NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Epitech

The Paris Graduate School of Digital Innovation (French: École pour l'informatique et les nouvelles technologies, or EPITECH), formerly European Institute of Information Technology, is a private institution of higher education in computer science and software engineering that was founded in 1999. Headquartered in Le Kremlin-Bicêtre, south of Paris, the school has campuses in Bordeaux, Rennes, Marseille, Lille, Lyon, Montpellier, Nancy, Nantes, Nice, Strasbourg, Toulouse and Saint-André, Réunion. The school also has locations in Barcelona (Spain), Tirana (Albania), Berlin (Germany), and Brussels (Belgium). The school has the particularity to teach with practical cases instead of theoretical. Epitech also have an executive tier, Epitech Executive, with an Executive MBA in IT and entrepreneurship course targeting executive managers in computer science, and shares its network since 2020 with Epitech Digital School, a 50%-tech 50%-business school. The institution is part of IONIS Education Group. History Epitech was created in 1999, taking advantage of the keen interest of the École Pour l'Informatique et les Techniques Avancées EPITA to train students with a specific interest for computer sciences related matter only. In 2007, Epitech opened new campuses in Casablanca, Dalian, Bordeaux, Lille, Lyon, Nantes, Strasbourg and Toulouse. Since January 2008, the degree delivered has been recognized by the Commission nationale de la certification professionnelle, as level 1. In 2008, the campuses of Nice, Montpellier, Nancy, Marseille and Rennes were opened. Since 11 January 2024, the awarded degree of the Grande Ecole program is accredited by the French Ministry of Higher Education. New campuses abroad In early 2013, Epitech announced it would open a campus in Beijing, China in September 2013 and further international branches in California, United Kingdom and Spain by September 2014. In 2021, the school had opened up campuses in New York City, Berlin, Barcelona, Brussels and Geneva and made them part of a 5-year international program, where students would move out of their country to study in the various campuses in Europe and in the world. Partnership Epitech has partnered with the Zup de Co association to create the Web@cademie, a 2-year training completely free for students without the French Baccalaureate and with a strong motivation in computer science. This course has the goal to attain a job of software developer for young people who have stopped their regular studies. They are trained by Epitech teachers at Le Kremlin-Bicêtre and in Lyon. In 2022, Epitech and ESME-Sudria held a summer school session in robotics, aimed at international students interested at studying in Paris. The school partners with more than 100 academic institutions worldwide, partnering with universities such as The Hague University of Applied Sciences, Jönköping University and the University of Kent. Epitech also holds a joint graduate study program in Artificial Intelligence and Internet of Things with the Algebra University College. Notable alumni Solomon Hykes (2006), CEO of Docker, Inc. References External links Official website (in English and French)
École pour l'informatique et les nouvelles technologies

La Paris Graduate School of Digital Innovation (en francés École pour l'informatique et les nouvelles technologies, también conocida como EPITECH o European Institute of Technology) es una escuela de ingenieros francesa.​ Su sede central está emplazada en Le Kremlin-Bicêtre, en la región parisiense, teniendo además, otras escuelas en Madrid, Barcelona,​ Burdeos, Rennes, Marsella, Lille, Lyon, Montpellier, Nancy, Nantes, Niza, Estrasburgo, Toulouse, Saint-André (Reunión) y Tirana.​ También es miembro de IONIS Education Group.​ Forma principalmente expertos en informática de muy alto nivel,​ destinados principalmente para el empleo en las empresas. Forma también directores ejecutivos con su MBA.​ Historia La Escuela fue fundada en 1999 por IONIS Education Group. Referencias Enlaces externos Sitio web oficial de la escuela (en Español) Sitio web oficial de la escuela (en Francés) Asociación de alumno: Association des anciens EPITECH (en Francés) Archivado el 1 de agosto de 2015 en Wayback Machine.
École pour l'informatique et les nouvelles technologies

