NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
La Maison Rouge

La Maison Rouge was a private contemporary art Foundation dedicated mainly to showing private art collections, monographic shows of contemporary artists' work. It was located close to the Bastille, in Paris, at 10 Boulevard de la Bastille in the 12th arrondissement of Paris. La Maison Rouge has been definitely closed in October 2018. History Created in 2004 by Contemporary Art Collector Antoine de Galbert, La maison rouge occupied an old factory building. The 2000-square-meter space was renovated by architect Jean-Yves Clément and the artist Jean-Michel Alberola. The Foundation offices were located at the center the building in what used to be an old red farmhouse (hence its name). La maison rouge had an adjacent bookstore run by Bookstorming and a branch of Rose Bakery, an organic English style cafe, that renewed its entire decoration with each exhibition. Exhibitions 2004 Central Station - The Harald Falckenberg Collection Anthony McCall - Solid Light Films L'intime, behind closed doors: the private world of collectors. 2005 Luc Delahaye, photography Tadashi Yamaneko, Shinjuku Dieter Appelt, Cinema Prisma Arnulf Rainer and his Art Brut Collection. Berlinde de Bruyckere, Eén (Un) Ann Hamilton, Phora 2006 Busy Going Crazy, The Sylvio Perlstein Collection, Art & Photography from Dada to our days. Sound and Fury, the Works of Henry Darger. Michaël Borremans, Paintings and Drawings Les livres cuits: Denise A. Aubertin Une vision du monde, The video-art collection of Isabelle and Jean-Conrad Lemaître. 2007 Mutatis, Mutandis Tetsumi Kudo, la montagne que nous cherchons est dans la serre Patrick Van Caeckenbergh Felice Varini Pavillon Seroussi Sots Art Political Art in Russia from 1972 to today. 2008 Gregor Schneider, Süsser Duft Pilar Albarracin, Mortal cadencia Marie Maillard Elmar Trenkwalder Augustin Lesage Andrea Blum 2009 VRAOUM ! An Exhibition of Comic Strips and Contemporary Art. 2010 Marco Decorpeliada: Schizomètres Céleste Boursier Mougenot Face B a project by Daniela Franco. Vinyl : Records and Covers by Artists The Guy Schraenen Collection. Peter Buggenhout, It's a Strange, Strange World, Sally Journey inside my head Antoine de Galbert's collection of ethnic headdresses. (co-curators: Antoine de Galbert and Bérénice Geoffroy-Schneiter) Jean de Maximy, Suite inexacte en homologie singulière. Investigations of a Dog – Works from Five European Art Foundations, FACE (curated in Paris by : Paula Aisemberg and Noëlig Le Roux). 2011 All Cannibals (curated by Jeanette Zwingenberger) Chiharu Shiota, Home of Memory. My Winnipeg, Winnipeg's Contemporary Art Scene. Memories of the future, The Olbricht Collection. 2012 Neon, Who's Afraid of Red, Yellow and Blue? (curated by David Rosenberg) Louis Soutter, The Tremor of Modernity Didier Vermeiren, Sculptures-Photographies. Retour à l'intime, The Giuliana and Tommaso Setari Collection. 2013 Under the influence, Visual Arts and Psychotropics. My Joburg, Johannesburg's Art Scene. Theatre of the World, The collections of David Walsh. References External links Official website
La Maison rouge, fondation Antoine-de-Galbert

