NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kaple Saint-Charles de la Croix-Saint-Simon

Kaple Saint-Charles de la Croix-Saint-Simon (tj. svatého Karla z Croix-Saint-Simon) je kaple ve 20. obvodu v Paříži v ulici Rue de la Croix-Saint-Simon. Kaple je zasvěcená svatému Karlu Boromejskému a pojmenovaná podle nemocnice, v jejímž areálu se nachází. Kaple náleží k farnosti kostela Saint-Germain-de-Charonne. Historie Výstavba kaple začala v roce 1914, ale kvůli první světové válce byly práce přerušeny až do roku 1919. Kaple byla dokončena roku 1921. Kaple byla postavena v areálu církevní nemocnice Croix Saint-Simon a kněz určený ke správě kaple je zároveň zpovědníkem v nemocnici. Kapli vysvětil 19. června 1921 pařížský arcibiskup Louis-Ernest Dubois. Architektura Kaple je vystavěná v novorománském slohu. Na pravé straně je umístěná malá zvonice. V tympanonu portálu je zobrazen Ježíš Kristus, po jeho levici se nachází býk, atribut svatého Lukáše a po jeho levici lev, atribut svatého Marka. Hlavní průčelí je tvořeno čtyřmi oblouky, třemi arkádami a římsami. V prostředních obloucích nejsou portály, ale okna. V tympanonech bočních arkád se nacházejí atributy vpravo svatého Jana (orel) a vlevo svatého Matouše (muž). Interiér kaple je členěný do tří lodí. Vstup je upraven jako narthex s křtitelnicí vlevo. Klenba hlavní lodi je polovalbová, boční lodě mají křížové klenby s mírným průnikem do hlavní klenby. Hlavní loď končí apsidou s chórovým ochozem, pro kapli neobvyklém architektonickém prvku. Z vybavení je vzácný dřevěný polychromovaný krucifix ze 14. století původem ze Španělska. Výklenkové kaple v chórovém ochozu jsou zdobené mozaikami ve stylu raného křesťanství stejně jako sochy před oltáři. Na pravém oltáři je umístěná dřevěná polychromovaná socha Panny Marie ze Charonne v gotickém slohu. Vlevo je kaple Saint-Charles, kde se nachází socha Terezie z Lisieux sochaře Paula Landowskiho. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kaple Saint-Charles de la Croix-Saint-Simon na Wikimedia Commons (francouzsky) Kaple na stránkách farnosti Saint-Germain de Charonne (francouzsky) Kaple na Structurae
Chapelle Saint-Charles de la Croix-Saint-Simon

La chapelle Saint-Charles de la Croix-Saint-Simon se situe dans le 20e arrondissement de Paris. Ce site est desservi par la station de métro Porte de Montreuil. Présentation Située au 16 bis de la rue de la Croix-Saint-Simon, c'est une des églises de la paroisse catholique de Saint-Germain de Charonne. Il y a trois églises sur cette paroisse : celle du Moyen Âge, l'église Saint-Germain de Charonne, se situant au no 4, place Saint-Blaise, l'église Saint-Cyrille Saint-Méthode, juste en face, et enfin cette chapelle, proche de l’hôpital du même nom. Voir aussi Articles liés Église Saint-Germain de Charonne Liste des édifices religieux de Paris Archidiocèse de Paris Liens externes Ressources relatives à la religion : Clochers de France GCatholic.org Observatoire du patrimoine religieux Ressource relative à l'architecture : Structurae Site de la paroisse Saint-Germain-de-Charonne Histoire de la chapelle, site de la paroisse Site du diocèse de Paris Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de Paris
Kaple Sainte-Thérèse-Orphelins d’Auteuil