L'école pour l'informatique et les nouvelles technologies (EPITECH) est un établissement privé d'enseignement supérieur. Depuis le 1er septembre 2024, elle est autorisée à délivrer un diplôme bac+5 « d'Expert en Technologies de l’Information » visé par le ministère de l’Enseignement Supérieur et de la Recherche Fondée en 1999, par Fabrice Bardèche et Nicolas Sadirac elle appartient au groupe IONIS. L'EPITECH compte : - quinze campus en France : Bordeaux, Lille, Lyon, Marseille, Moulins, Montpellier, Mulhouse, Nancy, Nantes, Nice, Paris, Rennes, Saint-André (La Réunion) Strasbourg, Toulouse - trois campus en Europe : Barcelone (Espagne), Bruxelles (Belgique), Madrid (Espagne) - deux campus en Afrique.: Abidjan (Côte d'Ivoire), Cotonou (Bénin) Historique A la rentrée 2007, six campus ont ouvert : Bordeaux, Lille, Lyon, Nantes, Strasbourg et Toulouse. L'année suivant, l'établissement annonce l'ouverture de trois nouveaux campus : Montpellier, Nancy et Nice. En 2009 ouvrent les campus de Marseille et Rennes. En 2012, sous la direction de Cyril Pierre de Geyer, une nouvelle formation délivrant une maîtrise en administration des affaires (e-MBA), destinée aux managers ayant une formation technique, est ouverte. En 2013, un duo Epitech - HEC remporte le Startup Engineering Challenge. En septembre 2020, Epitech ouvre ses portes dans les locaux de KMØ à Mulhouse en Alsace et s’installe à Moulins dans l’Allier dans le cadre d’un partenariat avec la communauté d’agglomérations de la ville. Frais de scolarité En 2021, les frais de scolarité s'élevaient à 42 373 € pour l'ensemble du cursus (Programme Grande École). Vie associative L'école partage sur son campus du Kremlin-Bicêtre de nombreuses associations avec l'EPITA et d'autres écoles, comme Epitanime (association sur la culture japonaise) et Prologin (association qui organise le concours national d'informatique). Anciens élèves Alexandre Malsch (promotion 2009) : cofondateur et PDG de meltygroup, ancien vice-président du Conseil national du numérique, chargé des startups et de l'entreprenariat. Solomon Hykes (promotion 2006) et Julien Barbier (promotion 2006) : cofondateur de DotCloud qui réalise, entre autres, Docker. Notes et références Liens externes Site officiel Ressources relatives aux organisations : SIREN Répertoire national des associations Portail de la programmation informatique Portail de l’éducation
École pour l'informatique et les nouvelles technologies

L'École pour l'informatique et les nouvelles technologies (EPITECH), con nome d'uso European Institute of Information Technology, è una scuola di Informatica nelle tecnologie dell'informazione e della comunicazione di Francia. Offre corsi di livello laurea specialistica, di master di secondo livello e di formazione continua. L'EPITECH è una delle tre grandi scuole di ingegneria che si raggruppano nel il gruppo IONIS Education Group all'interno del quale si condividono attività formative principalmente extra-curriculari. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su École pour l'informatique et les nouvelles technologies Collegamenti esterni (FR) Sito ufficiale, su epitech.eu. Epitech (canale), su YouTube.
École pour l'informatique et les nouvelles technologies

De École pour l'informatique et les nouvelles technologies, tevens bekend onder de naam Epitech, is een in 1999 opgerichte Grande école in Le Kremlin-Bicêtre, met ook faculteiten in Bordeaux, Rennes, Marseille, Lille, Lyon, Montpellier, Nancy, Nantes, Nice, Strasbourg, Saint-André (Réunion) en Toulouse. De school geldt als een van de meest prestigieuze en selectieve Grandes Écoles van Frankrijk en staat met name hoog aangeschreven om haar opleidingen in de informatiekunde en energietechniek. De internationale reputatie is gelijk aan de beste technische faculteiten van de top universiteiten van de Verenigde Staten en Europa. Epitech is lid van IONIS Education Group.
École pour l’informatique et les nouvelles technologies

École pour l'informatique et les nouvelles technologies (EPITECH), także European Institute of Information Technology – francuska wyższa szkoła techniczna kształcąca w zakresie informatyki i elektroniki. Szkoła powstała w 1999 i jest członkiem IONIS Education Group. Przypisy Linki zewnętrzne Strona oficjalna. epitech.net. [zarchiwizowane z tego adresu (2012-12-25)].
European Institute of Technology

Fundada em 1999, a European Institute of Technology (ou École pour l'informatique et les nouvelles technologies ou EPITECH) é uma escola de informática, instituição de ensino superior localizada na cidade do Le Kremlin-Bicêtre, França. A EPITECH está entre as mais prestigiadas grandes écoles de Informática da França. Laboratórios e centros de investigação Laboratórios Big data Laboratórios Realidade virtual Laboratórios Segurança de computadores Laboratórios sistema embarcado Laboratórios Computação em nuvem Referências Ligações externas «Site oficial EPITECH». - IONIS Education Group
École pour l'informatique et les nouvelles technologies

