NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Церковь Святого Аманда (Томри)

Церковь Святого Аманда (фр. Église Saint-Amand de Thomery) — католический храм XIII века в коммуне Томри (департамент Сена и Марна, Франция). Освящён в честь Святого Аманда, епископа Маастрихтского. Находится в собственности коммуны. Возведённая в XIII веке, церковь затем неоднократно подвергалась переделке. В XVII веке была проведена её реставрация. В 1948 году постройка включена в реестр исторических памятников Франции. Над входом на фронтоне размещено скульптурное изображение святого епископа. Внутри храм украшен витражами разных эпох. Примечания
St-Léger (Amenucourt)

Die katholische Kirche Saint-Léger in Amenucourt, einer Gemeinde im Département Val-d’Oise in der französischen Region Île-de-France, geht auf das 12. Jahrhundert zurück. Seit 1940 stehen zwei Säulen mit Kapitellen als Monument historique auf der Liste der Baudenkmäler in Frankreich. Geschichte Die dem heiligen Leodegar von Autun geweihte Kirche befindet sich inmitten eines Friedhofs. Im Jahr 1151 wurde sie von Hugo III. d’Amiens, Erzbischof von Rouen, der Abtei Saint-Martin in Pontoise übergeben und 1175 kam sie an das Priorat Sausseuse im heutigen Tilly. Ab dem 15. Jahrhundert wurde die ursprünglich romanische Kirche durch Umbauten wesentlich verändert. Architektur Man erreicht die Kirche über eine Treppe mit 35 Stufen. Da bei Umbauten das Querhaus zerstört wurde, schließt sich an das Langhaus heute unmittelbar der Chor an. Die dreiseitige Apsis wird von einem großen Maßwerkfenster dominiert. Auf dem Satteldach sitzt ein Dachreiter mit spitzer Haube. Die Kirche besitzt im Innern zwei Säulen mit Kapitellen und ein Chorgestühl aus dem 16. Jahrhundert. Ausstattung Literatur Le Patrimoine des Communes du Val-d’Oise. Flohic Éditions, Band 2, Paris 1999, ISBN 2-84234-056-6, S. 527–528. Weblinks St-Léger (Amenucourt) in der Base Mérimée des französischen Kulturministeriums (französisch) Monuments historiques (Objekte) in Amenucourt in der Base Palissy des französischen Kultusministeriums
Corbeil Cathedral

Corbeil Cathedral (French: Cathédrale Saint-Spire de Corbeil) is a Roman Catholic church located in the town of Corbeil-Essonnes, France. It was the interim cathedral of the Roman Catholic Diocese of Évry–Corbeil-Essonnes, in which it is now a co-cathedral. The dedication is to Saint Spire or Spirius, which is a corruption of Saint Exuperius. The bishop's seat was established at the foundation of the new diocese in 1966 in the parish church of Saint Spire in Corbeil, an ancient collegiate church, which thus became the cathedral. The facilities were however inadequate for the needs of an episcopal administration, and the new town of Évry was chosen as a better-situated new episcopal centre, although entirely lacking in any suitable church building. The purpose-built cathedral at Évry was therefore commissioned, and opened in 1995, superseding Saint Spire as the cathedral of the diocese. Sources Cathédrale d'Évry unofficial website: history, including the predecessor cathedral at Corbeil (in French) Catholique.fr: Secteur Corbeil-Saint-Germain: Cathédrale Saint-Spire de Corbeil (in French)
Catedral de San Exuperio (Corbeil-Essonnes)

