NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Senat francès

El Senat (Sénat) de França constitueix la cambra alta del Parlament francès. Té el poder legislatiu juntament amb l'Assemblea Nacional. És, en virtut de l'article 24 de la Constitució de la V República, la cambra de representació de les entitats territorials i dels francesos a l'estranger. És conegut també col·loquialment com Alta Assemblea. D'ençà de la darrera reforma legislativa, a partir del 2011 el Senat està compost per 348 membres. D'aquests, 326 són elegits als departaments de l'estat francès i representen les col·lectivitats territorials. Els altres 22, són elegits i representen els territoris d'ultramar (10 senadors en total) i els francesos residents a l'estranger (12 senadors). El nombre de senadors elegits a cada departament o territori varia en funció de la població que hi ha en cada una d'aquestes circumscripcions; la llei disposa del nombre atribuït en cada cas. Tots tenen un mandat de 6 anys, però són elegits per meitat cada 3 anys. Els senadors representant als departaments són elegits per sufragi indirecte: són elegits no pas directament per la població sinó per un col·legi de grans electors, format per tots els càrrecs electes de la circumscripció (diputats, senadors, consellers regionals, consellers departamentals, i consellers municipals –o delegats d'aquests–). En els departaments on s'elegeixen només 2 senadors o menys, el mètode d'elecció és l'escrutini majoritari a dues voltes (si cal); i en els departaments on s'elegeixen 3 o més senadors, el mètode és la representació proporcional. Pel que fa als senadors representant els territoris d'ultramar i els francesos residents a l'estranger, s'apliquen mètodes lleugerament particulars per a cada cas. La seu del Senat és al Palau de Luxemburg, al 6è arrondissement de París i està vigilat per la Guàrdia Republicana. Davant de l'edifici hi ha el jardí del Senat, el Jardí de Luxemburg, que està obert al públic. Aquesta cambra tradicionalment ha estat controlada per forces conservadores, durant la V República (l'actual), des del 1959 fins al 2011 així ha estat fins que a les eleccions senatorials del 25 de setembre de 2011 l'esquerra s'emportà la majoria absoluta. Referències Vegeu també Assemblea Nacional Llista dels senadors nord-catalans al Senat francès Parlament de França Categoria:Senadors francesos Enllaços externs Lloc web oficial
Frankrigs senat

Frankrigs senat er andetkammeret i det franske politiske system. Senatet er består af 348 senatorer og er oprettet i 1795. Det holder til i Palais du Luxembourg i Paris. Historie Senatet blev oprettet i 1795 under navnet "Conseil des Anciens", dvs ældrerådet, i henhold til konstitutionen af 1795. Opgaver Senatet har to hovedopgaver: at konstituere regeringen sammen med Assemblée Nationale at udøve kontrol med regeringen Kontrollen med regeringen udøves gennem spørgsmål, debatter og undersøgelser som senatorerne iværksætter. Senatorerne Senatorerne vælges for en periode af 6 år. Og det er sådan, at der er to "grupper" senatorer, der vælges forskudt i forhold til hinanden. Der er således valg til senatet hvert 3. år. Valgbarhedsalderen er 24 år. Valg Der er som sagt 348 senatorer, de er valgt i alle egne af Frankrig, herunder de oversøiske dele af landet. De vælges af 150.000 valgmænd. Valgmændene er: Medlemmer af Assemblée Nationale Rådsmedlemmer i regionalrådene Rådsmedlemmer i departementsrådene Delgerede fra kommunalrådene Repræsentanter for franskmænd i udlandet Sammensætning Efter valget 25. september 2011 er senatet sammensat således: Ekstern henvisning "Senatets hjemmeside" (fransk). Arkiveret fra originalen 1. juli 2006. Hentet 26. september 2011. Kilder
Szenátus (Franciaország)