La Maison rouge était l'espace d'exposition de la Fondation Antoine de Galbert, une fondation française dėdiée à l'art contemporain, créée en 2004 par le collectionneur et mécène Antoine de Galbert et reconnue d'utilité publique. Sa fermeture définitive, annoncée en 2017, eut lieu le 28 octobre 2018, tandis que la fondation continue de soutenir la création. Historique La Maison rouge a été créée à l'initiative d'Antoine de Galbert, gérant d'entreprises et grand amateur d'art contemporain. À partir de 1987, pendant une dizaine d'années, celui-ci tient une galerie d'art à Grenoble. Il se constitue peu à peu une collection et, à la fermeture de sa galerie grenobloise, songe à la réunir autour d'une fondation d'intérêt général — la Fondation Antoine de Galbert — afin d'affirmer ses positions et son engagement dans l'art contemporain. La Maison rouge, installée en 2004 dans une ancienne usine construite autour d'un pavillon d'habitation au 10 boulevard de la Bastille (Paris 12e), sera son espace d'exposition. C'est le pavillon originel qui a donné son nom à La Maison rouge ; il avait été rénové et repeint de cette couleur et abritait les parties administratives, situées au centre de l'espace d'exposition. La fondation souhaitait promouvoir toutes les formes de la création actuelle, notamment par le biais de collections privées, et par un commissariat d'exposition souvent indépendant, ce qui donnait une effervescence particulière à ces lieux. Ils comportaient un espace d'exposition de 1 300 m2, un café-restaurant, un vestibule consacré à de jeunes artistes, un patio dédié aux expositions en plein air, une salle multimédia destinée aux conférences et à l'organisation de concerts et de performances, ainsi qu'une pièce ouverte en 2006 — « La Suite » — qui accueillait concerts, lectures et œuvres de collectionneurs. Au sein de La Maison rouge, membre du réseau Tram, était également implantée depuis son ouverture une librairie spécialisée en art contemporain, Bookstorming, qui proposait sur près de 50 m2 un choix d'œuvres (multiples, objets) et de plus de 4 000 livres. Des présentations d'ouvrages et des expositions thématiques ėtaient régulièrement organisées. En janvier 2017, Antoine de Galbert annonce la fermeture de La Maison rouge à l'horizon 2018 en expliquant qu'une éventuelle fin de l'aventure était de tout de manière programmée et le 28 octobre 2018, l'établissement ferme définitivement ses portes, tandis que la Fondation continue de soutenir la création. Expositions De 2004 à 2010 De 2011 à 2018 Notes et références Voir aussi Article connexe Antoine de Galbert Lien externe Site de la fondation Portail des associations Portail de l’art contemporain Portail de Paris
Chapel of the Augustine Sisters of Saint Mary

The Chapel of the Augustine Sisters of Saint Mary (French: Chapelle de la Congrégation des Augustines du Saint Cœur de Marie) is the chapel of the sisters of the convent of the Sacred Heart of Mary, located at 29 rue de la Sante, in the 13th arrondissement of Paris. The building, in the neo-classical style,is considered a particularly good example of the religious architecture built in Paris during the July Monarchy of King Louis Philippe I. The Congregation of the Augustines of the Sacred Heart of Mary was founded in Paris in 1827, and was dedicated to creating a clinic for the poor and homeless. In 1836, the congregation acquired the residence of the Count of Chalabre, and commissioned the architect Antoine-Casimir Chaland to transform it into a chapel and home for their clinic, which opened in 1840. The order maintained the clinic until 1984, when the sisters of the dedicated the building entirely to the chapel and the residences of the sisters, following the doctrine of their order. The chapel is open to the public during the daily worship services at 11:00 a.m.. Art and Decoration The art and decoration of the chapel choir features paintings by Paulina Caspers (1865-1946) depicting the mysteries of the Virgin Mary, including the Annunciation, the Visitation, the Nativity, the Resurrection, the ascension to heaven, and the Assumption of Mary and Coronation of Mary in Heaven The capitals of the columns and ceiling vaults have an abundance of decoration in the Renaissance style, including arabesques and monograms of Mary and of Saint Augustine. The stained glass windows, by an unknown artist, are devoted to symbols of the Sacred Heart. References Sources (in French) Bernard, P. Les œuvres religieuses du XIXe siècle. Vie de la R. Mère Sainte Angèle. Paris, 1917. Langlois, G.-A. Les Augustines. In 13e Arrondissement, Une ville dans Paris. Paris : DAAVP, 1993, p. 57-58. Brunel, Georges. Dictionnaire des églises de Paris : catholique, orthodoxe, protestant. Paris : Hervas, 1995. Chapelle des Soeurs Augustins du Sacre-Coeur de Marie (https://beauxartsparis.fr/fr/privatisations/chapelle-des-petits-augustins) Media related to Chapelle des Augustines du Saint-Cœur de Marie at Wikimedia Commons
Caserne Charras