La catedral de San Exuperio de Corbeil-Essonne o simplemente catedral de Corbeil-Essonnes (en francés: Cathédrale Saint-Spire de Corbeil-Essonnes)​ es un iglesia católica elevada al rango de una catedral diocesana en 1966, dedicada al primer obispo de Bayeux Exupère (San Exuperio), ubicada en la localidad de Corbeil-Essonnes y el departamento de Essonne en Francia. La catedral de Saint-Spire está situado en el corazón del centro histórico de Corbeil en la orilla derecha del río Essonne poco antes de la confluencia con el Sena. Está rodeada de un claustro, cerrado al este por una puerta de arco. La iglesia está construida de granito y piedra caliza. Los pilares y capiteles fueron hechos en el estilo románico de finales del siglo XI. Los pasillos tienen bóvedas, mientras que tramos de la nave tienen adornos que datan del siglo XIV. El coro a cinco partes del siglo XV está decorado en la forma de una cúpula y proporciona acceso a las capillas reales por encima de la sacristía. La escultura de mármol presente es del siglo XIV y representa el conde Aymon que fue clasificada como monumento históricos el 11 de abril de 1902.​ El órgano de madera tallada del siglo XVII, se encuentra protegido desde noviembre de 1930.​ Una pintura al óleo sobre lienzo de Jean-Baptiste Mauzaisse que representa un exorcismo realizado el obispo Exupère decora la iglesia. Está clasificado como monumento histórico desde el 2 de mayo de 1907.​ Véase también Anexo:Basílicas y catedrales de Francia Anexo:Monumentos históricos de Francia clasificados en 1840 Catedral de San Juan Bautista de Perpiñán Catedral de San Pedro (Condom) Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Catedral de San Exuperio.
Собор Сен-Спир

Собор Сен-Спир в Корбей-Эсоне (фр. Cathédrale Saint-Spire de Corbeil-Essonnes) — католический кафедральный собор епархии Эври-Корбей-Эсона в городе Корбей-Эсон, во французском департаменте Эсон (регион Иль-де-Франс). Имеет статус исторического памятника (присвоен в 1840 и повторно в 1913 годах). Собор посвящён святому Эксуперию (фр. Saint Spire, также фр. Saint Exupère). История Первая коллегиальная церковь была основана в 950 году графом Эмоном Корбейским для хранения мощей святого Эксуперия, первого епископа Байё. Граф Эмон, умерший в 957 во время паломничества в Рим, был похоронен здесь же. Около 1000 года мощи святого Лупа, третьего епископа Байе, были также помещены в церковь, которая стала посвящена обоим святым. В 1071 году граф Бушар II обнес церковь и ее пристройки стенами и основал аббатство. Этот архитектурный ансамбль известен как клуатр Сен-Спир (фр. Cloître Saint Spire). Известно, что и каноники, и миряне, проживавшие там, находились не в местной юрисдикции, но подчинялись непосредственно епископу парижскому. Первое здание несколько раз страдало от пожаров (в 1019 и между 1137 и 1144 годами), его восстановление проходило постепенно на протяжении веков — неф был построен в XII веке, колокольня — в XIII веке, а своды и хор лишь в XV веке. Этим объясняется освящение, произошедшее лишь через без малого 500 лет после начала постройки — 10 октября 1437 года. Архитектура и интерьер Основной материал, применявшийся при строительстве церкви — гранит и известняк, крыша покрыта сланцевым шифером. Колонны и капители трансепта выполнены в романском стиле конца XI века. Боковые нефы имеют полукруглые своды, а травеи с XIV века увенчаны крестообразными оживами. Пятигранный хор XV века, представляющий собой образец пламенеющей готики, украшен в стиле кивория и служит доступом к королевским капеллам над ризницей. Эффигия графа Эмона, выполненная из мрамора в XIV веке, имеет статус исторического памятника с 11 апреля 1902 года. Также в соборе находится картина художника Жан-Батиста Мозеса, уроженца Корбея, изображающая обряд экзорцизма, проводимый святым Эксуперием. Картина включена в реестр исторических памятников 2 мая 1907 года. Мощи святого Эксуперия по сей день хранятся в соборе, пережив французскую революцию, разграбление церкви во франко-прусскую войну и обе мировые войны. Мощи святого Лупа были утеряны. Витражи церкви уничтожались дважды: сначала немецкой авиабомбардировкой в Первую мировую войну, 22-23 мая 1918 года, а затем во Вторую мировую, в результате бомбардировки союзников 13 августа 1944 года. Современные витражи были созданы в 1946 году. Примечания
Cimetière intercommunal de La Courneuve

