлявся з потоком пасажирів. У 1860 був розібраний, і перенесений в Лілль, де знову зібрана будівля до сьогодні служить приміщенням вокзалу Lille-Flandres.. Для проєктування нової будівлі президент компанії Chemin de Fer du Nord, Джеймс Майер де Ротшильд найняв архітектора Жака Ігнаса Хітторффа. Будівництво тривало з травня 1861 по грудень 1865, але станцію відкрито недобудованою в 1864. Фасад вокзалу виконаний у формі тріумфальної арки. Будівля кам'яна, дах підтримують чавунні конструкції. Опорні колони із зовнішнього боку вокзалу були відлиті в Англії, оскільки в той час жодна інша країна світу не мала у своєму розпорядженні ливарних цехів такого розміру. Фасад прикрашений скульптурами, що символізують міста, в які ходили поїзди компанії. Вісім великих статуй (Лондон, Відень, Брюссель, Варшава, Амстердам, Франкфурт, Берлін, Кельн) символізують міста міжнародного сполучення, 12 менших, розташованих на фасаді нижче (Аррас, Ланс, Лілль, Бове, Валансьєн, Кале, Руан, Ам'єн, Дуе, Дюнкерк, Камбре, Сен-Кантен) символізують міста внутрішнього сполучення, це міста північно-західної Франції. Станцію багаторазово розширювали у зв'язку зі збільшенням обсягу пасажирських перевезень. Так, в 1884 додано 5 нових колій, в 1889 — додаткові колії для приміського сполучення. У 1906 вокзал з'єднано зі станцією метро (лінія 4), в 1908 побудовано іншу станцію на лінії 5. У 1994, у зв'язку з введенням в дію лінії Євростар до Лондона, проведено істотну реорганізацію під'їзних колій. Тепер вони виглядають таким чином: Платформи 1 — 2: Службові платформи, закриті для пасажирів Платформи 3 — 6: кінцева Євростар Платформи 7 — 8: відправлення Thalys на Брюссель, Амстердам і Кельн. Платформи 9 — 29: LGV Nord, поїзди далекого прямування, TER Picardie Платформи 30 — 40: приміське сполучення Платформи 41 — 44 (підземний поверх): RER B і D Примітки Посилання Інформація про вокзал від SNCF (фр.) s0013007 в базі Structurae Архівна копія на сайті Wayback Machine.
Cimetière de Montmartre

Cimetière de Montmartre (Montmartrekirkegården), hedder egentlig cimetière du Nord, som har heddet sådan siden indlemmelsen af kommunen Montmartre i Paris mellem 1818 et 1824, åbnede den 1. januar 1825. Beskrivelse Kirkegården er siden 1860 placeret i Paris i nr. 20, avenue Rachel, i det XVIII arrondissement. Den ligger i Montmatres gamle stenbrud. Den er en del af Paris' kirkegårde, hvor Montmartre ligger i nord, Père-Lachaise i øst, Montparnasse i syd og i hjertet af byen Passy. Kirkegården dækker omkring 11 hektar, nogenlunde det samme som cimetière des Batignolles, hvilket gør den til den tredjestørste i Paris efter Cimetière du Père-Lachaise og Cimetière du Montparnasse. I dag er der mere end 20.000 grave på kirkegården og 500 personer bliver begravet der årligt. Jernbroen pont de Caulaincourt fra 1888, strækker sig hen over kirkegården. Dalidas grav med statuen i naturlig størrelse er den mest besøgte grav på kirkegården, men ellers er mange berømtheder begravet der (En liste på fr.wikipedia). Kilder Eksterne henvisninger Le cimetière de Montmartre Cimetière de Montmartre på gravsted.dk
Cementerio de Montmartre

El cementerio del Norte (en francés: cimetière du Nord), popularmente conocido como el cementerio de Montmartre (cimetière de Montmartre) es un famoso cementerio localizado en el número 20 de la Avenue Rachel, en el XVIII Distrito de París, Francia. Historia Los cementerios habían sido prohibidos en París desde la clausura del cementerio de los Inocentes en 1786,​ pues presentaban peligros sanitarios. Varios cementerios nuevos sustituyeron a todos los parisienses, fuera de los recintos de la capital, a principios del siglo XIX: Montmartre en el norte, el cementerio de Père-Lachaise en el este, el cementerio de Passy en el oeste y el cementerio de Montparnasse en el sur. Localizado al oeste de la Butte,​ cerca del principio de la Rue Caulaincourt en la plaza Clichy, el cementerio en el barrio de Montmartre de París se construyó debajo del nivel de las calles en el agujero de una vieja mina con su entrada por la avenida Rachel debajo de la Rue Caulaincourt. Notas Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Cementerio de Montmartre. Le cimetière MONTMARTRE (en francés) Una lista más exhaustiva de personas enterradas (en inglés) Enlaces e imágenes. Colección de recursos (en inglés)
Cimetière de Montmartre

