NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hameau de la Reine

Hameau de la Reine (tj. Královnina osada) nebo Petit Hameau je idealizovaná vesnička (ferme ornée), která byla vybudována v 18. století na přání Marie Antoinetty. Nachází se v zámeckém parku ve Versailles poblíž zámku Malý Trianon a slouží jako muzeum. Historie V roce 1774 získala Marie Antoinetta od svého manžela Ludvíka XVI. darem letohrádek Malý Trianon, ve kterém si královna mohla odpočinout od dvorního života. Park kolem zámku nechala v následujících letech upravit podle anglického vzoru. V 18. století propagoval filozof Jean-Jacques Rousseau život v přírodě a život na venkově byl idealizovaně spojován s volností a krásou. Marie Antoinetta byla ovlivněna touto myšlenkou, a tak pro ni byla v letech 1783–1788 vybudována východně od Malého Trianonu vesnička Hameau. Jejím autorem se stal architekt Richard Mique. Tato vesnička byla jednou z aktivit, kvůli které nebyla královna u obyvatelstva oblíbená. Stříbrné hrábě, malé porcelánové kbelíky nebo žlaby z mramoru ve stájích, které byly součástí selského života Marie Antoinetty, popouzely poddané, jichž každodenní realita byla zcela odlišná. V roce 1785 nechala Marie Antoinetta ubytovat na statku rodinu z Touraine, která udržovala selské hospodářství v provozu a dotvářela tak obraz fungující vesničky. Marie Antoinetta byla během Francouzské revoluce popravena a architekta Richarda Mique stihl stejný osud. Vesnička byla spolu se zámkem zkonfiskována a v následujících letech chátrala. V roce 1810 byla z pokynu Napoleona I. zrestaurována. Stavby Kolem umělého jezera a potoka vznikl soubor staveb, které mají připomínat různé aspekty selského venkova. Vzdáleně stavby připomínají selský styl z Normandie, ovšem nejedná se o jednotný styl a budovy neměly pravděpodobně žádné reálné předobrazy. Osada se skládá z 12 staveb, které měly různé funkce. Nejdůležitější byl vlastní dům královny (Maison de la Reine). Zvnějšku působí stavba i ostatní domy velmi jednoduše, s tím ovšem kontrastuje vnitřní zařízení provedené ve vysoké kvalitě a luxusu, které ve skutečnosti nijak neodpovídaly běžnému životu na venkově. Z dalších staveb zde vznikly statek, mlýn, holubník, mlékárna nebo vyhlídková věž Marlborough. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Hameau de la Reine na německé Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hameau de la Reine na Wikimedia Commons
Aldea de la Reina