Le cimetière intercommunal de La Courneuve est un cimetière géré par un syndicat intercommunal situé 92 avenue Waldeck-Rochet (anciennement rue de Dugny) à La Courneuve. Il s'étend de part et d'autre de cet axe parcouru par la route départementale 114. Historique Il est ouvert en 1966 sur une superficie de 35 hectares sur la base d'un syndicat constitué en février 1957 géré par les communes d'Aubervilliers, La Courneuve et Drancy, bientôt rejointes par Bobigny. Description Pour décharger le cimetière musulman de Bobigny où se trouvent 7 000 tombes, le cimetière compte un carré musulman pouvant compter 850 à 900 sépultures, qui est inauguré en 2013. Samy Amimour, un des trois auteurs de l'attaque du Bataclan lors des attentats du 13 novembre 2015 en France, y est inhumé le 24 décembre 2015 car étant originaire de Drancy. Notes et références Lien externe Portail de la Seine-Saint-Denis Portail de la mort
Cité Montmartre-aux-artistes

Cité Montmartre-aux-artistes (česky Město Montmartre umělcům) je ubytovací zařízení pro umělce na Montmartru v Paříži. Nachází se v ulici Rue Ordener v 18. Obvodu. Obytný komplex ve stylu art deco byl postaven ve 30. letech a zahrnuje 180 uměleckých ateliérů, což z něj činí největší zařízení podobného druhu v Evropě. Historie Od počátku 19. století se na Montmartru začali usazovat umělci. V roce 1924 Jean Varenne, radní ze čtvrti Grandes Carrières navrhl pařížské městské radě využít opuštěnou oblast v Rue Ordener a vybudovat zde skupinu budov včetně uměleckých ateliérů, kde by mohli bydlet a pracovat chudší umělci. Pozemek o rozloze 5500 m2 byl zakoupen za 1 078 200 franků. Výstavbu zajistilo společenství Montmartre aux artistes vytvořené skupinou umělců shromážděných kolem sochaře Louise-Aimého Lejeuna (1884-1969), držitele Římské ceny za rok 1911. Finance byly zajištěny pomocí půjček. První nájemníci se nastěhovali v dubnu 1932. V důsledku hospodářské krize však došlo ke krachu společnosti a v roce 1936 převzalo budovy město Paříž. Architektura Návrh sochaře Louis-Aimé Lejeune rozpracovali architekti Adolphe Thiers a Henry Trésal do projektu, který zahrnuje tři budovy se 180 ateliéry, výstavními a přednáškovými sály a knihovnou, což z něj činí největší obdobný komplex v Evropě. Areál má dvě atria oddělená monumentálním schodištěm, které vede do hlavní budovy lemované mozaikami a se třemi portály zdobená kováním a vitrážemi a s fasádou z červených cihel ve stylu art deco. Vlys mezi dvěma prvními úrovněmi skleněných oken nese nápis Montmartre aux artistes. Tři budovy jsou orientovány severozápadně a jihozápadně a nacházejí se jedna za druhou podél Rue Ordener. Fasáda z červených cihel na ulici kontrastuje s bílými zdmi uvnitř dvora, na který vedou vstupy do ateliérů ve všech podlažích. Ubytovací ateliéry jsou navrženy jako dvojlůžkový pokoj o rozloze 65 m2 o výšce 8 metrů s mezaninem. Podmínky ubytování Užívání bytu s ateliérem je teoreticky přístupné pouze osobám s nízkými příjmy a jejich rodinám, pronájem samotného ateliéru je možný jen umělcům, kteří jsou členy asociace Maison des artistes. Čekací seznamy jsou nicméně velmi dlouhé. Žádost musí obsahovat motivační dopis s představením činnosti za několik let. Žádosti posuzuje komise Paris Habitat, veřejný bytový úřad města Paříže. Mezi obyvateli jsou zastoupeni umělci mnoha zaměření – vizuální umělci, hudebníci, herci, spisovatelé, filmaři, kameramani, fotografové atd. Průměrná doba ubytování je 27 let. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cité Montmartre-aux-artistes na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Cité Montmartre-aux-artistes na Wikimedia Commons (francouzsky) Oficiální stránky Archivováno 30. 8. 2011 na Wayback Machine.
Gare de La Rapée