École pour l'informatique et les nouvelles technologies (EPITECH), fondată în 1999, este o universitate tehnică de informatică din Le Kremlin-Bicêtre, Bordeaux, Rennes, Marsilia, Lille, Lyon, Montpellier, Nancy, Nantes, Nisa, Strasbourg, Toulouse, Saint-André (Réunion) (Franța). Secții Expert Domeniu: Informatică Masterat în administrarea afacerilor Vezi și IONIS Education Group Legături externe EPITECH Web Arhivat în 25 decembrie 2012, la Wayback Machine.
Європейський інститут інформаційних технологій

Європейський інститут інформаційних технологій (фр. École pour l'informatique et les nouvelles technologies), більш відомий як Épitech — один з найкращих навчальних закладів у сфері електроенергетичних та інформаційних наук Франції. Заклад також є членом мережі IONIS Education Group. Посилання www.epitech.eu — офіційний сайт «Європейський інститут інформаційних технологій».
Solex

Solex war ein französischer Hersteller von Vergasern und des Mofas Vélosolex. Das Unternehmen wurde 1905 von Maurice Goudard und Marcel Mennesson, zwei Studenten der École Centrale Paris, gegründet. Zunächst war die Firma des Unternehmens Société Goudard et Mennesson, der Name wurde dann durch das einprägsamere Kunstwort Solex ersetzt. Erstes Produkt war ein mit Zentrifugalkraft wirkender Wasserkühler für Automobile, insbesondere für Omnibusse. Vergaser Um die Zeit des Ersten Weltkriegs erwarb das Unternehmen ein Patent zur Herstellung von Vergasern. Dieses Produkt verdrängte bald die Kühlerfertigung. Bis in die 1980er Jahre wurden Solex-Vergaser von fast allen kontinentaleuropäischen PKW-Herstellern eingesetzt. Für geregelte Katalysatoren in PKWs wurde eine elektronische Saugrohreinspritzung unumgänglich. Es gab weltweit mehrere Lizenznehmer: In Deutschland wurden Solex-Vergaser von der Deutschen-Vergaser-Gesellschaft (Pierburg GmbH) mit Sitz in Neuss und einem Werk in West-Berlin hergestellt. Pierburg fusionierte 1997 zur Kolbenschmidt Pierburg AG. In Japan war das Unternehmen Mikuni Lizenznehmer, die die Vergaser an japanische PKW- und Motorradhersteller vertrieb. 1973 wurde das Geschäft mit Vergasern von dem französischen Unternehmen Matra übernommen und nachfolgend an das italienische Unternehmen Magneti Marelli veräußert. Das ehemalige Vergaserwerk firmiert seit 1994 als Magneti Marelli France. Vélosolex 1917 erhielt der Gründer Marcel Mennesson ein Patent auf ein Fahrrad mit Hilfsmotor an der Hinterachse. Der erste Prototyp des Vélosolex mit dem typischen Reibrollenantrieb auf dem Vorderrad erschien 1940/41. Von 1946 bis 1988 wurde das Vélosolex in verschiedenen Varianten über sechs Millionen Mal gebaut und erreichte in vielen Ländern Kultstatus. Das Spitzenjahr war 1964 mit einer Jahresproduktion von 380.000 Stück. 1974 wurde der Bereich Vélosolex an Renault und Motobécane verkauft. Motobécane, die später die Mehrheit übernahmen, wurde nach ihrem Konkurs von Yamaha übernommen und 1984 zu M.B.K. Industrie umfirmiert. Die Nachfrage ging allerdings stetig zurück. Am 7. November 1988 wurde im Werk Saint-Quentin die Fertigung des Vélosolex dann endgültig eingestellt. Lizenzbauten wurden bis 2002 in Ungarn und werden noch heute in China hergestellt. Die Rechte am Markennamen „Vélosolex“ hat heute das US-Unternehmen Velosolex America LLC. Weblinks
Solex (carburateur)

Solex was, behalve een fabrikant van snorfietsen, een fabrikant van carburateurs. De Solex carburateur werd onder andere gebruikt in Opel, BMW, Citroën, Volkswagen, Daf, Renault en NSU automotoren. De typenummers van Solex carburateurs geven de diameter van brandstofinspuiting, luchttoevoerwijze en afstelmogelijkheden aan, bijvoorbeeld "28 PIC T 1" of "34 CIC F". Vanaf 1977 werd de Solex 32 TDID registercarburateur gebruikt in de Saab 95 en 96. Als vervangend onderdeel zijn later ook aftermarket-versies verschenen, die onder andere in Brazilië zijn geproduceerd. De typeaanduiding hiervan kan licht afwijkend zijn, bijvoorbeeld "H30/31 PICT". Het merk Solex is sinds 1987 eigendom van Magneti Marelli. De naam werd in 1994 gewijzigd in Magneti Marelli France. Externe link Solex Carburetor construction, working and advantages
Solex