Die Caserne Charras war eine Kaserne in Courbevoie, Hauts-de-Seine, wenige Kilometer westlich der Hauptstadt, von der sich nur noch ein Teil der Fassade am Eingang zum Parc de Bécon erhalten hat. Geschichte Die Caserne Charras war eine der drei Kasernen, die nach den königlichen Bestimmungen von 1754 für die Gardeschweizer errichtet wurden. Erbaut wurde sie nach den Plänen des französischen Architekten Charles Axel Guillaumot, der ab 1756 gleichzeitig für die Arbeiten an den beiden anderen hauptstadtnahen Kasernen in Rueil-Malmaison und in Saint-Denis verantwortlich war. Aus der Caserne Charras zogen die Schweizer unter ihrem Kommandanten Colonel Jean Frédéric Roch, Marquis de Maillardoz (Regimentsinhaber war Lieutenant-général Louis Augustin d’Affry) auf Befehl von Louis XVI am 10. August 1792 aus, um die Tuilerien zu verteidigen. Von den 950 Männern kamen lediglich 300 zurück. Während der Revolution von 1830 stürmten die Einwohner von Courbevoie die Kaserne, die vom „3e régiment de la Garde“ (3. Garderegiment) verteidigt wurde. Erst im Jahre 1886 erhielt sie den Namen Caserne Charras zu Ehren von zwei republikanischen Offizieren, dem Général Joseph Charras und seinem Sohn, dem Colonel Jean-Baptiste-Adolphe Charras. In der Kaserne waren dann die folgenden Einheiten stationiert: Von 1914 bis 1918 Bataillone der Tirailleurs sénégalais, von 1929 bis 1939 das 5e régiment d’infanterie, von 1943 bis 1945 die Offiziersschule der Gendarmerie nationale, ab 1946 kurzzeitig das 93e régiment d’infanterie. Einreihung in die historischen Denkmäler Die Gebäude der Kaserne wurden am 22. März 1929 in die Liste der Historischen Denkmäler aufgenommen. Abbruch Die Kaserne wurde 1962 abgebrochen. Lediglich ein Teil der Fassade des Hauptgebäudes wurde am Parc de Bécon wieder aufgebaut. An der Stelle der ehemaligen Kaserne befindet sich heute das Einkaufszentrum Charras. Weblinks Einzelnachweise
Schloss Rambouillet

Schloss Rambouillet ist ein Schloss im gleichnamigen Ort Rambouillet etwa 50 Kilometer südwestlich von Paris in Frankreich. Geschichte Erbaut wurde das Schloss im Jahr 1368 von Jean Bernier. Am 31. März 1547 starb König Franz I. im Schloss. König Ludwig XVI. erwarb das Schloss im Jahr 1783 als Privatresidenz. Es war von 1896 bis 2009 die Sommerresidenz der französischen Präsidenten. 1940 bis 1944 waren Soldaten der Wehrmacht im Schloss stationiert. Seit 2009 wird das Schloss vom Centre des monuments nationaux verwaltet und kann besichtigt werden. Konferenzen Mit dem Namen des Schlosses sind folgende Konferenzen verbunden: im Juli 1960 legten Charles de Gaulle und Konrad Adenauer das Ziel für einen Deutsch-Französischen Vertrag fest; der Élysée-Vertrag trat 1963 in Kraft. 1975 tagte der erste G6-Gipfel. 1999 begannen hier mit dem Vertragsentwurf von Rambouillet erfolglose Verhandlungen zwischen den Konfliktparteien des Kosovokriegs. Persönlichkeiten Charles d’Angennes de Rambouillet (1530–1587), Kardinal, hier geboren Claude d’Angennes de Rambouillet (1538–1601), Prälat und Diplomat, hier geboren Weblinks www.chateau-rambouillet.fr (französisch) Einzelnachweise
Palacio de Rambouillet