Gare de La Rapée je zrušené překladové nádraží v Paříži ve 12. obvodu. Nádraží bylo v provozu od roku 1862 na trati spojující Paříž a Marseille. Lokace Nádraží se nachází ve 12. obvodu v prostoru mezi tratí Petite Ceinture (gare de La Rapée-Bercy), Quai de Bercy, Rue Baron-Le-Roy a tratí Paris-Lyon – Marseille-Saint-Charles. Historie Stanice La Rapée byla postavena v roce 1862. Sloužila především jako překladiště vína pro skladů Bercy. Takto fungovala až do 60. let 20. století. Poté byla stanice z větší části opuštěna. Dále sloužila částečně jako sklady a dílny. Projekt obnovy V roce 2008 byl zveřejněn projekt výstavby nové čtvrti Bercy-Charenton, který původně počítal s demolicí celé stanice. Projekt byl posléze upraven a navrhuje úplné nebo částečné zachování spodních arkád (tří ze šesti). Horní část nádraží má být zničena zcela a nahrazena parkem. To vyvolalo obavy řemeslníků, kteří jsou v budově v pronájmu. Navrhují budovu zachovat s pokračováním řemeslné činnosti. Jiný plán podporuje myšlenku vzniku muzea dopravy podle vzoru London Transport Museum. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Gare de La Rapée na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Gare de La Rapée na Wikimedia Commons
Comunitat d'aglomeració de París-Vallée de la Marne

La Comunitat d'aglomeració de París-Vallée de la Marne (en francès: Communauté d'agglomération Paris-Vallée de la Marne) és una estructura intercomunal francesa del departament de Sena i Marne, a la regió de l'Illa de França. Creada al 2016, està formada per 12 municipis i la seu es troba a Torcy. Municipis Brou-sur-Chantereine Champs-sur-Marne Chelles Courtry Croissy-Beaubourg Émerainville Lognes Noisiel Pontault-Combault Roissy-en-Brie Torcy Vaires-sur-Marne Referències Enllaços externs Pàgina oficial
Communauté d’agglomération Paris-Vallée de la Marne

Die Communauté d’agglomération Paris-Vallée de la Marne (offizielle Schreibweise: Communauté d’agglomération Paris - Vallée de la Marne ) ist ein französischer Gemeindeverband mit der Rechtsform einer Communauté d’agglomération im Département Seine-et-Marne in der Region Île-de-France. Der Gemeindeverband wurde am 1. Januar 2016 gegründet und besteht aus zwölf Gemeinden. Der Verwaltungssitz befindet sich im Ort Torcy. Historische Entwicklung Der Gemeindeverband entstand mit Wirkung vom 1. Januar 2016 aus der Fusion der Vorgängerorganisationen Communauté d’agglomération de la Brie Francilienne, Communauté d’agglomération de Marne et Chantereine und Communauté d’agglomération de Marne la Vallée-Val Maubuée, Syndicat d’agglomération nouvelle du Val-Maubuée Mitgliedsgemeinden Weblinks INSEE - Dossier Complet Quellen
Communauté d'agglomération Paris - Vallée de la Marne

The Communauté d'agglomération Paris - Vallée de la Marne is a communauté d'agglomération in the Seine-et-Marne département and in the Île-de-France région of France. It was formed on 1 January 2016 by the merger of the former Communauté d'agglomération de Marne et Chantereine, Communauté d'agglomération de Marne-la-Vallée - Val Maubuée and Communauté d'agglomération de la Brie Francilienne. Its seat is in Torcy. Its area is 95.8 km2. Its population was 227,943 in 2018, of which 55,148 in Chelles. Composition It consists of 12 communes: References
Istituto Statale Italiano Leonardo Da Vinci