Cimetière de Montmartre (het kerkhof van Montmartre), officieel Cimetière du Nord, is het bekende kerkhof van de wijk Montmartre in Parijs. Het mag niet worden verward met het eveneens in Montmartre gelegen Cimetière Saint-Vincent. Geschiedenis Het dateert van 1795. Het kerkhof is minder groot dan het bekendere kerkhof Père-Lachaise, maar er liggen ook vele bekende kunstenaars begraven. Na de revolutie van 1789 werd hier een massagraf gegraven voor de slachtoffers van de talloze rellen, onder wie tientallen leden van de Zwitserse Garde. Het meest bezochte en het meest met bloemen versierde graf is bij uitstek het graf van de Franse zangeres Dalida. Ook het graf van France Gall wordt vaak bezocht. Bekende personen die hier zijn begraven Acteurs, cineasten Michel Galabru Dominique Laffin François Truffaut Kunstenaars Victor Brauner Edgar Degas Jean-Honoré Fragonard Jean-Baptiste Greuze Gustave Moreau Peter Soltykoff Chaïm Soutine Ary Scheffer Constant Troyon Militairen Marie-Pierre Kœnig Musici, dansers Lili Boulanger Nadia Boulanger Michel Berger Hector Berlioz Léon Boëllmann Marcel Jouhandeau Dalida Léo Delibes France Gall Eugène Gigout André Jolivet Francis Lopez Vaslav Nijinsky Jacques Offenbach Henri Sauguet Adolphe Sax Fernando Sor Schrijvers Pierre-Simon Ballanche Alexandre Dumas fils Théophile Gautier Edmond de Goncourt Jules de Goncourt Sacha Guitry Heinrich Heine Eugène Labiche Henry Murger Jules Denis Du Potet Ernest Renan Stendhal Alfred de Vigny Émile Zola (zijn tombe staat er nog, en zijn familie ligt er nog, maar zijn lichaam werd later overgebracht naar het Panthéon) Wetenschappers André-Marie Ampère Jean Bernard Léon Foucault
Cemitério de Montmartre

O Cemitério Norte, comumente conhecido como o Cemitério de Montmartre, foi inaugurado em 1 de janeiro de 1825. Em 2012, a cidade de Paris lançou um estudo para fortalecer a paisagem e a proteção do patrimônio do cemitério de Montmartre. Este estudo permitirá a classificação do local, no mesmo modelo que o já adotado para o Cemitério do Père-Lachaise. O Workshop de Planejamento Urbano parisiense (Apur) publicou seu estudo em dezembro de 2013. Como resultado, um registro inicial de monumentos históricos ocorreu por decreto de 20 de dezembro de 2013 para a capela Fournier. Descrição O Cemitério de Montmartre, incluído em Paris desde 1860, está localizado no número 20, da Avenida Rachel, no 18. º arrondissement. Ele está localizado no local das antigas pedreiras de Montmartre, famosa por sua gipsita que da qual foi feito um gesso usado em grande escala na capital. Fora dos limites antigos da capital foram criados o cemitério Montmartre ao norte, o Cemitério do Père-Lachaise ao leste, o Cemitério do Montparnasse ao sul e, dentro da cidade, o Cemitério de Passy ao oeste. O Cemitério de Montmartre cobre cerca de 11 hectares, a mesma área que o Cemitério de Batignolles, tornando-se o terceiro maior cemitério dentro dos muros depois de Père-Lachaise e Montparnasse. Hoje, o cemitério de Montmartre tem mais de 20. 000 concessões e aproximadamente 500 pessoas são enterradas lá todos os anos. É atravessada pela ponte Caulaincourt, uma ponte de metal construída após múltiplas polêmicas em 1888. O túmulo de Dalida, com sua escultura em tamanho natural e seus raios dourados, é o mais visitado e o mais ornamentado do cemitério. Histórico Durante a Revolução Francesa, os cemitérios foram considerados como propriedade do clero. Assim, pela lei de 15 de maio de 1791, eles passaram a ser considerados propriedade nacional. Pelo efeito desta lei, o cemitério da paróquia de Montmartre, o cemitério do Calvário, tornou-se propriedade da cidade, sendo fechado durante este período conturbado. É, provavelmente, ao encerramento do antigo cemitério que remonta à origem do grande cemitério do Norte que foi designado pela primeira vez, devido à sua localização, sob o nome do cemitério da Barrière Blanche e, em seguida, chamado de cemitério de Montmartre, Resto do Campo e, finalmente, o cemitério de Montmartre. [carece de fontes?] Este novo cemitério estava em operação em 1795, mas era então um recinto bastante estreito estabelecido no local de antigas pedreiras abandonadas. [carece de fontes?] Ver também Lista de personalidades sepultadas no cemitério de Montmartre Referências
Кладбище Монмартр