Solex foi uma empresa francesa que fabricou carburadores e a moto pequena Vélosolex. História Fundada em 1905 pelos estudantes da École centrale de Paris Maurice Goudard e Marcel Mennesson o ramo dos carburadores foi vendido para a empresa francesa Matra em 1973 e depois adquirido pela Magneti Marelli, uma subsidiária do grupo FIAT. Em 1974 o ramo do moto foi vendido para Renault e Motobécane (mais tarde Yamaha Motor Company). Em 1988 a produção foi encerrada. A moto continua sendo produzida por licença na China. Em 2005 a empresa Velosolex America LLC, detentor dos direitos da marca "Vélosolex", inicou na França a produção de réplicas de modelos históricos. Referências Ligações externas «Site oficial de Velosolex America LLC» (em inglês) «História dos modelos» (em francês)
Пон Роаял

„Пон Роая̀л“ (на френски: Pont Royal, „Кралски мост“) е пътен мост над река Сена в Париж, Франция. Разположен е непосредствено под моста „Пон дю Карусел“ и над моста „Леополд Седар Сенгор“ и свързва Десния бряг при „Лувъра“ с Левия бряг недалеч от Музея „Орсе“. Построен е през 1685 – 1689 година на мястото на по-стар дървен мост от 1632 година и е изцяло финансиран от крал Луи XIV, на което дължи името си. Има сводова конструкция от каменна зидария с пет отвора (най-големият е 23,52 метра), обща дължина 110 метра и ширина 17 метра. Бележки
Pont Royal

El pont Royal és un pont situat a París que travessa el Sena. Situat al 1r districte de París, és el tercer pont més antic de la ciutat, després del pont Neuf i el pont Marie. Situació Connecta la riba dreta a nivell del pavillon de Flore amb la riba esquerra entre la rue du Bac i la rue de Beaune. L'obra està composta de cinc arcs de mig punt. A la darrera pilastra de cada riba, és visible una escala hidrogràfica que indica el nivell de les majors crescudes parisenques. Història El 1632, l'empresari Pierre Pidou realitzà per al financer Barbier un pont de fusta amb peatge en aquest emplaçament, que fou anomenat pont Sainte-Anne (en referència a Anna d'Àustria) o pont Rouge (degut al seu color). Fràgil, aquest pont de quinze arcs va ser reparat una primera vegada el 1649, completament refet dos anys més tard, incendiat el 1654, endut per les aigües el 1656, altre cop reconstruït el 1660, consolidat el 1673 i finalment endut per una crescuda del riu el 1684. Madame de Sévigné relata aquesta darrera inundació, quan entre el 28 i el 29 de febrer el pont perdé vuit dels seus arcs. Fou finalment reemplaçat entre el 25 d'octubre de 1685 i el 13 de juny de 1689 per un pont de pedra completament finançat pel rei Lluís XIV, motiu pel qual fou anomenat pont Royal. El superintendent dels Edificis del Rei, el marquès de Louvois encarregà de realitzar aquesta obra a Jacques Gabriel, Jules Hardouin-Mansart i François Romain. Al segle xviii, esdevingué un lloc important per a tota mena de festes i diversions parisenques. Després de la Revolució Francesa, entre 1792 a 1804, el pont fou reanomenat pont National i després pont des Tuileries fins a 1814. Fou allà que Napoleó Bonaparte va fer disposar canons per defensar el Palau de les Teuleries (palau destruït en un incendi el 1871), on es trobaven la Convenció Nacional i el Comitè de Salvació Pública dirigit per Maximilien de Robespierre. El pont experimentà una darrera restauració no gaire important el 1850. El 1939, va ser classificat com a monument històric al mateix nivell que el pont Neuf i el pont Marie. El 2005, va ser il·luminat en ocasió de la candidatura de París per acollir els Jocs Olímpics d'Estiu de 2012. Característiques Tipus de construcció: pont en arc Construcció: 1685 - 1689 Arquitectes: Jacques Gabriel, Jules Hardouin-Mansart i François Romain Material: pedra Longitud: 110 m Amplada: 16 m Galeria d'imatges Enllaços externs Web de la mairie de Paris Arxivat 2009-08-06 a Wayback Machine. Structurae
Pont Royal