Kaple Sainte-Thérèse-Orphelins d'Auteuil (tj. svaté Terezie Sirotků z Auteuil) je katolická kaple v 16. obvodu v Paříži v ulici Rue Jean-de-la-Fontaine. Kaple zasvěcená Terezii z Lisieux je ve správě Fondation d'Auteuil (Nadace Auteuil), která pomáhá mladistvým v těžké sociální situaci. Historie V roce 1866 založil Páter Louis Roussel (1825–1897) nadaci pomáhající původně sirotkům, která byla pod ochranou Thérèse z Lisieux. Když v roce 1923 převzal vedení nadace bl. Daniel Brottier (1876–1936) z kongregace spiritánů, inicioval výstavbu kaple. Byla vypsána sbírka a 25. prosince 1925 byla kaple vysvěcena jako vůbec první svatostánek sv. Terezie od Dítěte Ježíše. V kapli jsou uloženy ostatky sv. Terezie z Lisieux, které roku 1923 věnoval klášter v Lisieux a hrob bl. Daniela Brottiera. Architektura Kaple je postavená v novogotickém slohu. Je dlouhá 50 m, z čehož je délka lodi tvoří 10,50 m. Výška klenby činí 15 m. V kapli je 33 vitráží. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Kaple Sainte-Thérèse-Orphelins d'Auteuil na Wikimedia Commons (francouzsky) Kaple na stránkách nadace Archivováno 26. 6. 2012 na Wayback Machine.
Chapelle Sainte-Thérèse (Paris)

La chapelle Sainte-Thérèse est située dans le 16e arrondissement de Paris, dans l'enceinte du siège des Apprentis d'Auteuil. C'est le premier sanctuaire qui a été dédié à sainte Thérèse de Lisieux, en 1925, après sa béatification. On y trouve quelques-unes de ses reliques et le tombeau du bienheureux Daniel Brottier. Histoire de la chapelle En 1923, le père Daniel Brottier devient responsable des Orphelins d’Auteuil, sis 40 rue Jean-de-La-Fontaine (Paris), et décide d'y faire construire une chapelle pour remplacer une plus ancienne : « La chapelle que nous avons est insuffisante, laide… Je voudrais en construire une ayant accès sur la rue, spacieuse, belle, servant aux orphelins et aussi à notre quartier ». Il choisit de la consacrer à Thérèse de Lisieux, estimant lui devoir sa survie lors de la Première Guerre mondiale. Cependant, il n'a aucun fonds et l'œuvre d'Auteuil est dans une situation financière précaire. Il lance une souscription. Une bienfaitrice apporte la somme nécessaire pour lancer les travaux et le carmel de Lisieux offre des reliques de sainte Thérèse. La première messe y est célébrée le 25 décembre 1925. Le père Daniel Brottier y est inhumé. Un transept lui est dédié. Architecture La chapelle, dessinée par les architectes Henri Chailleux père et fils, est de style néo-gothique, avec la Sainte-Chapelle comme inspiration. Les activités des orphelins d'Auteuil sont sculptées sur les chapiteaux. Vitraux La chapelle compte une cinquantaine de vitraux de la société Mauméjean frères, réalisés en 1927. Les neuf vitraux du chœur figurent des anges munis des instruments de la Passion du Christ, tandis que les douze baies de la nef font référence aux litanies de la Vierge. Dotées de baies, les deux grandes rosaces du transept illustrent la canonisation de sainte Thérèse ainsi que l'accord du cardinal Dubois pour créer ce lieu de culte. La rosace de la façade évoque quant à elle la « pluie de roses » qu'avait annoncée sainte Thérèse (« Après ma mort, je ferai tomber une pluie de roses »). Quatre baies de taille plus réduite figurent des lys et des roses. Quatorze baies évoquent des saints présentés comme des modèles pour les orphelins d'Auteuil : Antoine de Padoue, Geneviève de Paris, Jeanne d'Arc, Vincent de Paul, ainsi que des missionnaires. Œuvres de la chapelle Le chemin de croix a été réalisé en mosaïques par la maison Mauméjean. L'autel et l'ambon sont du sculpteur Sébastien Touret. Évènements Depuis 2007 sont organisées quatre fois par an les « Soirées T* », dédiées à la prière autour de sainte Thérèse. Par ailleurs, avant le 1er octobre, date à laquelle est fêtée la sainte, a lieu chaque année la « Semaine Thérésienne ». Notes et références Voir aussi Articles connexes Liste des édifices religieux de Paris Archidiocèse de Paris Liens externes Ressource relative à la religion : Clochers de France La chapelle sur le site du Sanctuaire Sainte-Thérèse La chapelle sur le site de l'observatoire du patrimoine religieux Portail du catholicisme Portail de l’architecture chrétienne Portail de Paris
Lycée François 1er