La aldea de la Reina (en francés: hameau de la Reine) es una dependencia del Pequeño Trianón, en el Palacio de Versalles. María Antonieta encargó la construcción de la aldea en el invierno de 1782 a 1783, buscando un lugar en el que alejarse de la rigidez de la corte. Inspirada por las obras de Rousseau, María Antonieta anhelaba una vida más rústica, cercana a la naturaleza; un pequeño paraíso en el que el teatro y la fiesta le hiciesen olvidar su condición de reina. La aldea, que también funcionaba como explotación agrícola, estaba influenciada por las ideas de la Fisiocracia y de la Ilustración desde el punto de visa de los aristócratas. Richard Mique fue el arquitecto encargado de construirlo basándose en la aldea del palacio de Chantilly y en los grabados del artista Hubert Robert. En el centro se encuentra un estanque, donde se pueden pescar carpas y lucios. A su alrededor, en la parte norte de los jardines y en el límite del Pequeño Trianón, Mique erigió doce cabañas de entramado de madera inspiradas en la arquitectura normanda y flamenca. La aldea se componía de una granja que producía leche y huevos para la reina, una torre en forma de faro, un palomar, un gabinete, un granero, un molino y una casa para el guarda. Cada edificio incluía una huerta, un vergel o un jardín de flores. La construcción más importante era la llamada «Casa de la Reina», en el centro de la aldea, al lado del puente de piedra que cruzaba el río.​ La aldea fue abandonada después de la Revolución francesa y desde entonces ha sido restaurada tres veces: la primera vez durante el reinado de Napoleón, entre 1810 y 1812, cuando se asentaron las bases de la aldea actual; la segunda vez en los años 30, gracias al mecenazgo de John Rockefeller Jr.; y la tercera vez a partir de los años 90, impulsada por Pierre-André Lablaude, director de arquitectura de monumentos históricos en Francia. En 2006 se abrió al público como parte de un espacio llamado Dominios de María Antonieta. Historia de la aldea En 1774, poco después de ascender al trono, Luis XVI regaló el Pequeño Trianón a María Antonieta. Ese mismo año comenzaron los trabajos para modificar el palacio y el jardín y se terminaron al completar el belvedere del jardín anglochino, en 1782. Estos paisajes de estilo suizo recordaban a María Antonieta al ambiente alpino de su infancia.​ Véase también Jardines de Versalles Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una galería multimedia sobre Aldea de la Reina del Palacio de Versalles. La aldea de la Reina en la página del Palacio de Versalles Archivado el 13 de junio de 2011 en Wayback Machine. Versalles en Google Earth
Mária Antónia faluja

Mária Antónia faluja (franciául: Hameau de la Reine, A királyné faluja), egy az 1782 és 1783 között, Mária Antónia francia királyné számára, Richard Mique építész által tervezett, egy mesterséges tó partján tizenkét épületből álló épületegyüttes, amely a Versailles-i kastély parkjában, a Kis-Trianoni palotához közel helyezkedik el. A falu stílusa a kor francia parasztházainak megfelelően épült, favázas homlokzatok és nádfedeles tetők jellemzik, belső terei viszont már gazdagon, a Versailles-i pompához hasonlóan díszítettek. A 18. század franciaországi arisztokráciájában végigsöprő naturalizmus hatására a gazdag nemesség szeretett úgy viselkedni mint az egyszerű, paraszti emberek, mely ötletet a Rousseau-i vissza a természetbe elv inspirálta, ám míg az épületek kívülről egyszerűek, addig belül ugyanúgy a luxus jellemzi őket. A falu a királyné számára szolgált visszavonulásként, ha úgy tetszik menekülésként a szigorú udvari etikett elől. A természetes és idilli környezetben egy mintagazdaságot hoztak létre a királyné számára. A falu legnagyobb és leghíresebb épületét is a királyné háza jelentette, ahol Mária Antónia fogadta legközelebbi barátait. Az épület belső tereiben Richard Mique mellett, Hubert Robert festő is segédkezett, a szobákat díszes bútorokkal és porcelánokkal látták el. Az összesen tizenkét épületből álló falut két részre osztották, öt házat a királyné birtokolt más-más használatra, míg a többi hét épület a falu mezőgazdaságának fenntartásában játszott szerepet, melyeket a királyné is szívesen és gyakran látogatott. A francia forradalmat követően a falu elhagyatottá vált, a forradalom idején még a malom tornya is leégett, ám az 1990-es években történő felújításokat követően megnyitották a nagyközönség számára. Galéria További információk Hivatalos oldal (franciául) Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Hameau de la Reine című angol Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Le Hameau de la Reine