The Istituto Statale Italiano Leonardo Da Vinci (French: Lycée italien Leonardo da Vinci) is an Italian government-owned Italian international school in Paris, France. Its scuola media and liceo scientifico (junior and senior high school, or high school and sixth-form college), along with the school administration, occupies one campus in the 7th arrondissement. The elementary school is housed in a different campus in the same arrondissement. The Lycée français Chateaubriand, the French school of Rome, is considered to be its sister school. This was established by the Convention Culturelle italo francese of 4 November 1949. History In 1932 Paris's first Italian school opened on Rue Bixio, and it moved to Avenue de Friedland in 1934. The school had a main campus on Rue de la Faisanderie and a Vincennes branch by 1937, and by 1939 each campus had 300 students, the maximum capacity for each. World War II, however, disrupted the Italian school. It moved to the 12 rue Sédillot location in the 1949-1950 school year. The primary school campus at Avenue de Villars opened in 1961. Campuses 12 rue Sédillot, an Art Nouveau building, was designed by Jules Lavirotte. It was first built in 1899. On May 6, 1930 the Italian Government bought the building. Before it became the Italian school, it was used as a "House of Italy". The fascists had used it for several years, before the French Provisional Government took possession in the post-World War II period. The French gave the building back to the Italians, and it opened as the Italian school on November 5, 1949. Miriam F. Stimpson, author of A Field Guide to Landmarks of Modern Architecture in Europe, described 12 rue Sédillot as "One of Lavirotte's most flamboyant works in the Art Nouveau style." See also French international schools in Italy: Lycée français Chateaubriand Lycée Stendhal de Milan Lycée Victor Hugo International French School of Turin References Further reading Petroni, Liano (Autumn 1984). "QUELQUES ASPECTS DES LIENS CULTURELS EXISTANT AUJOURD'HUI ENTRE L'ITALIE ETLA FRANCE". Francofonia (in French) (7). Casa Editrice Leo S. Olschki s.r.l.: 125–132. JSTOR 43015545. External links (in Italian) Istituto Statale Italiano Leonardo Da Vinci (in Italian) Lusadi, Tamara. "Scuola italiana di Parigi: costi eccessivi" (Archive). Corriere della Sera.
Lycée italien Leonardo-da-Vinci

Le lycée italien Leonardo-da-Vinci (italien : Istituto statale italiano Leonardo da Vinci) est une école italienne internationale sous la tutelle du gouvernement italien, située dans le 7e arrondissement de Paris dans deux bâtiments, un pour l'administration et le collège-lycée, et un pour les écoles maternelle et élémentaire. Histoire Le bâtiment de l'administration et du collège-lycée, conçu par Jules Lavirotte, se trouve 12 rue Sédillot. Il s'agit d'un édifice Art nouveau, construit en 1899. Le 6 mai 1930, le gouvernement italien achète le bâtiment. Il est utilisé comme siège de la Maison de l'Italie par le régime fasciste pendant plusieurs années. Le gouvernement provisoire de la République française en prend possession après la Libération puis rend l'arrière du bâtiment à l'Italie, où rouvre une école italienne, le 5 novembre 1949. En 1932 avait déjà été créée une école italienne rue Bixio, qui déménage en 1934 avenue de Friedland. La Seconde Guerre mondiale perturbe le bon fonctionnement de l'établissement. Partenariat avec le lycée français de Rome Conformément à la Convention culturelle franco-italienne de 1949, le lycée italien Leonardo-da-Vinci et le lycée français Chateaubriand de Rome sont des écoles sœurs. Notes et références Bibliographie (fr) Petroni, Liano, « Quelques aspects des liens culturels existant aujourd'hui entre l'Italie et la France », Casa Editrice Leo S. Olschki s.r.l., no 7,‎ automne 1984, p. 125-132 (JSTOR 43015545) Liens externes (it) Lycée italien Leonardo da Vinci (it) Tamara Lusadi, « Scuola italiana di Parigi: costi eccessivi » (Archive), Corriere della Sera. Portail des écoles Portail de l’Italie Portail de Paris
Istituto statale italiano Leonardo da Vinci

L'Istituto statale italiano Leonardo da Vinci (Lycée italien Leonardo da Vinci) è una scuola internazionale italiana sita a Parigi, di proprietà del governo italiano. I maggiori edifici (scuola media, liceo scientifico e amministrazione) si trovano nel 7º arrondissement. Il 4 novembre 1949 si è gemellata con il Lycée Chateaubriand di Roma. Storia La prima scuola italiana di Parigi ha aperto nel 1932 in rue Bixio, e si è, poi, trasferita in avenue de Friedland nel 1934. La scuola ha avuto un collegio principale in rue de la Faisanderie e una sezione staccata a Vincennes nel 1937, e nel 1939 ogni collegio è arrivato ad avere 300 studenti. La seconda guerra mondiale, tuttavia, ha fatto chiudere la scuola. È stata spostata nell'attuale sede nell'anno 1949-1950 della scuola. Il collegio della scuola primaria in avenue de Villars è stato aperto nel 1961. Note Voci correlate Leonardo da Vinci Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Istituto Statale Italiano Leonardo Da Vinci Collegamenti esterni Istituto Statale Italiano Leonardo Da Vinci, su scuolaitaparigi.esteri.it. (FR) Petroni, Liano, QUELQUES ASPECTS DES LIENS CULTURELS EXISTANT AUJOURD'HUI ENTRE L'ITALIE ETLA FRANCE, in Francofonia, n. 7, Casa Editrice Leo S. Olschki, Autumn 1984, pp. 125-132, JSTOR 43015545. - JSTOR: 43015545
Palais des Sports de Paris