Lycée François 1er, in Langform Lycée International François-Ier, ist eine öffentliche weiterführende Schule in Fontainebleau, Frankreich. Zusätzlich zum regulären öffentlichen Französischlehrplan verfügt das Lycée über private englisch- und deutschsprachige Abteilungen, in denen Studierende das International Baccalaureate, die internationale Variante des französischen Baccalauréats, absolvieren können. Seit 1960 trägt die Schule den Namen Lycée François 1er zu Ehren von König Franz I. von Frankreich. Berühmte Alumni Luke Thompson (* 1988), britischer Schauspieler, der durch Theater, Film und Fernsehen bekannt wurde Weblinks Website des Lycée François 1er Einzelnachweise
Lycée François-Ier (Fontainebleau)

The Lycée François-Ier, in long form Lycée International François-Ier, is a public secondary school located in Fontainebleau, France. In addition to the mainstream public French curriculum, the institution houses private English and German-language sections through which students can take the option internationale du baccalauréat (OIB), the international variant of the French baccalauréat. History Plans to establish a municipal school in Fontainebleau were first tabled in 1874 under president Patrice de MacMahon and minister of public instruction Arthur de Cumont, the objective being to provide education for the sons of officers. After a competition was held in 1877, Henri Proust was officially commissioned in 1880 to design the new institution, which was founded at the site of a house Le Clos de Bel-Air (originally built in 1840) and would fall under the category of lycée. The school was named Collège Carnot in 1888 after president Lazare Carnot. In 1910 under principal Boinet, dormitories and an infirmary were added. When France entered World War II in 1939, the campus was requisitioned. During the occupation of France, classes took place at the former Maison Sauvager on Rue Grande while the original premises was used as a field hospital. Only external students were permitted during this time. Preparatory classes were introduced in 1948. The school was renamed Lycée François 1er in King Francis I of France's honour in 1960. The multilingual école international de Fontainebleau was established in 1959 in an agreement between the Ministry of Education and SHAPE, who eventually left in 1967. The Anglophone Section was created in 1979, the high school of which is hosted at the lycée. In 2016, international was added to the title. Regional council president Valérie Pécresse brought the lycée as well as an elementary school (école élémentaire internationale Léonard-de-Vinci) and middle school (collège International) under the same international school banner, the campus international de Fontainebleau, so students could follow an international education throughout their schooling. Notable people Alumni Thad Carhart (born 1950) American writer Pierre Casiraghi (born 1987), member of the Monegasque Princely Family Antoine Frisch (born 1996), Irish,French and English rugby union player Paul Ji (born 2004), Chinese-American pianist Pascal Lecocq (born 1958), painter and set designer Enrico Macias (born 1938) Algerian-French singer, songwriter and musician Philippe Mahut (1956–2014), footballer Mark Maggiori (born 1977), French-American artist and member of the band Pleymo Roger Rabiniaux (1914-1986) writer and poet Marie Reno (born 1986), comedian and musician Pascal Thomas (born 1945), screenwriter and actor Luke Thompson (born 1988), English actor Laurent Tirard (born 1967), filmmaker Guy Debord (born 1931), philosopher Faculty Joseph Zobel (1915–2006) Partner schools Adam Mickiewicz High School Kraków VI Alexander-von-Humboldt-Gymnasium, Konstanz Charter School of Wilmington Franska Skolan North London Collegiate School St Philip's College References External links Main website Anglophone Section website
Cimetière de Dannemois

Le cimetière de Dannemois est un cimetière situé à Dannemois en Essonne. On y trouve notamment la tombe du chanteur Claude François. Description Le cimetière est situé au no 1, rue de la Messe. Historique Le 15 mars 1978 les obsèques de Claude François attirèrent au cimetière de Dannemois environ 1 500 personnes. Depuis cette date, les admirateurs se rendent toujours aussi nombreux pour lui rendre hommage. En 2013, sa tombe est vandalisée. En décembre 2018, la statue de Claude François et le buste de sa mère Chouffa sont provisoirement retirés pour être nettoyés et restaurés, et sont remis le 9 mars 2019. Annexes Un amour de bronze, reportage de l'émission Striptease du 17 février 1988 de la RTBF retraçant le parcours de la statue de bronze de Claude François jusqu'au cimetière de Dannemois. Notes et références Liens externes Portail de la mort Portail de l’Essonne
Tuniské tažení