Pont Royal (česky Královský most) je most přes řeku Seinu v Paříži. Spojuje 1. obvod na pravém břehu a 7. obvod na levém. Pont Royal byl vystavěn v letech 1685–1689 a je po Pont Neuf a Pont Marie třetím nejstarším mostem ve městě. Je zařazen mezi historické památky. Historie V roce 1632 byl v těchto místech postaven dřevěný most, který se nazýval most Svaté Anny na počest Anny Rakouské nebo Červený most (pont Rouge) kvůli své barvě. Nahrazoval dosavadní přívoz mezi palácem Tuileries a levým břehem, kde dnes končí Rue du Bac (Převoznická ulice). Most měl patnáct oblouků, v roce 1649 byl poprvé opraven, o dva roky později přestavěn, v roce 1654 vyhořel, roku 1656 zničen povodní, znovu postaven v roce 1660, roku 1673 zpevněn, ale v roce 1684 opět zničen při povodni. Nakonec byl postaven most z kamene, který plně financoval král Ludvík XIV., proto se nazývá Královský most. Stavba byla zahájena 25. října 1685 a dokončena 13. června 1689. V 18. století byl oblíbeným místem pro konání různých slavností. Po Francouzské revoluci byl most přejmenován. V letech 1792–1804 se jmenoval pont National (Národní most) a poté do roku 1814 most Tuileries podle paláce na pravém břehu. V roce 1939 byl prohlášen historickou památkou. Architektura Architekty mostu byli Jacques Gabriel, Jules Hardouin-Mansart a François Romain. Most je zděný o pěti obloucích, jeho celková délka činí 110 metrů a šířka 16 metrů. Na posledním pilíři na každé straně řeky jsou vyznačeny úrovně pařížských povodní. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Pont Royal na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Pont Royal na Wikimedia Commons (francouzsky) Most na stránkách města Paříže Archivováno 6. 11. 2020 na Wayback Machine. (francouzsky) Historie mostu na Structurae (francouzsky) Záznam o kulturní památce
Pont Royal

Pont Royal er en bro, der krydser Seinen i Paris. Det er den tredje ældste bro i Paris efter Pont Neuf og Pont Marie. Beliggenhed Pont Royal forbinder Seinens højre bred ved Pavillon de Flore med Seinens venstre bred i Paris mellem rue du Bac og rue de Beaune. Broen er konstrueret med fem elliptiske buer en plein cintre. En hydrografisk stige, der angiver oversvømmelsernes højeste niveau i Paris, er synlig på den sidste mole nærmest hver bred. Historie I 1632 stod entreprenøren Pierre Pidou for opførelsen af en toldbro af træ, kaldet Pont Sainte-Anne (efter Anna af Østrig) eller Pont Rouge (på grund af dens farve). Den var tiltænkt at erstatte Tuileries-færgen, hvorfra rue du Bac (bac betyder færge på fransk) får sit navn. Færgeforbindelsen havde været aktiv siden 1550. Broen var opført med 15 buer og noget skrøbelig: den blev repareret første gang i 1649; fuldstændigt ombygget to år senere; brændt i 1654; oversvømmet i 1656; fuldstændigt genopbygget i 1660; yderligere understøttet i 1673; og endeligt skyllet væk ved en stormflod i februar 1684. Madame de Sévigné rapporterede, at denne sidste hændelse forårsagede tab af otte af broens buer. Det blev endelig rekonstrueret mellem 25. oktober 1685 og 13. juni 1689, denne gang af sten, of var fuldt finansieret af kongen, Ludvig 14. af Frankrig; det var kongen, der navngav broen Pont Royal. Louvois, direktør for Bâtiments du Roi antog Jacques Gabriel, Jules Hardouin-Mansart og François Romain til opførelsen. I det 18. århundrede var broen et populært mødested for forskellige festligheder og fejringer. På tidspunktet for den franske revolution i perioden efter monarkiets fald den 10. august 1792 og begyndelsen af det første franske imperium i 1804 blev navnet Pont Royal ændret til Pont National. I den periode havde general Napoléon Bonaparte (den fremtidige Napoleon 1., kejser af Frankrig) installeret kanoner på broen for at beskytte Convention Nationale og Comité de salut public, der var huseret i Tuilerierne. Under det første franske imperium (1804-1814) omdøbte Napoléon 1. broen Pont des Tuileries, et navn, der blev fastholdt indtil restaurationen i 1814, da Ludvig 18. af Frankrig gav broen sit kongelige navn tilbage. Broen gennemgik en sidste rekonstruktion i 1850. I 1939 blev det klassificeret som et monument historique. Galleri Referencer Eksterne links (fransk) Pont Royal Information from the Paris city hall website Arkiveret 6. august 2009 hos Wayback Machine