Кладбище Монмартр (фр. Cimetière de Montmartre), официально известное как «Cimitière du Nord» — кладбище на севере Парижа, в 18-м муниципальном округе. Открыто 1 января 1825. Является историческим памятником. Сегодня кладбище Монмартр насчитывает 20 000 могил. Ежегодно проводятся около 500 захоронений. История Кладбище было открыто 1 января 1825 года на месте заброшенного карьера, где раньше добывался гипс. Данный карьер использовался в качестве братской могилы во времена Французской революции. Первоначально кладбище было известно как Кладбище больших карьеров (фр. Cimetière des Grandes Carrières). Позднее его переименовали в Кладбище белого барьера (фр. Cimetière de la Barrière Blanche). Затем оно получило своё нынешнее название. Территория Расположено в 18-м муниципальном округе. Построено ниже уровня улицы. Площадь кладбища составляет почти 11 гектаров. На территории кладбища находится более 700 деревьев из 38 пород. На кладбище есть только один вход — на авеню Рашель. Галерея См. также Похороненные на кладбище Монмартр Примечания Ссылки A more comprehensive list Архивная копия от 12 декабря 2016 на Wayback Machine. Google Maps Архивная копия от 12 ноября 2012 на Wayback Machine.
Pokopališče Montmartre

Pokopališče Montmartre (Predloga:Jezik–fr) je pokopališče v Parizu (Avenija Samson 37) in priljubljena turistična točka, kjer so pokopani številni znani umetniki, ki so delovali v okrožju Montmartre. Nekateri izmed njih so: Adolphe Adam (1803–1856), skladatelj Charles–Valentin Alkan (1813–1888), skladatelj André–Marie Ampère (1775–1836), fizik Michel Berger (1947–1992), skladatelj, pevec Hector Berlioz (1803–1869), skladatelj Lili Boulanger (1893–1918), skladatelj Václav Brozík (1851–1901), češki slikar Antoine Carême (1784–1883), kuharski mojster Fanny Cerrito (1817–1909), italijanska balerina Dalida (1933–1987), egiptovska pevka in igralka Edgar Degas (1834–1917), slikar in kipar Léo Delibes (1836–1891), skladatelj Maria Deraismes (1828–1894), feministka Alexandre Dumas, fils (1824–1895), pisatelj Georges Feydeau (1862–1921), pisatelj Léon Foucault (1819–1868), znanstvenik Carole Fredericks (1952–2001), pevka Pauline Garcia–Viardot (1821–1910), operna pevka in skladateljica Théophile Gautier (1811–1872), pesnik in pisatelj Edmond de Goncourt (1822–1896), založnik La Goulue (Louise Weber) (1866–1929), kankan plesalka Jean–Baptiste Greuze (1725–1805), umetnik Sacha Guitry (1885–1957), igralec Heinrich Heine (1797–1856), nemški pesnik Louis Jouvet (1887–1951), igralec Marie Pierre Koenig (1898–1970), francoski general Eugène Labiche (1815–1888), dramatik Frédérick Lemaître (1800–1876), igralec Mary Marquet (1895–1979), igralka Auguste de Montferrand (1786–1858), arhitekt Gustave Moreau (1826–1898), simbolistični slikar Musidora (Jeanne Roques) (1889–1957), filmski igralec, režiser Vaslav Nižinski (1890–1950), ruski baletni plesalec Jacques Offenbach (1819–1880), nemški skladatelj Francisque Poulbot (1879–1946), slikar in ilustrator Adolphe Sax (1814–1894), glasbilar (izumitelj saksofona) Stendhal (1783–1842), pisatelj François Truffaut (1932–1984), filmska industrija Horace Vernet (1789–1863), slikar Alfred de Vigny (1797–1863), pesnik in pisatelj Émile Zola (1840–1902), pisatelj (tu je bil pokopan 6 let, potem so leta 1908 grob prestavili v Panthéon v Parizu) Johann Maria Farina (1785–1864) (tudi Jean Marie Jospeh Farina ali Giovanni Maria Farina), izumitelj in izdelovalec kolonjske vode (Eau–de–Cologne). Njegov nagrobnik je tudi na pokopališču Melaten–Friedhof v Kölnu v Nemčiji.
Гробље Монмартр