Tuniské tažení (resp.: Bitva o Tunisko) byla rozsáhlá vojenská kampaň na území Tuniska během druhé světové války. Byla to poslední bitva svedená na africkém kontinentu. Bitva začala útokem spojeneckých vojsk 17. listopadu 1942 na poslední baštu Osy v Severní Africe. Bitva nakonec skončila naprostým vítězstvím spojenců a drtivou porážkou sil osy, která se dala přirovnat pouze[zdroj?] ke Stalingradu. Z tohoto důvodu někteří vojáci a generálové[zdroj?] nazvali Bitvu o Tunisko „Tunisgrad“. Porážka sil Osy, jež navíc Hitler krátce před katastrofou paradoxně posílil, byla významnou morální vzpruhou pro spojenecká vojska a přinesla jim, zvláště pak Američanům (již byli v Evropě a Africe neostřílení nováčci), bohaté zkušenosti. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Tuniské tažení na Wikimedia Commons
Jardin Hérold

Le jardin Hérold est un espace vert situé au 11, rue Francis-Ponge ou au 76, rue du Général-Brunet dans le 19e arrondissement de Paris, dans le quartier d'Amérique. Situation et accès Le jardin Hérold est accessible par la ligne 7bis du métro à la station Danube et à distance par la ligne 3b du tramway aux stations Hôpital Robert-Debré et Butte du Chapeau Rouge. Caractéristiques Le jardin prend une forme triangulaire de 2 800 m2, définie par la rue Francis-Ponge et les immeubles de la rue du Général-Brunet et du boulevard Sérurier. Origine du nom Comme l'ancien hôpital, le jardin reprend le nom de Ferdinand Hérold, préfet de la Seine. Historique Le terrain qu'occupera le jardin était précédemment occupé par l'hôpital Hérold. Celui-ci occupait tout l'espace compris entre la rue David-d'Angers, le boulevard Sérurier et la rue du Général-Brunet. Lorsque l'hôpital a été transféré dans le nouvel hôpital Robert-Debré en 1988, la friche a fait l'objet d'une opération immobilière. Elle a d'abord été divisée en deux par une nouvelle rue, la rue Francis-Ponge et de nouveaux locaux ont été construits en 1995 pour le lycée Diderot sur la partie sud. La partie nord a été bâtie plus tardivement fin des années 2000 le long des voies. Seul le cœur d'îlot restait libre, classé inconstructible. Un projet d'espace vert a été retenu. Le jardin a ouvert en 2012. Galerie Notes et références Annexes Articles connexes 19e arrondissement de Paris Liste des espaces verts de Paris Lien externe Jardin Hérold sur le site de la mairie de Paris Portail des espaces verts Portail de Paris
Fort de Villiers

Fort de Villers was built following the Franco-Prussian War to defend Paris. Located to the east of Paris in Villiers-sur-Marne, the fort was part of an outer ring of eighteen major fortifications built in response to improvements in the range and effectiveness of artillery since the construction of the Thiers fortifications of the 1840s. It was built in accordance with improved principles of fortification developed for the Séré de Rivières system. The Fort de Villiers was built between 1878 and 1880 at an elevation of 111 meters, overlooking the Marne to the north and a rail line to the south, and was intended to deny the use of the height to an enemy. The fort was originally armed with eighteen long-range guns, ten smaller guns for the caponiers, and three mortars. Pre-surveyed fields of fire covered the neighboring Fort de Champigny at 3500m and the Fort de Chelles, 6200m away. The fort received 75mm anti-aircraft guns in 1915. The Fort de Villiers was the property of the Ministry of Defense until July 2001, when it was transferred to the community of Noisy-le-Grand, one of a series of new towns constructed around Paris. The fort covers seven hectares on the south side of A4 autoroute. It is linked to the town center of Noisy-le-Grand by a bridge over the autoroute. Until 2007 the fort housed community sports organizations. However, access to the fort has since been prohibited due to the state of the access bridge and the numerous dead trees resulting from the windstorms of late 1999. The Association de Sauvegarde du Fort De Villiers (ASFV) was established in 2008 to document and promote the preservation of the fort. It remains closed to the public. See also Fortifications of Paris in the 19th and 20th centuries References External links Association de Sauvegarde du Fort de Villiers Le fort de Villiers (93) at Chemins de mémoire (in French)
Bibliothèque de documentation internationale contemporaine