A szenátus (franciául le Sénat) a kétkamarás francia parlamenti rendszer felsőháza, amely az alsóházat jelentő nemzetgyűléssel együtt alkotja a törvényhozó hatalmat. Az Ötödik Köztársaság alkotmányának 24. cikkelye értelmében területi alapon szerveződik. A szenátus székhelye a párizsi Luxembourg-palota. A 2011-es megújítása óta 348 főből álló szenátus számtalan választási reformon ment keresztül. A 2003 július 30-án elfogadott 2003-697-es számú törvény értelmében a szenátorokat 150 000 elektor választja meg hat évre oly módon, hogy 2011-től a mandátumok felét háromévente megújítják. A szenátusban az Ötödik Köztársaság megszületésétől kezdve a jobboldali és centrista erők voltak többségben, ám 2011-ben első alkalommal a baloldal abszolút többséget szerzett. 2014. október 1. óta a Szenátus elnöke Gérard Larcher. Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Sénat (France) című francia Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Senat (Francja)

Senat (fr. Sénat) – izba wyższa francuskiego parlamentu. Tworzy go 348 senatorów, a przewodniczącym jest Gérard Larcher. Historia Senat, podobnie jak parlament w ogóle, nie istniał w ramach królewskich, absolutnych rządów ancien régime. W pierwszych latach rewolucji francuskiej powstało jednoizbowe Zgromadzenie Narodowe, które było wyrazem demokratycznych dążeń przywódców rewolucyjnych. Kolejne zmiany polityczne i uchwalane konstytucje też zachowywały jednoizbowy parlament. Pierwszy raz izba wyższa pojawiła się w tzw. konstytucji dyrektorialnej z 1795 roku pod nazwą Rady Starszych. Jednak dopiero w 1799 roku, po przewrocie 18 brumaire’a Napoleona Bonaparte wyższą izbę parlamentu nazwano Senatem. Funkcjonował on w latach 1799–1804 w ramach systemu konsulatu. 18 maja 1804 roku Senat przegłosował powstanie cesarstwa francuskiego z Napoleonem Bonaparte jako cesarzem. Choć władza cesarza była absolutna Senat nadal funkcjonował aż do upadku cesarstwa w 1814. Po restauracji Burbonów i wydaniu Karty Konstytucyjnej Senat został zastąpiony przez arystokratyczną Izbę Parów. Został natomiast przywrócony w latach 1852–1870 na mocy konstytucji II Cesarstwa. Po kilkuletniej przerwie funkcjonował ponownie w latach 1875–1940 na mocy konstytucji III Republiki. Po upadku III Republiki w 1940 roku Senat przestał funkcjonować, a w nowej IV Republice zastąpiono go Radą Republiki. Został przywrócony i istnieje w obecnej formie od 1958 roku, na mocy konstytucji V Republiki. Skład i sposób wyboru Do września 2004 roku w Senacie zasiadało 331 członków, wybieranych na okres 9 lat. Od tego czasu liczba senatorów ulegała jednak stopniowemu rozszerzeniu, aż w 2011 roku osiągnęła 348. Ponadto kadencja została skrócona do 6 lat, a połowa składu wymieniana jest co 3 lata. Do 2004 roku zaś, co 3 lata wymieniano jedną trzecią składu izby. Senatorowie wybierani są w wyborach pośrednich, przez ok. 145 tys. elektorów – głównie przedstawicieli władzy lokalnej. Obecny skład Senatu (styczeń 2019) Źródło: Przewodniczący Senatorowie wybierają jedną osobę spośród swego grona na przewodniczącego izby. Obecnie funkcję tę sprawuje Gérard Larcher. Osoba piastująca ten urząd zajmuje trzecie miejsce w kolejności precedencji we Francji, a w przypadku śmierci, impeachmentu, lub rezygnacji prezydenta przewodniczący Senatu przejmuje jego obowiązki. Do tej pory zdarzyło się to dwukrotnie - po ustąpieniu gen. de Gaulle'a w 1969 oraz śmierci Georges'a Pompidou w 1974 roku. Rola Senatu Francuski Senat pełni przede wszystkim funkcję ustawodawczą. Jego konstytucyjnym zadaniem jest również sprawowanie kontroli nad rządem. Siedziba Siedzibą Senatu jest Pałac Luksemburski położony w szóstym paryskim arrondissement. W jego pobliżu znajduje się Ogród Luksemburski. Budynku strzeże Francuska Gwardia Republikańska. Zobacz też Zgromadzenie Narodowe Kongres Parlamentu Francuskiego Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna witryna francuskiego Senatu
Senado da França