Le hameau de la Reine is een pseudo-imitatief dorpje achter in de Franse tuin van het Kasteel van Versailles. Dit kleine dorp bevindt zich in de buurt van het Petit Trianon en werd op verzoek van koningin Marie Antoinette gebouwd omstreeks 1785. Velen verweten het hof een groteske vorm van decadentie en spilzucht; vooral de vorstin was mikpunt van kritiek. Ze liet het dorpje bouwen om daar te kunnen leven als "boerin". Zo was ze zelf ver weg van het hofprotocol waar ze een hekel aan had. Het dorpje is bewaard gebleven en telt een tiental huizen waaronder een watermolen (die verder geen functie had), een schapenstal en een boerderij. De vorstin hoedde de (geparfumeerde) schapen en molk zelf koeien samen met haar hofdames. Deze decadente uitspattingen bereikten Parijs hetgeen voer was voor de revolutionairen. De huisjes zijn van binnen niet te bezichtigen. Wel zijn er foto's van het interieur gepubliceerd. De vorstin liet de kamers inrichten als salons. Externe link website Kasteel van Versailles: Le hameau
Hameau de la Reine

Hameau de la Reine é um anexo do Petit Trianon localizado nos terrenos do Palácio de Versalhes, em Yvelines, França. Esse agradável lugarejo foi encomendado durante o inverno de 1782-1783, pela rainha Maria Antonieta, que queria fugir dos constrangimentos da corte de Versalhes, com a nostalgia de uma vida mais rústica, num cenário natural inspirado nos escritos de Rousseau, um pequeno paraíso onde o teatro e a festa a fariam esquecer sua condição de rainha. Esse lugar campestre, que também era uma fazenda, marcou a influência das ideias dos fisiocratas e filósofos do Iluminismo na aristocracia da época. Inspirado no hameau de Chantilly, sua construção foi confiada ao arquiteto Richard Mique, que contou com a assistência do pintor Hubert Robert. Referências
Sala del Joc de Pilota de Versalles

La Sala del Joc de Pilota de Versalles, fou la que va donar lloc a l'Assemblea Nacional (1789). Es va haver de fer en aquest lloc, ja que el rei Lluís XVI, havia tancat les sales on s'havia fet l'anterior assemblea, pel simple fet que havia creat molta discussió. Qui ja sabia d'aquesta informació eren els representants de la Noblesa i del Clergat, però els que representaven el tercer estat, no ho sabien, perquè van arribar al palau de Versalles, i es van trobar amb les portes tancades. Però, quan van anar-hi a Versalles, no hi havien només representants del tercer estat, també hi havia dels altres dos estaments, de la noblesa i del clergat. Doncs van decidir en fer la conferència, i la van nomenar com a "Assemblea Nacional", ja que en aquell moment representaven la nació francesa. Però prèviament, ja havien dit que no sortirien d'allà si no poguessin fer una nova constitució, per això després s'anomenen com "Assemblea Constituent". Aquestes assemblees, també van donar lloc a l'aparició de la dreta i esquerra, ja que es van asseure segons les seves afinitats, polítiques o/i personals, i al final ens trobem amb tres grups, els que es consideraven els "innovadors" es van asseure a l'esquerra, els "moderats" es van reunir al centre, mentre que els "defensors de consciència de la constitució" es van trobar asseguts a la dreta. Referències
Míčovna (Versailles)

Míčovna ve Versailles (francouzsky Salle du Jeu de Paume) je míčovna ve městě Versailles, kde se před vypuknutím Velké francouzské revoluce konala tzv. přísaha v míčovně. Sál se nachází v dnešní ulici Rue du Jeu-de-Paume. Jedná se o bývalou sportovní halu ze 17. století určenou pro míčovou hru jeu de paume. Historie Míčovnu postavil v roce 1686 architekt Nicolas Creté pro Ludvíka XIV. Když se 5. května 1789 v Grande Salle des Menu Plaisirs na zámku Versailles setkaly generální stavy, začala ústavní fáze Francouzské revoluce. Ludvík XVI., který měl pravomoc svolat a rozpustit generální stavy, nechal z politických důvodů uzavřít zasedací místnost. Poslanci třetího stavu se prohlásili za Národní shromáždění a potřebovali novou zasedací místnost. Shromáždili se proto mimo zámecký areál v míčovně ve městě. Zde společně s proreformními zástupci šlechty a duchovenstva dne 20. června 1789 složili tzv. přísahu v míčovně. Míčovna byla opuštěna během Druhého císařství a v roce 1883 přeměněna na muzeum Francouzské revoluce. Od roku 1848 je stavba chráněná jako historická památka. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Salle du Jeu de paume na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Míčovna na Wikimedia Commons (francouzsky) Oficiální stránky (francouzsky) Záznam v evidenci historických památek
Ballhaus (Versailles)