Bibliothèque de documentation internationale contemporaine (zkratka BDIC) (česky Knihovna mezinárodní soudobé dokumentace) je francouzská knihovna se sídlem v Nanterre. Knihovna se specializuje na dějiny 20. století a je součástí Univerzity Paříž X. Historie Knihovnu založili v roce 1917 manželé Leblancovi, kteří od začátku první světové války shromažďovali všechny dokumenty týkající se tohoto konfliktu a jeho příčin. V roce 1917 sbírku věnovali státu, který ji v roce 1925 uložil na zámek Vincennes pod názvem Bibliothèque et musée de la Guerre. O rok později se knihovna stala členem Svazu národních knihoven (Réunion des bibliothèques nationales de Paris). V roce 1930 byla připojena k Pařížské univerzitě. V roce 1934 knihovna získala svůj dnešní název. V roce 1970 knihovna přesídlila z Vincennes do kampusu Univerzity Paříž X v Nanterre, zatímco její obrazové sbírky byly v roce 1973 umístěny v pařížské Invalidovně a roku 1987 z nich vzniklo Musée d’Histoire contemporaine. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Bibliothèque de documentation internationale contemporaine na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu La contemporaine na Wikimedia Commons (francouzsky) Oficiální stránky
La contemporaine

La Contemporaine (bis 2018: Bibliothèque de documentation internationale contemporaine; BDIC) ist eine französische Bibliothek und zugleich Museum und Archiv, spezialisiert auf die Geschichte des 20. Jahrhunderts. Ihr Sitz ist Nanterre. Sie geht auf eine private Sammlung zur Geschichte des Ersten Weltkriegs zurück. 1917 dem Staat gestiftet, wurde sie unter dem Namen Bibliothèque et musée de la Guerre (Kriegsbibliothek und Kriegsmuseum) gegründet. Von 1934 bis 2018 hieß sie Bibliothèque de documentation internationale contemporaine (Internationale zeitgenössische Bibliothek und Dokumentation), seit 2018 trägt sie ihren heutigen Namen. La Contemporaine ist institutionell an die Universität Paris-Nanterre (Universität Paris X) angegliedert. Weblinks Homepage Einzelnachweise
Музей сучасної історії (Париж)

Музей сучасної історії (фр. Le Musée d'histoire contemporaine) — єдиний французький музей, що охоплює всю історію XX століття. Розташований у Парижі в VII адміністративному окрузі. Історія Історія музею починається 1914 року, коли промисловці Леблан відкривають «Військову бібліотеку-музей» (фр. La Bibliothèque-Musée de la Guerre). 1917 року вони передають бібліотеку міністерству освіти Франції. 1925 року Президент Французької республіки урочисто відкрив новий «Військовий музей» (фр. Musée de la Guerre) в Венсенському замку. Після Другої світової війни музей неофіційно називають " Музеєм сучасної історії" (фр. Musée d'histoire contemporaine — Bibliothèque de Documentation Internationale Contemporaine). 1973 року музей переїжджає в Дім Інвалідів, і з 1987 має офіційну назву — "Музей сучасної історії ". Колекція колекція музею охоплює період від 1870 року до наших днів. Півтора мільйони об'єктів каталога музею щороку поповнюються за рахунок нових придбань музею, дарів та пожертвувань. Колекція музею поділяється на три частини: Історичні афіші Естампи та картини Історичні фотографії та поштові листівки Практична інформація Вхід до музею знаходиться в приміщенні Дому інвалідів в VII-м окрузі Парижа. Знайомство з колекцією музею тільки за попередньої резервації. Література Les Années 68, un monde en mouvement, éditions Sylepse, décembre 2008 (публікація музею). Примітки Посилання Офіційний сайт музею
Museu d'Art Modern de París