Гробље Монмартр француски "Cimetière de Montmartre" — налази се на северу Париза. Постоји још од 18. века и чини један од постојећа 4 гробља у Паризу. Такође спада у једно од туристичких места као и гробље Пер Лашез на истоку Париза. Познати покојници сахрањени на гробљу Адолф Адам Андре Мари Ампер Хектор Берлиоз Далида Теодор Шасрио Едгар Дега Александар Дима-син Вацлав Нижински Емил Зола Симон де Гонкур Стендал Леон Фуко Жан Леон Жером Жак Офенбах Жан Баптист Гренз Адолф Сакс Хајнрих Хајне Франсоа Трифо Фридрих Калкбренер Анри Жорж Клузо Ема Ливри Франс Гал Спољашње везе Гробља Гуглова мапа
Montmartrekyrkogården

Montmartrekyrkogården är en begravningsplats i Paris 18:e arrodissement. Här vilar en rad kända personer, bland andra: Marie-Henri Beyle, mer känd som Stendhal, romanförfattare Dalida, sångerska Edgar Degas, bildkonstnär Marceline Desbordes-Valmore – författare Léon Foucault – fysiker Heinrich Heine, poet André Jolivet – tonsättare Jean Lannes – Marskalk av Frankrike och politiker Jacques Offenbach, tonsättare Philippe Soupault, författare Den mest berömda graven är förmodligen Kameliadamens, Marie Duplessis, som avled i lungsot vid 23 års ålder. Mannen som skrev romanen om henne, den franske författaren Alexandre Dumas d.y., ligger också begravd på Montmartrekyrkogården. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Montmartrekyrkogården.
Paris Gare Saint-Lazare