Das Ballhaus (französisch Salle du Jeu de Paume) in Versailles ist eine Sporthalle aus dem 17. Jahrhundert, die dem Jeu de Paume genannten Ballspiel diente. Es war in den Anfangstagen der Französischen Revolution der Ort des sogenannten Ballhausschwurs. Das Ballhaus liegt im Stadtgebiet von Versailles, in der heutigen Rue du Jeu de Paume. Als am 5. Mai 1789 im Grande Salle des Menus Plaisirs des Versailler Schlosses die Generalstände zusammentraten, begann die konstitutionelle Phase der Französischen Revolution. Ludwig XVI., dem nach der Verfassung die Einberufung und Entlassung der Generalstände zustand, ließ den Sitzungssaal aus politischen Gründen verschließen. Die Abgeordneten des Dritten Standes hatten sich mittlerweile zur Nationalversammlung erklärt und benötigten einen neuen Versammlungsraum. Sie zogen sich darauf in das außerhalb des Schlossgeländes liegende Ballhaus zurück. Dort leisteten sie zusammen mit reformbereiten Adligen und Angehörigen des 1. Standes am 20. Juni 1789 den Ballhausschwur. Weblinks Das Ballhaus von Versailles (Memento vom 17. Mai 2009 im Internet Archive) (englisch)
Sala do gry w piłkę

Sala do gry w piłkę (fr. salle du jeu de paume) – sala do gry w jeu de paume w Wersalu, przy ulicy Jeu de paume. W obiekcie tym miała miejsce przysięga, złożona przez deputowanych Stanów Generalnych, jeden z przełomowych momentów rewolucji francuskiej. Historia Sala została zbudowana w 1686 według projektu Nicolasa Creté. Służyła do uprawiania jeu de paume rodzinie królewskiej oraz innym osobom związanym z dworem wersalskim. Swoją historyczną rolę odegrała 20 czerwca 1789, kiedy deputowani stanu trzeciego, niewpuszczeni na dotychczasową salę obrad, postanowili zaprotestować przeciwko takiemu traktowaniu i wyrazić chęć dalszych prac nad zmianami we Francji. Udali się wówczas do sali i złożyli przysięgę, że będą kontynuowali prace aż do uchwalenia konstytucji. Scenę tę utrwalił na obrazie Jacques-Louis David. W 1793 sala otrzymała status tak zwanego dobra narodowego i została sprzedana. Już wtedy znajdowała się na niej tablica upamiętniająca przysięgę, zdjęta w czasach Restauracji Burbonów i przywrócona za monarchii lipcowej. W obiekcie znajdowała się pracownia malarza Antoine’a-Jeana Grosa, a następnie Horacego Verneta. Z kolei w okresie II Republiki sala została poddana niezbędnej konserwacji, a 14 marca 1848 miał w niej miejsce wielki bankiet. Po zamachu stanu z 1851 sala do gry w piłkę została zaadaptowana na kasyno oficerskie, które szybko splajtowało. Do roku 1883 obiekt stał pusty, następnie – po kolejnym remoncie – umieszczono w nim muzeum. Obecnie, po renowacji z 1988, budynek jest własnością francuskiego Zgromadzenia Narodowego. Galeria Bibliografia Historia sali do gry w piłkę (fr. • ang.)
Académie militaire de la Gendarmerie nationale