O Senado da França (em francês: Sénat) é a câmara alta do Parlamento da França, sendo a outra a Assembleia Nacional. O Senado é composto por 348 membros cuja função é representar os interesses da Coletividade territorial, bem como dos cidadãos franceses residentes no exterior. O Senado possui menos membros em relação a Assembleia Nacional, estando sujeito a menor impacto político do que a mesma. Contudo, ambas as câmaras exercem a mesma influência política quando reunidas em Parlamento. O atual presidente do Senado francês é Gérard Larcher, membro do Os Republicanos. História A primeira câmara alta a se organizar na França foi durante o Diretório, sendo denominada Conselho dos Anciões. Desde então o Senado sobreviveu ao Primeiro e Segundo Império. Era o Senado Conservador, sendo superficialmente modificado aos moldes do Senado romano. Após a Restauração Bourbon e o estabelecimento do pariato francês, os cargos do Senado passaram a ser hereditários, constituindo um órgão semelhante a Câmara dos Lordes do Reino Unido. A França adotou o modelo unicameralista durante a Segunda República, mas, com a ascensão do Segundo Império, o Senado voltou a ser a câmara alta do parlamento. Após várias mudanças profundas ou superficiais, o Senado voltou a ser a câmara alta da França e é assegurado pela constituição de 1958. Sede Os membros do Senado se reúnem no Palácio do Luxemburgo, no 6º arrondissement de Paris. O Palácio pertence ao Governo francês e, portanto, ao Senado, mas grande parte da área do prédio e o Jardin du Luxembourg são abertos ao público. Eleições Os senadores são eleitos indiretamente por cerca de 150 000 oficiais, incluindo prefeitos e conselheiros locais. Membros Senador vitalício Na França, a condição de senador vitalício (sénateur inamovible) foi estabelecida em 1875 e abolida em 1884, sendo mantida somente para os ocupantes ainda vivos à época. O último senador vitalício foi Émile Deshayes de Marcère, que faleceu em 1918. Ao contrário de muitos países, na França o ex-presidente não é um senador vitalício. Entre vários senadores vitalícios da história da França, se destacaram: Jules Barthélemy-Saint-Hilaire (1805-1895) Marcellin Berthelot (1827-1907) Jean-Baptiste Billot (1828-1907) Paul Broca (1824-1880) Louis Buffet (1818-1898) Ernest Courtot de Cissey (1810-1882) Émile Deshayes de Marcère (1828-1918) Jules Armand Stanislas Dufaure (1798-1881) Édouard René de Laboulaye (1811-1883) Émile Littré (1801-1881) Jules Simon (1814-1896) Pierre Emmanuel Tirard (1827-1893) Henri-Alexandre Wallon (1812-1904) Charles-Adolphe Wurtz (1807-1884) Presidentes O Senado elege um presidente a cada 3 anos, podendo um senador ser reeleito inúmeras vezes. O Presidente do Senado é o primeiro na linha de sucessão presidencial em caso de morte, renúncia ou afastamento do Presidente da República; tornando-se, então, presidente interino até que ocorram novas eleições presidenciais. O ex-presidente do Senado, Alain Poher, já assumiu o governo francês em duas ocasiões: em 1969 (quando da renúncia de Charles de Gaulle) e em 1974 (morte de Georges Pompidou). Quinta República
Franska senaten

Frankrikes senat (franska: Le Sénat), senaten, är det franska parlamentets första kammare. Senaten har sitt säte i Palais du Luxembourg. Ledamöterna – senatorerna – väljs av lokala församlingar, till skillnad från den direktvalda nationalförsamlingen. Fram till 2004 hade kammaren 321 ledamöter, valda på nio år. Det året ändrades mandatperioden till sex år, samtidigt som antalet ledamöter successivt ökade till 348 för att återspegla förändringarna i landets demografi. Se även Frankrikes nationalförsamling Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Frankrikes senat. Officiell webbplats (franska) (engelska)
Сенат Франції

