NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Théâtre du Garde-Chasse

Le théâtre du Garde-Chasse est un ensemble d'équipements municipaux de la commune des Lilas, en Seine-Saint-Denis, en France. Histoire L'ensemble a été construit en 1902 par l'architecte Léopold Bevière sur l'ancien emplacement du jardin de Paul de Kock. Il s'agit d'un monument « typique de la Troisième République » qui trouve son inspiration dans le Grand Trianon. La façade principale donne sur un parc triangulaire, qui fait face à la rue de Paris. Description Contrairement à ce que son nom pourrait laisser supposer, le théâtre du Garde-Chasse est un « ensemble d'équipements municipaux » : il est composé de la mairie, d'une salle des fêtes et de deux écoles. L'ancienne « salle des fêtes » est devenue une salle polyvalente qui sert de salle de théâtre, de salle de cinéma et de salle de concerts et de spectacles. La salle des fêtes est, à sa construction, « la plus vaste de la couronne parisienne ». Ses décors sont l'œuvre du peintre Victor Tardieu et auraient été inspirés par le travail de Giambattista Tiepolo. Localisation Le théâtre du Garde-Chasse est situé au 2 rue Waldeck-Rousseau aux Lilas. Protection L'intérieur de la salle des fêtes du théâtre du Garde-Chasse a été inscrit au titre des monuments historiques par arrêté du 8 novembre 1990. Notes et références Voir aussi Article connexe Liste des monuments historiques de la Seine-Saint-Denis Liens externes Site officiel Ressources relatives au spectacle : Carthalia European Theatre Architecture Kunstenpunt Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail des monuments historiques français Portail de la Seine-Saint-Denis
Schloss Belmont (Andilly)

Das Schloss Belmont in Andilly, einer französischen Gemeinde im Département Val-d’Oise in der Region Île-de-France, wurde Ende des 16. Jahrhunderts errichtet. Geschichte Das zweigeschossige Schloss mit Dachausbau an der Nr. 4 rue Aristide-Briand wechselte öfters den Besitzer und gehörte von 1817 bis 1824 der Herzogin Claire de Duras. Danach wurde es an Talleyrand verkauft, der es seiner Nichte und Mätresse Dorothée de Courlande überließ. Im Laufe des 19. Jahrhunderts wurde das Gebäude im Inneren wesentlich verändert. Nach 1945 diente es als Hotel und heute ist das ehemalige Schloss in mehrere Wohnungen unterteilt. Literatur Le Patrimoine des Communes du Val-d’Oise. Flohic Éditions, Bd. 2, Paris 1999, ISBN 2-84234-056-6, S. 829.
Château de Belmont (Andilly)

Le Château de Belmont est un château construit entre les XVIe siècle et XIXe siècle, situé sur la commune de Andilly, dans le département du Val-d'Oise. Situation Historique Le château est édifié à la fin du XVIe siècle et se trouve fortement remanié depuis. Lorsqu'il sert de résidence à la duchesse de Duras entre 1817 et 1824, François-René de Chateaubriand y séjourne plusieurs fois. Ensuite, le château est vendu à Talleyrand, qui y installe sa nièce et maîtresse, Dorothée de Courlande. Il passe ensuite à M. Lestapis, ancien receveur général des Basses-Pyrénées, en 1828. En 1865, le banquier Léon Gay, administrateur du Comptoir national d'escompte de Paris l'acquiert. Il le transmet à son gendre, le banquier Jules Rostand, maire d'Andilly et parent d'Edmond Rostand. À son décès, Jules Rostand le lègue par testament pour une période donnée aux Sœurs de la Providence. En 1970, il revient à la famille Rostand. Laissé à l'abandon pendant plus de six ans, il est devenu hôtel de luxe, puis a récemment été restauré et transformé en appartements de standing puis en centre de cures. Description Notes et références Voir aussi Liste des châteaux du Val-d'Oise Liste des monuments historiques du Val-d'Oise Le château de Belmont, sur Topic-topos Bibliographie Portail des châteaux de France Portail du Val-d'Oise
Étang du Val Favry