El Museu d'Art Modern de París, oficialment i en francès Musée d'Art Moderne de la Ville de Paris (pronunciació francesa: [myze daʁ mɔdɛʁn də la vil də paʁi]) és un museu d'art situat a París, dedicat a les arts del segle xx. Es troba al número 11 de l'Avenue du Président Wilson al 16è districte de París. Descripció Situat a l'ala oriental del Palau de Tòquio, construït per a l'Exposició Internacional d'Art i Tecnologia de 1937, el museu va ser inaugurat el 1961. Les seves col·leccions inclouen més de 8.000 obres que il·lustren les diverses tendències de l'art del segle xx. Hi ha exposicions sobre els principals moviments i artistes destacats de l'escena europea del segle xx, i també exposicions monogràfiques i temàtiques per presentar les principals tendències de l'art actual. Col·lecció Les col·leccions del museu inclouen, entre d'altres, obres de Pablo Picasso, Henri Matisse, Raoul Dufy, Maurice de Vlaminck, Georges Rouault, Fernand Léger, Georges Braque, Francis Picabia, Amedeo Modigliani, Giorgio de Chirico, Kees van Dongen, Pierre Bonnard, Chaïm Soutine, André Derain, Suzanne Valadon, Maurice Utrillo, Robert i Sonia Delaunay, František Kupka, Juan Gris, Hans Bellmer, René Iché, Jean Fautrier, Jean Arp, Alberto Giacometti, Yves Klein i Pierre Soulages. Obres destacades Le pigeon aux petits pois, de Picasso. Directors René Héron de Villefosse (1961-1968) Jacques Lassaigne (1971-1980) Bernadette Contensou (1981-1988) Suzanne Pagé (1988-2006) Fabrice Hergott (2007-) Referències Enllaços externs (francès) (anglès) Web oficial
Muzeum moderního umění města Paříže

Muzeum moderního umění města Paříže (francouzsky Musée d'art moderne de la Ville de Paris) je muzeum v Paříži. Nachází se ve východním křídle Palais de Tokyo v 16. obvodu na Avenue du Président-Wilson. Muzeum se zaměřuje na moderní umění. Muzeum bylo po rekonstrukci znovu otevřeno 2. února 2006. Vstup do muzea je na stálou expozici zdarma. Platí se pouze u dočasných výstav. Historie Palais de Tokyo byl postaven pro světovou výstavu 1937. Po šesti letech příprav a stavebních prací bylo 6. července 1961 ve východním křídle otevřeno Musée d'art moderne de la Ville de Paris. Vzniklo ze sbírek města uložených v Petit Palais a soukromých darů sběratelů Emanuele Sarmiento, Mathilde Amos a Ambroise Vollard. V letech 1971–1972 proběhla první přestavba interiérů. Při rekonstrukci v letech 1991–1994 byla mj. instalována nová klimatizace a vstup pro tělesně postižené. Poslední rekonstrukce proběhla v letech 2002–2006. V roce 2009 se muzeum připojilo spolu s dalšími třemi blízkými institucemi do asociace Colline des musées. V noci z 19. na 20. května 2010 bylo z muzea odcizeno pět pláten v odhadované ceně 100 miliónů eur. Jednalo se o díla umělců Pabla Picassa (Le Pigeon aux petits pois – Holubice se zeleným hráškem), Henriho Matisse (La Pastorale – Pastorále), George Braqua (L'Olivier près de l'Estaque – Olivovník u L'Estaque), Fernanda Légera (Nature morte, chandeliers – Zátiší se svíčkami) a Amedea Modiglianiho (La Femme à l'éventail – Žena s vějířem). Dne 1. října 2010 pařížská radnice oznámila, že byli zadrženi dva podezřelí, ale obrazy se nenašly. Zadržený překupník Yonathan Birn vypověděl, že obrazy zničil a vyhodil do popelnice, když byl předvolán policií. Brigáda pro potírání organizovaného zločinu se domnívá, že tyto výroky jsou nepravdivé, ale nemá žádný věrohodný důkaz pro podporu svého přesvědčení. Sbírky Muzejní sbírky zahrnují přes 8 000 děl dokumentující umění 20. století. Zastoupeni jsou mj. Pablo Picasso, Henri Matisse, Raoul Dufy, Maurice de Vlaminck, Georges Rouault, Fernand Léger, Georges Braque, Francis Picabia, Amedeo Modigliani, Giorgio de Chirico, Kees van Dongen, Pierre Bonnard, Chaïm Soutine, André Derain, Suzanne Valadon, Maurice Utrillo, Robert a Sonia Delaunay, František Kupka, Juan Gris, René Iché, Hans Bellmer, Jean Fautrier, Hans Arp, Alberto Giacometti, Yves Klein, Pierre Soulages, Victor Brauner aj. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Musée d'art moderne de la Ville de Paris na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Muzeum moderního umění města Paříže na Wikimedia Commons Oficiální stránky