Сенат (фр. Sénat) — верхня палата сучасного парламенту Франції, є однією з гілок законодавчої влади Франції. На відміну від нижньої палати парламенту Національної асамблеї вирізняється відсутністю гострих дебатів та пильної уваги з боку засобів масової інформації. Сенатом також називалася верхня палата парламенту за часів Французької революції 1799—1804 років. Склад і вибори До вересня 2004 року Сенат складався з 321 сенатора, які обиралися на 9 років. Зараз термін скорочений до 6 років, а склад поступово збільшувався, так що до 2010 року кількість сенаторів досягла 346 чоловік. Збільшення кількості сенаторів є віддзеркаленням демографічних змін у французькому суспільстві. Кожні три роки переобирається одна третина Сенату. Пасивне виборче право наступає з 35 років. На відміну від депутатів Національної асамблеї сенатори обираються у процесі непрямих виборів приблизно 150 тисячами виборців, до яких входять мери, місцеві депутати та депутати Національної асамблеї. Система складена таким чином, що надає перевагу аграрним областям. Це призводить до того, що з часу утворення Сенату П'ятої республіки він залишається консервативним — таким чином задіюється важливий законний метод стримування популізму (риторики, до якої нерідко вдаються «ліві»), зрівноважуючи принцип «революційності змін» принципом «дотримання традиції і еволюційного розвитку». За традицією, яка склалася з часів Французької революції, праві партії займають праве крило зали засідань, а ліві партії — ліве крило. Керівництво З 2014 року головою Сенату Франції є Жерар Ларше. Див. також Національна асамблея Франції Люксембурзький палац Примітки Література Французькою: Jacques Baguenard: Le Sénat. 2. Auflage. Presses Universaitaires de France, Paris 1997, ISBN 2-13-047988-X. Jean Cluzel: Le Sénat dans la société française. Economica, Paris 1990, ISBN 2-7178-1972-X. Pascal Jan: Le Parlement de la Ve République. Ellipses Marketing, 1999, ISBN 2-7298-7925-0. Didier Maus: Le Parlement sous le Ve République. 3. Auflage. Presses Universaitaires de France, Paris 1996, ISBN 2-13-047848-4. Англійською: Samuel C. Patterson und Anthony Mughan: Senates. Bicameralism in the Contemporary World. Ohio State University Press, 1999. Der Senat in vergleichender Perspektive, ISBN 0-8142-5010-6. George Tsebelis und Jeanette Money: Bicameral Negotioations: The Navette System in France. In: British Journal of Political Science. 25, S. 101—129. Посилання Офіційний сайт
Фигаро

„Фигаро́“ (на френски: Le Figaro) е френски вестник, сред водещите всекидневници в страната. Редакторският му колектив е консервативно настроен и като цяло подкрепя политическата партия Сбор за Републиката и нейния наследник Съюза за народно движение. Парижкият вестник е основан през 1826 година като сатиричен ежеседмичник. Името и мотото си взима от „Севилският бръснар“ – пиеса от Пиер Бомарше. Мотото на вестника Sans la liberte de blamer, il n'est point d'eloge flatteur означава Няма похвала без свободата да критикуваш. До 1854 г. вестникът не се публикува редовно. Същата година е поет от Хиполит дьо Вилемесан. До 1866 г. се радва на най-големия тираж в страната. Става всекидневник на 16 ноември 1866 г., когато са закупени 56 000 броя. Сред сътрудниците на вестника в ранните му години са Алберт Волф, Емил Зола, Алфонс Кар и Жул Клерти. На 16 март 1914 г. Гастон Калмет, редактор на „Фигаро“, е убит от Хенриет Кьоло, съпругата на бившия премиер на Франция Жозеф Кьоло. Причината е, че Калмет публикува писмо, което поставя под съмнение честността на Жозеф Кьоло в личен план. До началото на Втората световна война „Фигаро“ се превръща във водещ френски вестник. След войната става трибуна на по-богатата част от средната класа, а днес продължава да отстоява консервативните си позиции. През 1922 г. е закупен от парфюмерийния магнат и милионер Франсоа Коти. Робер Ерсан купува вестника през 1975 г. Групата „Карлайл“ получава 40% от вестника (1999), които продава през март 2002 г. Към 2004 г. „Фигаро“ се управлява от Серж Дасо – консервативен бизнесмен и политик, който е известен главно като собственика на самолетния производител „Dassault Aviation“. Според някои е скандално това, че собственикът на голям национален вестник контролира и голям военен снабдител, а освен това е кмет и сенатор от управляващата партия, а синът му Оливие Дасо е член на френския парламент и принадлежи към същата партия. В отговор на това Дасо вмята в интервю по националното радио „Франс Интер“, че „вестниците трябва да разпространяват здравословни идеи“, а „левите идеи не са здравословни идеи“. Външни препратки Официален сайт
Le Figaro