El palacio o castillo de Rambouillet (del francés: Château de Rambouillet) fue adquirido por el caballero Jehan Bernier el 6 de mayo de 1368. En aquella época, el edificio era un manoir hébergement, es decir una casa señorial no fortificada que Bernier reconstruyó en una fortaleza. En 1375, Jehan Bernier fue nombrado uno de tres reformadores forestales de la zona (generaulz et souverains reformateurs sur le fait des eaues et forés) por Carlos V. Cuando murió en 1384, su hijo Guillaume vendió la fortaleza a Regnault d'Angennes. La fortaleza permaneció en la familia d'Angennes durante tres siglos, hasta 1699. Al principio del siglo XVIII, el castillo de Rambouillet fue comprado por el conde de Toulouse, uno de los hijos legitimados de Luis XIV y de Madame de Montespan. En 1783, la fortaleza se convirtió en propiedad de Luis XVI. Después de la Revolución francesa el castillo de Rambouillet pasó a ser propiedad del gobierno francés, no pasando jamás a manos privadas. Hoy es una sede de representación del Presidente de la República francesa. El primer presidente que usó el palacio fue Jules Grévy, para reuniones con huéspedes importantes, manteniéndose en el poder de 1879 a 1887. El 23 de febrero de 1896, el entonces presidente Félix Faure decide pasar todos los años el verano en Rambouillet. Desde entonces, ha sido la residencia veraniega del Presidente de la República. En el mes de noviembre de 1975, el presidente Valéry Giscard d'Estaing reúne a los jefes de gobierno de los seis países más industrializados precisamente en el palacio de Rambouillet. Esa fue la primera reunión del G-7 (entonces 6). Los presentes fueron: Gerald Ford, Harold Wilson, Aldo Moro, Takeo Miki, Helmut Schmidt y Pierre Trudeau. En consecuencia, durante el mes de febrero de 1999 fue el escenario de la negociación sobre Kosovo. Durante su historia, Rambouillet siempre ha sido uno de los lugares favoritos de caza de los reyes de Francia y más tarde de los presidentes de la República. Las cazas presidenciales fueron terminadas en 1995, por el presidente Jacques Chirac. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre el Palacio de Rambouillet.
Castello di Rambouillet

Il castello di Rambouillet è un castello francese situato a Rambouillet. Storia Il castello fu comperato dal cavaliere Jehan Bernier il 6 maggio 1368. In quell'epoca Jeahn Bernier fu nominato informatore della zona da Carlo V e quindi si stabilì nel maniero. Nel 1783 venne acquistato da Luigi XVI per sedici milioni di lire, dopo che aveva speso sei milioni per il Castello di Saint-Cloud per la moglie Maria Antonietta tre anni prima. Oggi è una sede di rappresentanza del Presidente della Repubblica francese. Il primo presidente ad usufruire del castello, specie per incontri con ospiti importanti, fu Jules Grévy, rimasto in carica dal 1879 al 1887. Il 23 febbraio 1896, l'allora presidente Félix Faure, decide di trascorrere ogni anno il periodo estivo nel castello di Rambouillet. Da allora, il castello è divenuto la sede estiva del Presidente della Repubblica francese (in quello stesso anno venne classificato Monumento storico di Francia). Nel mese di novembre del 1975, il presidente Valéry Giscard d'Estaing riunì i capi di governo dei sei paesi più industrializzati al mondo proprio nel castello di Rambouillet. Quella prima riunione informale fu il precursore del G8. I presenti furono: Valéry Giscard d'Estaing (Francia), Gerald Ford (Stati Uniti), Harold Wilson (Regno Unito), Aldo Moro (Italia), Helmut Schmidt (Germania) e Takeo Miki (Giappone). In seguito, nel mese di febbraio del 1999, il castello di Rambouillet fu teatro della negoziazione sul Kosovo. Note Bibliografia (FR) G. Lenotre, Le Château de Rambouillet, six siècles d'histoire, Calmann-Lévy, Paris, 1930; new publication, Denoël, Paris, 1984. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file sul Castello di Rambouillet Collegamenti esterni Sito ufficiale, su chateau-rambouillet.fr. (EN) Castello di Rambouillet, su Structurae.
Château de Rambouillet

Château de Rambouillet är ett slott i Rambouillet i Île-de-France utanför Paris i Frankrike. Det var ett kungligt slott från 1783 och blev därefter statlig egendom. Det är officiellt sommarresidens för Frankrikes president. Bakgrund Slottet är känt från 1368 som borg åt den adliga familjen d'Angennes. Som sådan var kungafamiljen ibland gäst på slottet. Det var bostad åt greven av Toulouse mellan 1706 och 1737. År 1783 köptes slottet av kung Ludvig XVI från hertigen av Penthievre för sexton miljoner. Marie Antoinette ogillade slottets medeltida gotiska utseende, och det byggdes därför om och inreddes i modern nyklassisk stil för stora summor 1787, något som uppmärksammades på grund av den ekonomiska krisen. Under franska revolutionen blev slottet statlig egendom. Napoleon I tyckte om att använda det som jaktstuga och placerade det på liste civile, det vill säga den grupp statliga lokaler som stod till den franska statschefens förfogande. Även Karl X och Napoleon III använde det som jaktstuga, men under vissa perioder hyrdes det ut. Efter 1896 har det använts som officiellt sommarresidens åt den franska statschefen. Det första G6-toppmötet hölls där i november 1975 under värdskap av president Valéry Giscard d’Estaing. Bildgalleri Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Château de Rambouillet.﻿
Castel Béranger