L'étang du Val Favry est situé sur la commune de Coignières dans les Yvelines. C'est un plan d'eau artificiel créé pour recueillir les eaux de pluie, notamment celles de la route nationale 10. Faits marquants En 2012, l'étang a fait l'objet d'une importante pollution aux hydrocarbures, d'origine inconnue. En mai 2020, une plateforme photovoltaïque d'assainissement de l'eau a été installée au milieu de l'étang. Son objectif est de lutter contre l'eutrophisation du bassin en l'oxygénant et d'éviter la prolifération de cyanobactéries, récurrente les étés précédents. Notes et références Liens externes Portail des lacs et cours d'eau Portail des Yvelines
Groupe scolaire Karl-Marx

Le groupe scolaire Karl-Marx, anciennement groupe scolaire Jean-Jaurès, est un ensemble éducatif de Villejuif, dans le Val-de-Marne, en France. Histoire Bâti à Villejuif en 1932-1933 puis agrandi en 1945, il est l'œuvre de l'architecte André Lurçat. Il fait suite à un concours organisé par le maire communiste de l'époque Paul Vaillant-Couturier. La zone choisie n'est pas occupée car elle se situe dans des champs. Le groupe scolaire comprend des classes maternelles et primaires, un cabinet médical, des logements pour instituteurs et un gymnase-stade. Appelé initialement groupe scolaire Jean-Jaurès (Jean Jaurès), il est renommé groupe scolaire Karl-Marx (Karl Marx) par la suite. Depuis 2006, les Archives communales de Villejuif conservent des documents portant sur la construction du groupe scolaire Karl-Marx essentiellement issus des années 1930. Description L'édifice est en béton armé dont l'aspect brut a été conservé. Il dispose de toits-terrasse et de menuiseries métalliques peintes en rouge foncé. Cela le place comme un bâtiment d'avant-garde pour l'époque. L'architecture est inspirée du Bauhaus. Localisation Le groupe scolaire Karl-Marx est situé avenue Karl-Marx à Villejuif. Protection Le groupe scolaire a été inscrit au titre des monuments historiques par arrêté du 15 janvier 1975, puis classé au titre des monuments historiques par arrêté le 31 octobre 1996. Son gymnase-stade, le stade Karl-Marx, fait l'objet d'une inscription au titre monuments historiques. Notes et références Voir aussi Article connexe Liste des monuments historiques du Val-de-Marne Liens externes Ressources relatives à l'architecture : Mérimée PSS Structurae Portail de l’éducation Portail des monuments historiques français Portail du Val-de-Marne
Аббатство Валь-де-Грас

Аббатство Валь-де-Грас (фр. Abbaye du Val-de-Grâce) — ныне не действующий монастырь в V округе Парижа. Аббатство было построено в XVII веке по распоряжению Анны Австрийской, в знак благодарности Богу за рождение сына — Людовика XIV. Первый камень был заложен в 1645 году, когда маленькому Людовику было уже семь лет. Изначально строительство монастыря было поручено Франсуа Мансару; затем его продолжили Жак Лемерсье, Пьер Ле Мюэ и Габриель Ле Дюк. Работы были завершены лишь в 1667 году. Долгое время аббатство служило королевской усыпальницей. После смерти Анны Австрийской аббатство пришло в упадок. Здание уцелело в годы Великой французской революции, однако в 1793 году указом Национального конвента оно было передано военному госпиталю. Возможно, именно это позволило ему сохраниться в прекрасном состоянии. В настоящее время в здании аббатства по-прежнему располагается одноимённый госпиталь. Кроме того, здесь размещаются военно-медицинская школа, библиотека Медицинской службы вооружённых сил Франции и Музей медицинской службы армии. Экспозиция музея рассказывает о создании, истории и миссии медицинской службы. В монастырский комплекс входит также церковь Валь-де-Грас, построенная в стиле барокко. Это действующий храм, принадлежащий Военному ординариату Франции. Примечания Литература Victor Ruprich-Robert. L'église et le monastère du Val-de-Grâce: 1645-1665. — Morel, 1875. — 124 p. Ссылки Eglise du Val-de-Grâce . École du Val-de-Grâce. Дата обращения: 3 ноября 2017. Chapelle du Val-de-Grâce (фр.). Diocèse aux Armées Françaises. Дата обращения: 3 ноября 2017. Eglise Notre-Dame-du-Val-de-Grâce (фр.). Observatoire du Patrimoine religieux. Дата обращения: 3 ноября 2017.
Абатство Валь-де-Ґрас