Le Figaro és un dels grans diaris francesos. Aquest diari és el més antic de França que encara està en circulació. Normalment és considerat com el diari de l'Académie Française. La seva línia editorial és considerada com a conservadora i propera a la Unió per un Moviment Popular (membre del Partit Popular Europeu). El seu president és l'industrial i polític Serge Dassault. Història El 15 de gener de 1826, apareix el primer exemplar de « Le Figaro ». El 1866, Le Figaro es converteix en un diari. Referències Web web oficial
Le Figaro

Le Figaro je jeden z vůdčích francouzských deníků. Je spíše konzervativní, pravicově-centristicky laděný. V roce 2006 se dle databáze OJD denně prodalo kolem 330 tisíc výtisků. Tiskne se ve formátu berliner a je nejstarším do současnosti vydávaným francouzským deníkem. Vlastníkem deníku je Le Figaro Group. Le Figaro byl založen 15. ledna 1826 jako satirický týdeník, který si své motto vzal z Beaumarchaisovy hry Figarova svatba: Sans la liberté de blâmer, il n'est point d'éloge flatteur, tedy česky Bez svobody kritizovat není pravé chvály. V roce 1854 časopis převzal Hippolyte de Villemessant, kterému se podařilo z něj během dvanácti let udělat nejčtenější francouzský deník. Od té doby si přes změny majitelů a orientací deník drží své místo mezi nejvýznamnějšími francouzskými tištěnými médii. Současným vlastníkem je Le Figaro Group. Historie 15. ledna 1826 vyšlo první číslo deníku Le Figaro. V roce 1866 se Le Figaro změnil na deník. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Le Figaro na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Le Figaro na Wikimedia Commons Stránky deníku Le Figaro Mediální profil The Carlyle Group a její vztah k deníku OJD databáze
Le Figaro

Le Figaro er en af Frankrigs førende aviser. Den bliver generelt betragtet som konservativ og støtter da også partiet UMP. Avisen blev stiftet i Paris i 1826 som et satirisk ugeblad og tog sit navn og motto fra komedien Barberen i Sevilla af Beaumarchais. Mottoet er: "Sans la liberté de blâmer, il n'est point d'éloge flatteur" – "Uden frihed til at kritisere er der ingen sand ros". Den blev udgivet noget irregulært frem til 1854, hvor den blev overtaget af Hippolyte de Villemessant. I 1866 var den blevet den største avis i Frankrig. I dag kontrolleres Le Figaro af Serge Dassault (gennem Groupe Dassault), som er en konservativ forretningsmand, der er mest kendt for at eje fly- og våbenproducenten Dassault Aviation. Kombinationen af, at Dassault ejer en vigtig avis og er en stor leverandør til militæret samtidig med, at han selv er borgmester og senator for UMP, har ledt til en del kritik. Til det svarede Serge Dassault, at "aviser må sprede sunde ideer", og at "venstreorienterede ideer ikke er sunde". Historie I 1866 blev Le Figaro en daglig avis. Noter
Le Figaro