Castel Béranger je secesní bytový dům v Paříži, jehož hlavní vchod se nachází na adrese 14, Rue Jean-de-La-Fontaine v 16. obvodu. Dějiny První nízkonájemný bytový dům postavený v tomto stylu v Paříži navrhl a jeho stavbu řídil v letech 1895-1898 Hector Guimard, který se inspiroval principy Eugèna Viollet-le-Duca a inovacemi Victora Horty. Popis Fasády Castel Béranger jsou asymetrické, doplněné výklenky, kombinací materiálů, barev a tvarů, z nichž některé zvýrazňují vnitřní vybavení. Guimardova tvůrčí fantazie je poznamenána také použitím a originálním tvarem kovaných ozdob a vitráží. Také interiér budovy architekt vyzdobil dle ideálu secese, s použitím množství arabesek, výzdoba propracována do nejmenších detailů, od společných prostor až po byty. Komplex měl tehdy 36 bytů, každý byl jiný, vedle nich se v 6. patře nacházely čtyři umělecké ateliéry, kde působili mj. malíř Paul Signac nebo architekt dekoratér Tony Selmersheim. Přestože Castel Béranger svým vzhledem udivil veřejnost, po svém dokončení vyhrál první soutěž fasád města Paříže. Stavba přispěla k uvedení secesní architektury v hlavním městě. Sto let po své výstavbě se Castel Béranger stal kondominiem. V roce 1992 byl prohlášen za historickou památku. Stavba není volně přístupná. Galerie Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Castel Béranger na Wikimedia Commons Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Castel Béranger na francouzské Wikipedii.
Castel Béranger

Castel Béranger è una costruzione in stile Art Nouveau di Parigi, opera di Hector Guimard, è situato in Rue La Fontaine 14 nel XVI arrondissement. Storia e descrizione L'edificio, commissionato dall'uomo d'affari Charles-Louis-Armand Béranger, fu costruito tra il 1895 e il 1898 e quello stesso anno vinse il concorso di "facciata più bella" di un nuovo edificio cittadino, dando una straordinaria notorietà all'architetto fino ad allora sconosciuto. La costruzione cominciò con forme di tipo medievaleggianti ispirate a Emmanuel Viollet-le-Duc. A seguito di un viaggio a Bruxell, Guimard ebbe modo di incontrare Victor Horta che lo guidò in una visita dell''Hotel Tassel. La vera e propria conversione di Guimard all'Art Nouveau si riversò nel cantiere del Castel Bèranger e in particolare nella facciata dove le linee organiche si fondono con volumi più convenzionali. Castel Béranger si può considerare un vero manifesto dell'architettura Art Nouveau, con ogni dettaglio curato dallo stesso architetto, sia all'esterno che all'interno, e numerosi elementi di pura fantasia che si rifanno alla natura più fantastica. Guimard disegnò i rivestimenti in gres focato e mattoni, i vetri soffiati, le ringhiere e le porte in ferro battuto, i mobili, le carte da parati, le maniglie delle porte (per le quali usò il calco della propria mano). Spiccano l'ingresso con due colonne che sembrano arricciate e il cancello asimmetrico con le tipiche linee "a colpo di frusta". Curiosi sono gli elementi di corredo metallico esterni, come i balconi con mascheroni, i doccioni a forma di draghetto o i fantasiosi cancelli. Il cancello laterale ha due piedritti con un coronamento che ricorda due balene. Guimard stesso vi visse dal 1897 e tra i primi inquilini vi fu anche il pittore Paul Signac, che ne parlò entusiasticamente. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Castel Béranger
Музей Роден

Музеят „Роден“ (на френски: Musée Rodin – Мюзѐ Родѐн) в Париж е открит през 1919 г. В него са изложени творби на френския скулптор Огюст Роден. Съхранена е колекция от поне 6600 скулптури, 8000 рисунки, 8000 стари фотографии и 7000 предмета на изкуството. Музеят има около 700 000 посетители на година. Разположен е в хотел „Бирон“ и околностите. Хотелът служи за резиденция на Огюст Роден от 1908 година и по-късно той дарява всичките си творби на френската държава, при условие да превърне хотела в музей и да ги изложи в него. Бившият хотел разполага с голяма градина, в която се намират някои от неговите статуи. Външни препратки Официален сайт Снимка на къщата музей Роден Снимки от музея Архив на оригинала от 2008-09-17 в Wayback Machine.
Museu Rodin