Абатство Валь-де-Грас (фр. Abbaye du Val-de-Grâce) — монастир, що нині не діє. Розташований у V окрузі Парижа. Історія Абатство засноване в XVII столітті за розпорядженням Анни Австрійської, на знак подяки Богу за народження сина — Людовіка XIV. Перший камінь закладено у 1645 році, коли маленькому Людовікові було вже сім років. Спочатку будівництво монастиря доручили Франсуа Мансару; згодом його продовжили Жак Лемерсьє, П'єр Ле Мюе та Габріель Ле Дюк . Роботи завершено лише 1667 року. Тривалий час абатство слугувало королівською усипальницею . Після смерті Анни Австрійської абатство занепало. Будівля вціліла в роки Французької революції, проте 1793 року указом Національного конвенту воно передано для військового шпиталю. Можливо, саме це дозволило йому зберегтися у чудовому стані . Нині в будівлі абатства, як і раніше, розташовується однойменний шпиталь. Крім того, тут розміщуються військово-медична школа, бібліотека Медичної служби збройних сил Франції та Музей медичної служби армії. Експозиція музею розповідає про створення, історію та місію медичної служби. До монастирського комплексу входить також церква Валь-де-Грас, побудована у стилі бароко. Це діючий храм, що належить Військовому ординаріату Франції . Список абатис 1621-1626 : Марґеріта д'Арбуз (Marguerite de Vény d'Arbouzes) 1626-1637 : Луїза II де Мілле (Louise II de Milley) 1637-1650 : Марія III де Бурж (Marie III de Burges) 1650-1662 : Анна IV де Компан (Anne IV de Compans) 1662-1674 : Марґеріта V дю Фур (Marguerite V du Four) 1674-1683 : Анна V де Манґо (Anne V de Mangot) 1683-1686 : Марґеріта V дю Фур (Marguerite V du Four) 1686-1696 : Анна V де Манґо (Anne V de Mangot) 1696-1699 : Анна VI де Баррі 1699-1711 : Женев'єва Перро (Geneviève Perreau) 1711-1718 : Марі-Франсуаз Бійон (Marie-Françoise Billon) 1718-1724 : Женев'єва Перро (Geneviève Perreau) 1724-1726 : Маґдалена Ланлуа (Magdeleine Langlois) 1726-1729 : Ніколь де Компан (Nicole de Compans) 1729-1789 : Ґабріела де Міжень дю Бурнеф (Gabrielle de Migennes du Bourgneuf) Примітки Література Victor Ruprich-Robert. L'église et le monastère du Val-de-Grâce: 1645-1665. — Morel, 1875. — 124 p. Посилання Eglise du Val-de-Grâce. École du Val-de-Grâce. Процитовано 3 листопада 2017. Chapelle du Val-de-Grâce. Diocèse aux Armées Françaises (фр.). Процитовано 3 листопада 2017. Eglise Notre-Dame-du-Val-de-Grâce. Observatoire du Patrimoine religieux (фр.). Процитовано 3 листопада 2017.
Château de Voisins (Louveciennes)

The Château de Voisins is a neoclassical mansion located in Louveciennes, in the department of Yvelines, France. It is 8 kilometres north of Versailles, and 20 kilometres east from the centre of Paris. The first château on the site was built between 1650 and 1675. In 1696, probably due to its proximity to Versailles, the château was bought by the Marquis de Cavoye, Grand Marshall of the household of Louis XIV. During the late 18th century, the château became the property of Louise Élisabeth de Bourbon-Condé, Princess de Conti (1693–1775). A granddaughter of Louis XIV and Madame de Montespan, the princess had the château rebuilt to designs of Claude-Nicolas Ledoux. The princess is most notable as the woman who officially presented Madame de Pompadour to the court of King Louis XV at Versailles, in return for settlement of her debts by the king. Circa 1820, a new owner, the Comte de Turtot Hocquart, finding the château old fashioned, had it remodelled. In 1857, the estate was sold again, and purchased by Charles Tavernier, who built the lodge and redesigned and landscaped the grounds. In 1874, Tavernier gave the chateau to the banker Julius Beer, who gave it to his son William. William's wife Elena created a notable literary salon there. It was at the chateau that Leconte de Lisle wrote his work La Rose de Louveciennes. The poet died while staying at the chateau's classical garden pavilion in 1894. The mansion is designed on an "H" plan, with the two extending wings joined by an open loggia on the southern entrance facade, and on the northern garden facade by an orangery. On the eastern side is low, unobtrusive wing containing the kitchens and domestic offices. The main block is of three floors, with five principal rooms on the ground floor. The low hipped roof is concealed by a closed parapet. Following William's death in 1913, his widow retained use of the garden pavilion, but the estate passed to a relative, the banker and collector Robert de Rothschild (1880–1946). On his death, the estate was sold. France's Banque nationale pour le commerce et l'industrie (BNCI) purchased the property in 1946. As of 2022, it remains the property of BNCI's successor BNP Paribas, which operates it as an executive training center. The mansion has been registered as a monument historique since 10 February 1948.10 février 1948 References
Château de Voisins (Louveciennes)