A Paris Gare Saint-Lazare egy vasúti fejpályaudvar Franciaországban, Párizsban. Második a hat legforgalmasabb párizsi állomás között, naponta 274 000 utas fordul meg itt. Ebben csak a Gare du Nord előzi meg. Története Az első állomás Saint-Lazare-ben a jelenlegi helyétől kb. 150 méterre volt. 1837. augusztus 24-én nyílt meg Embarcadère des Batignolles néven. Az első vasútvonal Le Pecqbe vezetett. 1843-ban már három vonal indult innen, 1900-ra a vonalak száma megháromszorozódott. Jelenleg 28 vágány található itt, hat célállomáshoz. 1924. április 27-én az elővárosi vonatok miatt 750 V három sines rendszerrel egyenárammal lett villamosítva az állomás. Néhány vonal újra lett villamosítva már 25 kV 50 Hz-cel és felsővezetékkel az 1960-as években. Járatok A Gare Saint-Lazare állomásról távolsági Intercités vonatok indulnak Normandiába és regionális Transilien vonatok Párizs nyugati elővárosaiba. Intercités Saint-Lazare állomásról az alábbi Intercités járatok indulnak: Gare Saint-Lazare - Vernon - Rouen-Rive-Droite - Le Havre Gare Saint-Lazare - Évreux-Normandie - Lisieux - Caen - Cherbourg Gare Saint Lazare - Évreux-Normandie - Lisieux - Trouville-Deauville Gare Saint Lazare - Rouen-Rive-Droite - Dieppe Elővárosi vonatok (Transilien) Saint-Lazare állomásról az alábbi Transilien járatok indulnak: J Saint-Lazare - Conflans - Gisors Saint-Lazare - Ermont-Eaubonne Saint-Lazare - Conflans - Mantes-la-Jolie Saint-Lazare - Poissy - Mantes-la-Jolie - Vernon L Saint-Lazare - Cergy-le-Haut Saint-Lazare - Saint-Nom-la-Bretèche Saint-Lazare - Versailles-Rive-Droite Kapcsolata más pályaudvarokkal Kapcsolódó szócikkek A normandiai vonat érkezése, Gare Saint-Lazare További információk Paris Gare Saint-Lazare az SNCF hivatalos "Gares & Connexions" weboldalán (franciául) Információk a pályaudvarról Irodalom Delphine Désveaux, Gare Saint-Lazare, une rénovation, Les éditions Archibooks, 2012, 144 p., ISBN 978-2-35733-186-0 Delphine Désveaux, Saint-Lazare, Les éditions Archibooks, 2012, broché, ISBN 978-2-35733-184-6 Hélène Bocard, De Paris à la mer. La ligne de chemin de fer Paris-Rouen-Le Havre - A.P.P.I.F. (Inventaire général du patrimoine culturel - Images du patrimoine - 238), Paris, 2005 ISBN 978-2905913463 Pierre Bouchez, De Paris St-Lazare à Versailles et St-Nom-la-Bretèche (1839-2007), Éd. La Vie du Rail, 2007, 170 p. ISBN 978-2-915034-67-7 Bruno Carrière, Les trains de banlieue, tome I, Éd. La Vie du Rail, 1997, 303 p. ISBN 2902808666 Régis Chessum, Saint-Lazare: la grande métamorphose. Rail Passion, mai 2012, 14-22. Bernard Collardey, Les trains de banlieue, tome II, Éd. La Vie du Rail, 1999, 335 p. ISBN 2902808763 Bernard Collardey, La doyenne des grandes gares parisiennes. Rail Passion, mai 2012, 26-31. Bruno Carrière, Véronique David, Laurence de Finance et Paul Smith, Gare Saint-Lazare, Les verrière de Paris à New York, Paris, Somogy, 2012. H. Lartilleux, Géographie universelle des transports. Tome 1 - Géographie des chemins de fer français. Premier volume : La S.N.C.F., 179-186, Chaix, Paris, 1953 Philippe-Enrico Attal, « Saint-Lazare, première grande gare », Revue Paris de Lutèce à nos jours, mars 2015, 30-36 Jegyzetek
Gare Saint-Lazare

Gare Saint-Lazare (pol. Dworzec Świętego Łazarza), także Paris-Saint-Lazare – jeden z sześciu głównych dworców czołowych Paryża. Korzysta z niego około 85 milionów pasażerów rocznie, głównie w ruchu podmiejskim. Historia Historia dworca Saint-Lazare rozpoczyna się wraz z otwarciem linii kolejowej Paryż – Saint-Germain-en-Laye w 1837 r. Zbudowano wtedy prowizoryczny drewniany dworzec (Embarcadère de l’Ouest), w miejscu dawnego Parku Tivoli. W 1841 zbudowano drugi tymczasowy dworzec, według projektu architekta Alfreda Armanda. Budynek zbudowano na ulicy Sztokholmskiej (fr. Rue de Stockholm) tuż przed placem Europy (fr. Place de l’Europe), w poprzek peronów. Dwa pomosty prowadziły z budynku na perony. Intencją braci Pereire, promotorów tej linii kolejowej, było jej przedłużenie w kierunku centrum Paryża aż do ulicy Tronchet, prowadzącej do kościoła Magdaleny. Plany te zostały jednak ostatecznie zarzucone w 1841 z powodu sprzeciwu zainteresowanych właścicieli gruntów oraz władz miejskich. Inżynier Eugène Flachat wybudował nowy dworzec w miejscu obecnego według projektu Alfreda Armanda. Prace trwały w latach 1842–1853. W roku 1867 dworzec był już najbardziej uczęszczanym w Paryżu, w 25 mln pasażerów w ciągu roku. Z tego powodu rozbudowano go znacznie, tak że właściwie można mówić o konstrukcji czwartego z kolei budynku. Rozbudowany dworzec miał swoją inaugurację 2 czerwca z okazji wystawy światowej. Otwarcia dokonał Napoleon III, cesarz Francuzów w towarzystwie Franciszka Józefa I, cesarza Austrii i Aleksandra II, cara Rosji. W latach 1885–1889 architekt Juste Lisch prowadził prace przy kolejnej rozbudowie dworca na zlecenie Kompanii Kolei Zachodnich (fr. Compagnie des chemins de fer de l’Ouest). Po ukończeniu prac dworzec przyjął obecny kształt. W tamtych czasach zbudowano również naprzeciw dworca hotel Terminus, połączony z nim zadaszonym przejściem. W roku 1972 linia A kolei RER została przekazana w gestię RATP, co wiązał się z przetrasowaniem jej na nowy dworzec Gare Auber. W ten sposób z dworca Saint-Lazare przestały odjeżdżać pociągi linii, dla której wybudowano go 135 lat wcześniej. Francuska kolej państwowa SNCF uruchomiła plan renowacji dworca Demain Saint-Lazare (pol. Jutro Saint-Lazare) w ramach programu Gares en mouvement (pol. Dworce w ruchu). Prace potrwają do roku 2010. Infrastruktura Dworzec posiada 27 torów przy krawędziach peronowych. Obsługiwane relacje SNCF Corail: Vernon – Rouen – Hawr /- Dieppe Évreux – Lisieux – Trouville-Deauville /- Caen – Cherbourg SNCF TER: Rouen Lisieux Połączenia z siecią komunikacji miejskiej 5 linii metra kilkanaście linii autobusowych Zobacz też SNCF RER Dworzec Saint-Lazare w sztuce Dworzec Saint-Lazare był często tematem obrazów impresjonistów. Monet poświęcił mu cykl aż 12 obrazów zrealizowany w 1877 roku (jednym z nich jest Dworzec Saint-Lazare). Temat ten podejmowali również Edouard Manet i Gustave Caillebotte. Dworzec pojawia się również na fotografii wykonanej przez Henri Cartier-Bressona Za dworcem św. Łazarza – jednym z najsłynniejszych zdjęć w historii fotografii.
Gare Saint-Lazare