El museu Rodin es troba al 7è districte de París. Va obrir les portes el 1919 a l'antic hôtel Biron i mostra el treball de l'escultor Auguste Rodin. Rodin va residir a l'hôtel Biron, adquirit per l'estat francès el 1905. Conté escultures de Rodin (El Pensador, El Petó) i altres, a més de treballs d'altres artistes com Camille Claudel, Vincent van Gogh i Pierre-Auguste Renoir. L'edifici va ser encarregat per un perruquer que havia fet fortuna per l'emissió del paper moneda. Es tracta del típic hotel francès amb chateau, un castell petit amb 3 hectàrees de jardí i una estructura de 10 habitacions a la planta baixa i de 8 a la part superior. L'hotel, d'estil neoclàssic, és una casa unifamiliar a contraposició al Rococó, que buscaria la creació d'un palau petit. En ell es combinen façanes de tradició clàssica i renaixentista i rematades d'inspiració arquitectònica popular, sobretot les xemeneies o les mansardes. Amb aquest edifici s'establirà a França una tipologia d'hotel de casa unifamiliar. Col·lecció La col·lecció del museu està formada per marbres, bronzes, terracotes, pintures, guixos, ceres, ceràmiques, pastes de vidre, gres i dissenys de Rodin juntament amb obres d'altres artistes com Camille Claudel (Vertumne i Pomona), Monet, Renoir o Van Gogh. D'entre la col·lecció personal de l'escultor destaquen també les estàtues antigues i les fotografies. El museu posseeix al voltant de sis mil sis-centes obres escultòriques, entre les quals destaquen El Petó i El Pensador. Enllaços externs Web oficial del museu (francès)
Musée Rodin

Musée Rodin (Rodinovo muzeum) je muzeum založené v roce 1919, které uchovává a zpřístupňuje život a dílo francouzského umělce Augusta Rodina (1840–1917) a jeho žačky Camille Claudelové (1864–1943). Muzeum sídlí na dvou místech. V Paříži v Hôtel Biron na ulici Rue de Varenne č. 79 v 7. obvodu a ve ville Brillants v Meudonu na Avenue Auguste-Rodin č. 19. Na obou místech je uloženo přes 6 600 soch, 8 000 výkresů, 8 000 fotografií a 7 000 uměleckých předmětů. Celková rozloha muzea činí 45 900 m2. Se 700 000 návštěvníky ročně patří k nejnavštěvovanějším muzeím ve Francii a zároveň mezi 20 nejnavštěvovanějších pařížských pamětihodností. Sbírky Muzejní sbírky jsou velmi rozmanité, protože Rodin kromě toho, že tvořil, byl sám sběratel. Vystaveny jsou především sochy, kresby a obrazy. Staré fotografie však z důvodu trvalého zachování nemohou být součástí trvalé expozice. Muzeum vlastní významné Rodinovy sochy jako Muž se zlomeným nosem, Myslitel, Adam a Eva, Balzac, Měšťané z Calais, Brány pekla aj. Umělcovy kresby zachycují krajiny v Belgii a Itálii, architekturu, ale i erotické akty nebo portréty. Rodin rovněž spolupracoval s mnoha fotografy jako Eugène Druet, Jacques-Ernest Bulloz, Adolphe Braun, Edward Steichen, Stephen Haweis, Henry Coles a Jean-François Limet. V posledních dvaceti let svého života se Rodin věnoval sbírání uměleckých předmětů, v jeho zájmu byla antika – starověký Egypt, Řecko a Řím nebo Střední východ. Koupil též obrazy Vincenta van Gogha a Augusta Renoira. Svá díla vyměňoval s dalšími umělci jako Jean-Paul Laurens, Alexandre Falguière, Aimé-Jules Dalou, Eugène Carrière, Alphonse Legros, Claude Monet, Fritz Thaulow, Ignacio Zuloaga a Jacques-Emile Blanche. Tyto práce je možné vidět v muzeu. V roce 1952 byl paláci Biron vyčleněn prostor i pro významnou Rodinovu žákyni a přítelkyni Camillu Claudelovou. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Musée Rodin na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Musée Rodin na Wikimedia Commons (francouzsky) Popis muzea