Le Figaro este un ziar cotidian conservator francez, care prezintă în articolele sale probleme economice și sociale. Împreună cu cotidianul Le Monde sunt cele mai importante ziare cu caracter informativ din Franța. Le Figaro a luat ființă la data de 15 ianuarie 1826, numele său fiind legat de personajul din piesa de teatru Le Barbier de Séville a lui Beaumarchais care a inspirat opera lui Rossini Bărbierul din Sevilla și compoziția lui Mozart Nunta lui Figaro. Pe prima pagină apare antetul Sans la liberté de blâmer il n'est point d'éloge flatteur ce poate fi tradus ca Fără libertatea de a critica, nu exista elogiu adevărat. Din anul 1866 ziarul apare zilnic, el fiind cel mai vechi cotidian din Franța. Printre redactorii renumiți de la Le Figaro se numără: Albert Wolff, Émile Zola și Jules Claretie. Numărul exemplarelor vândute în ultimii ani a rămas constant, el atingând cifre între 339.236 și 330.237 de exemplare. Le Figaro a contribuit la înființarea cotidienelor European Dailies Alliance (EDA), Die Welt (Germania), Daily Telegraph și ABC (Spania). După publicarea în Le Figaro a unui articolul al lui Robert Redeker în care acesta punea întrebarea Face aux intimidations islamistes, que doit faire le monde libre? (Ce trebuie să facă o lume liberă în fața intimidărilor islamiste?) reacția în lumea arabă a fost interzicerea apariției ziarului în Egipt și Tunisia, autorul articolului fiind amenințat în mod repetat cu moartea. Istorie La 15 ianuarie 1826 apare primul număr al publicației Le Figaro. În 1866, Le Figaro devine un ziar cotidian. Note Legături externe lefigaro.fr, versiune electronică a cotidianului Le Figaro Colecția 1826 - 1840 și 1854 - 1942 a cotidianului Le Figaro în Gallica, biblioteca digitală a Bibliotecii Naționale a Franței
Le Figaro

«Фигаро́» (фр. Le Figaro) — старейшая ежедневная французская газета, основанная в 1826 году. Название получила в честь Фигаро — героя пьес Бомарше. Из его же пьесы «Безумный день, или Женитьба Фигаро» взят девиз газеты, напечатанный прямо под её названием: «Где нет свободы критики, там никакая похвала не может быть приятна» (фр. Sans la liberté de blâmer, il n’est point d'éloge flatteur). До апреля 1854 года выходила нерегулярно в небольшом формате на четырёх страницах. Имела сатирическое содержание. Среди первых редакторов были: Феликс Дэвин; Леон Гозлан; Огюст Жал; Жюль Жанен; Альфонс Карр; Нестор Рокплан; Жорж Санд; Жюль Сандо. В 1854 году Ипполит де Вильмесан приобрёл издание и предпринял с десяток попыток его оживить, публикуя всё скандальное и пикантное из парижской жизни и в самом занимательном изложении. Успех издания был чрезвычайный; из еженедельного журнала оно выросло в большую газету, и с 1866 года газета выходит ежедневно. В 2005 году тираж составлял около 340 тыс. экземпляров. В 1975 году газета была приобретена Робером Эрсаном (Robert Hersant). В 1999 году американский инвестиционный фонд Carlyle Group приобрёл 40 % акций газеты, которые были проданы им в 2003 году. По состоянию на 2004 год газета находилась под контролем консервативного политика и миллиардера Сержа Дассо, известного как глава французской аэрокосмической корпорации Dassault Aviation. В одном из радиоинтервью Дассо заявил, что «газеты должны пропагандировать здоровые идеи». Считается, что газета отражает точку зрения умеренно правых партий. За это «Фигаро» регулярно подвергается критике со стороны «левых» изданий, таких как «Либерасьон», «Marianne» и других. Примечания Литература Фигаро : [арх. 3 января 2023] // Уланд — Хватцев [Электронный ресурс]. — 2017. — С. 301. — (Большая российская энциклопедия : [в 35 т.] / гл. ред. Ю. С. Осипов ; 2004—2017, т. 33). — ISBN 978-5-85270-370-5. John C. Merrill, Harold A. Fisher. The World’s Great Dailies: Profiles of Fifty Newspapers (1980), pp. 124-29. Ссылки Официальный сайт газеты Оцифрованные архивы газеты «Фигаро» с 1826 по 1942 год // Gallica (фр.) Медиа-профиль газеты «Фигаро» и Робера Эрсана (англ.). Архивировано из оригинала 30 марта 2008 года. «Carlyle Group» о приобретении газеты «Фигаро» (англ.). Архивировано из оригинала 28 октября 2007 года.