Gare Saint-Lazare ou Gare de Paris-Saint-Lazare é um dos seis terminais ferroviários de Paris. Ela está situada no 8º arrondissement. Primeira estação edificada na Ilha de França desde 1837 e afetada principalmente depois do trem de subúrbio, é a segunda estação mais movimentada de Paris. Transporta 100 milhões de usuários por ano. Ela perdeu o primeiro lugar depois da abertura da Linha A do RER, que retirou boa parte do tráfego proveniente do subúrbio oeste. Ela serve igualmente a Normandia. História A Gare Saint-Lazare foi criada em 1837 com a abertura da Linha de Paris - Saint-Germain-en-Laye ou Linha Paris - Saint-Germain-en-Laye. Nesta época a estação se chamava "Embarcadére des Batignolles" e se localizava um pouco antes da moderna estação. Em 1841, uma segunda estação foi criada no local da moderna estação. O projeto é do arquiteto Alfred Armand. A terceira estação foi construída pelo arquiteto Alfred Armand e o engenheiro Eugène Flachat no local moderno, rue Saint-Lazare, de onde vem o nome. Foi construída em um longo período de 1842 a 1853. Em 1867, a gare Saint-Lazare iniciou as extensões para a quarta estação, inaugurada em 2 de junho, à ocasião da Exposição universal, por Napoleão III. O tunnel de l'Europe foi suprimido e trocado por uma ponte metálica reconstruída mais tarde em 1931. De 1885 a 1889 um importante alargamento conferiu à gare Saint-Lazare sua fisionomia moderna. Os trabalhos são do arquiteto Juste Lisch. Restaurada em 1936, a gare apresenta, frente ao cour de Rome, sua bela escada dupla junta a uma escada rolante. Em 1907, um projeto de estação subterrânea dedicada aos trens de subúrbio é estudada, mas não é feita. Em 1972, a linha de Saint-Germain-en-Laye, integrada à Linha A do RER é transferida à RATP e aberta a nova estação Auber no bairro de l'Opéra, situada à 500 metros. A Gare Saint-Lazare é disposta de 27 vias e está em correspondência com muitas linhas de transporte urbano (metrô, ônibus e RER). A Gare Saint-Lazare se conectou com a Linha E do RER a partir de 1999. Serviços A Gare Saint-Lazare possui serviços de ligação com o Metrô de Paris (linhas 3, 12, 13 e 14) na Estação Saint-Lazare e com o RER (linha E) na Estação de Haussmann - Saint-Lazare. Galeria Referências Ver também Estação Saint-Lazare Estação de Haussmann - Saint-Lazare Transilien Saint-Lazare Metrô de Paris RER d'Île-de-France