Palais des Sports de Paris (česky Palác sportů v Paříži) je víceúčelové zařízení v Paříži. Nachází se na náměstí Place de la Porte de Versailles v 15. obvodu v těsném sousedství Výstaviště Porte de Versailles. Budova má plochu 3850 m2 a kapacitu 2300-4600 diváků podle využití. Od svého otevření slouží jak sportovním utkáním (především boxu), tak rovněž velkému množství kulturních akcí (koncerty, muzikály, one man show apod.). Historie Hala byla postavena v letech 1959–1960 podle návrhu architekta Pierra Dufau jako náhrada za zbořený Vélodrome d'Hiver. Na stavbě se podíleli také architekti Richard Buckminster Fuller a Victor Parjadis de Larivière. Ve své době byl jediným prostorem v Paříži, který mohl pojmout až 5000 diváků. Střechu haly tvoří kupole s kovovou konstrukcí, která je pokrytá 1100 hliníkovými panely. Využití V paláci měli koncertní vystoupení např. Louis Armstrong (1965), Joan Baez (1990), Beach Boys (1980), Beatles (1965), Boyz II Men (2009), James Brown (1982), Eric Clapton (1974), Clash (1980), Dalida (1980), Miles Davis (1973, 1988), Deep Purple (1975), Neil Diamond (1977), Dire Straits (1979, 1981), Ian Dury (1979), Faces (1974), Mylène Farmer (1989), Aretha Franklinová (1977), France Gall (1982), Genesis (1975, 1977, 1978), Grateful Dead (1974), Johnny Hallyday (1961, 1967, 1969, 1971, 1976, 1982, 2006), Murray Head (1983), Ray Charles (1966, 1983), Jethro Tull (1969), Elton John (1982), Cyndi Lauper (1994), Led Zeppelin (1973), Mike Oldfield (1981), Pink Floyd (1974), Robert Plant (2010), Iggy Pop (1980, 1996, 2006, 2007), Pretty Things (1967), The Police (1980), Queen (1982), Lou Reed (1975), Rolling Stones (1970), Diana Rossová (1982, 2007), Paul Simon (2008), Soft Machine (1967), Status Quo (1975), Cat Stevens (1975), Rod Stewart (1983), Styx (1980), Talking Heads (1982), Van Halen (1980), Stevie Wonder (1981), Frank Zappa (1974), Zucchero (2008). Vstupovali zde tanečníci Rudolf Nurejev (1961, 1976, 1978) a Maurice Béjart (1970, 1971, 1979, 1996, 1999, 2005–2009), balet ruského Velkého divadla (1972), Balet pařížské opery (1975), Lord of the Dance (1998, 2005, 2008) a od roku 1960 pravidelně revue Holiday on Ice (do 1997) a moskevský cirkus (do 1996). Byly zde uvedeny muzikály jako Bídníci (1980), West Side Story (1998), Pomáda (1999) nebo Vlasy (2004) a také divadelní představení, která režíroval Robert Hossein. Nejčastějšími sportovními utkáními zde byl box (1960–2005) a basketbal v podání Harlem Globetrotters (1967, 1977–1981), konalo se zde mistrovství v šermu (1987), ukázky bojových umění (1975), závody na kolečkových bruslích (1960) nebo wrestlingové zápasy (2008). Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Palais des Sports de Paris na francouzské Wikipedii. Související články Palais omnisports de Paris-Bercy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Palais des Sports de Paris na Wikimedia Commons (francouzsky) Oficiální stránky