Die Académie militaire de la Gendarmerie nationale (AMGN) (Militärakademie der Französischen Gendarmerie), früher École des Officiers de la Gendarmerie nationale (EOGN) (Schule der Nationalen Gendarmerieoffiziere), ist die Offizierschule der französischen Gendarmerie nationale. Sie bildet – mit der Académie militaire de Saint-Cyr (Spezialmilitärschule Saint-Cyr), der École de l'air (Luftwaffefliegerschule), die École navale (die Französische Kriegsmarineschule), École polytechnique (der Militär Ingenieurschule), die École des Commissaires aux armées (Schule der Armeekommissare) und der "École de Santé des Armées (der Armeegesundheitsschule) – eine der neun größten französischen Militärschulen. Am 1. September 2024 änderte sie ihren Namen und wird zur Académie militaire de la gendarmerie nationale (Militärakademie der Nationalgendarmerie). Geschichte Am 3. Januar 1901: wurde per Dekret ein Studiengang eingerichtet, um Unteroffizieren den Zugang zur Offizierslaufbahn zu ermöglichen. Die Ausbildung fand in der SchombergKaserne in Paris statt. Mit Dekret vom 31. Dezember 1918 wurde dann die „Offiziersschule der Gendarmerie Nationale“ (EOGN) offiziell gegründet. Am Ende des Ersten Weltkriegs wurde die Ausbildung in Versailles durchgeführt. Während des Zweiten Weltkriegs zog die Schule zunächst in die „Villa Nitot“ in Pau und dann in die Charras-Kaserne in Courbevoie um. Am 1. Oktober 1945 ließ sich die EOGN schließlich im Augereau-Kaserne in Melun nieder. Am 1. September 2024, die Schule wird umbenannt Académie militaire de la Gendarmerie nationale (AMGN) Berühmte Absolventen Mallam Oubandawaki (1945–2004), nigrischer Offizier und Politiker Weblinks Offizielle Internetseite der AMGN (französisch, englisch)
Académie militaire de la Gendarmerie nationale

The Académie militaire de la Gendarmerie nationale (AMGN, lit. 'National Gendarmerie Military Academy'; formerly École des officiers de la gendarmerie nationale, EOGN) is the French Gendarmerie nationale officers school, created in 1901, based in Melun. It trains and teaches military officers who enter the officer corps. History In 1918, following the First World War, the school moved to Versailles and diversified by including in its ranks officers from not just the French Army but from other armies in Europe, as well as military police forces like the Spanish Civil Guard and the Italian Carabinieri, a tradition carried on till the present. It was not until 1937 that the school was presented Colours. This was officially handed over to the superintendent, Colonel Picot, 14 July 1937, on the Champs-Élysées by the President Albert Lebrun. During the Second World War, the school moved to Pau. In August 1943 it moved once again, this time to the Charras barracks in Courbevoie. It found its current home in the Augereau barracks in Melun on 1 October 1945. The year 2002 is particularly important for the history of the school. Indeed, from this date, recruitment is carried out directly by competitive examination for academics holding a master's degree. On 1 September 2008, it became the sole facility for the continuous training of Gendarmerie officers, both in the operational and support fields. A research centre was also created on 1 September 2008. Application Cadets are recruited through a national annual competitive exam, after previous graduate education. French students take exams on general knowledge, aptitude and intelligence; sit for an interview and pass a test of physical ability. In addition, a number of foreign students are admitted annually. Training Gendarmerie Officers are intended to command security professionals within the operational units of the gendarmerie. Their training lasts 2 years (1 year for captains and students who have already graduated from other military academies), and is structured around 4 semesters : 1st semester : military and tactical training with a view to acquiring the basics of command and developing the physical and moral qualities of future officers; 2nd semester : vocational training (technical and tactical) adapted to the gendarmerie's framework of action and environment within society ; 3rd semester : Professional training aimed at acquiring the tools and knowledge necessary for the implementation of gendarmerie resources by the future officer recognized as an expert in public security by the administrative, judicial, political and socio-economic authorities; at the same time, the officer can follow a university course leading to a master's degree; 4th semester : specialization of training and preparation for the first commission as a leader in one of the four dominant job areas: Public security, Riot control, Judiciary - Intelligence, Road traffic safety Regardless of the course taken, directly recruited graduates are given an officer's commission as well as the transferees from other institutions. References External links Official Site
Cimetière communal de Pantin

Le cimetière communal de Pantin est un des deux cimetières de la ville de Pantin, avec le cimetière parisien de Pantin. Il est situé rue des Pommiers, près du fort de Romainville et est parfois appelé cimetière des Pommiers. Description Outre l'ancienne nécropole qui se trouvait autour de l'église Saint-Germain de Pantin, il s'agit du plus ancien cimetière de la ville, et, créé en 1818 à la suite du décret impérial sur les sépultures de 1804, il en recueillit les restes funèbres. Au contraire du cimetière parisien de Pantin et, avec quatre hectares, de superficie considérablement inférieure, il est exclusivement géré par la commune. Le cimetière comporte un carré militaire et un monument aux Morts de la guerre de 1870. En 2012, a été érigé un monument des Morts pour la France, qui recueille les restes des concessions non renouvelées de soldats tués au combat. Personnalités inhumées au cimetière parisien de Pantin André Lagache (1885-1938), pilote automobile français, premier vainqueur des 24 Heures du Mans en 1923 Charles Auray (1879-1938), député et sénateur socialiste Jean Lolive (1910-1968), sénateur, député communiste, maire de Pantin Julien Mamet (1877-1932), aviateur Le boxeur Théo Medina (mort en 1983 à 64 ans) Le peintre Louis Péronne (1892-1963). Notes et références Voir aussi Liens externes PANTIN (93) : cimetière communal Portail de la Seine-Saint-Denis Portail de la mort
Cimetière communal de Drancy

Le cimetière communal de Drancy est un des deux lieux de sépultures de la commune de Drancy en Seine-Saint-Denis, avec le cimetière intercommunal de La Courneuve. Il est situé rue Sacco-et-Vanzetti, et est circonscrit par la rue Anatole-France. L’entrée principale se trouve au débouché de la rue Roger-Petieu. Historique Le cimetière communal de Drancy a été créé en 1895, et n'a pas à ce jour, été agrandi. Il a bénéficié de la pose d'ouvrages cinéraire en 2015. Description Composé d'un seul espace de forme approximativement carrée, le cimetière offre une apparence très minérale, sauf dans ses aménagements les plus récents. Il s'y trouve un monument aux morts de la Première Guerre mondiale, inauguré en 1923. L’ossuaire est remarquable pour sa présentation soigneuse des restes funéraires dans des reliquaires. Personnalités Jean Garcia (1925-2012), homme politique. Jacques Jorissen, fusillé le 23 avril 1942 à Nantes à l'âge de 23 ans. Maurice Nilès (1919-2001), résistant et homme politique. Notes et références Portail de la Seine-Saint-Denis Portail de la mort
Cimetière de Champigny-sur-Marne

Le cimetière de Champigny-sur-Marne, dit ancien cimetière ou cimetière du Centre, est un des cimetières municipaux de la commune de Champigny-sur-Marne dans le Val-de-Marne. Il abrite la tombe de Georges Marchais (1920-1997), secrétaire général du Parti communiste français de 1972 à 1994. Description Personnalités inhumées René Bonnet (1904-1983), pionnier de la Formule 1 Émilie Bouchaud dite Polaire (1874-1939), actrice et artiste de café-concert Ray David Grammont dit Tonton David (1967-2021), chanteur de reggae Georges Marchais (1920-1997), secrétaire général du PCF, député de 1973 à 1997, et Liliane Marchais (1935-2020) Albert Thomas (1878-1932), homme politique socialiste Notes et références Portail du Val-de-Marne Portail de la mort