Le château de Voisins est un château situé à Louveciennes, dans le département des Yvelines (France). Histoire Le château est construit entre 1650 et 1675. En 1696, il est acheté par Louis Oger de Cavoye puis devint la propriété de Louise Élisabeth de Bourbon-Condé, princesse de Conti. Vers 1820, constatant sa vétusté, son propriétaire, le comte Hocquart de Turtot le fait démolir puis reconstruire ; la configuration du bâtiment est alors celle d'aujourd'hui. En 1857, le domaine est acheté par Charles Tavernier : celui-ci y fait construire en 1858 le pavillon de Voisins, qu'il fait entourer d'un jardin situé le long du chemin de Prunay. Après la guerre de 1870 et l’occupation des prussiens, n’obtenant qu’une médiocre indemnisation des dommages de guerre, il cède le domaine. À partir de 1874, le château appartient ainsi au banquier Guillaume Beer et à sa femme Elena Goldschmidt. Cette dernière y tient salon, recevant notamment le poète Leconte de Lisle qui écrit La Rose de Louveciennes pour lui rendre hommage. Le poète meurt lors d'un séjour à Voisins. Lorsque son mari meurt en 1913, Élena Goldschmidt partage le domaine, se réserve le pavillon et cède le château et son domaine à son oncle, Robert de Rothschild. En 1946, le domaine devient la propriété de la banque BNCI ancêtre de BNP Paribas. Elle l'utilise désormais comme centre de formation. Le château fait l'objet d'une inscription au titre des monuments historiques depuis le 10 février 1948. Architecture William Bouwens van der Boijen a réalisé la rénovation du château après l'achat par Guillaume Beer. Une magnifique sépulture se trouve à Londres au décès de la fille unique du couple Goldschmidt-Beer Notes et références Voir aussi Articles connexes Voisins Une rue de village, Louveciennes Liste des châteaux des Yvelines Liste des monuments historiques des Yvelines Leconte de Lisle Liens externes Ressource relative à l'architecture : Mérimée Portail des châteaux de France Portail des Yvelines Portail des monuments historiques français
Cinémathèque Française

La Cinémathèque Française (pronunciat sinematɛk fʁɑ̃sɛz, lit. ‘Cinemateca Francesa’) conserva un dels arxius de pel·lícules, documentals i objectes relacionats més grans del món. Amb seu a París, la institució fa projeccions diàries de films d'arreu del món. Història La col·lecció es va originar gràcies als esforços d'Henri Langlois, que durant la dècada de 1930 va començar a col·leccionar i projectar films. Quan es va iniciar la Segona Guerra Mundial, Langlois ja disposava d'una de les col·leccions audiovisuals més importants del món. Les autoritats nazis a la França ocupada van voler destruir tots els seus arxius, però Langlois i els seus amics van aconseguir protegir-los fins al final de la guerra. Un cop acabat el conflicte bèl·lic, el govern francès li va deixar una reduïda sala de projeccions i li va assignar un petit subsidi per conservar la seva col·lecció, que es va reallotjar a l'Avenue de Messine. Va ser un recurs habitual per a directors de cinema de l'època, com Robert Bresson, René Clément, Henri-Georges Clouzot i Jacques Becker, que freqüentaven la cinemateca de Langlois. Els directors de la Nouvelle Vague, com Alain Resnais, Jacques Rivette, François Truffaut, Jean-Luc Godard, Claude Chabrol, Roger Vadim, Jacques Doniol-Valcroze i Pierre Kast, també es van formar veient pel·lícules de Langlois. Referències
Cinémathèque française

Cinémathèque française är en fransk ideell förening i Paris, bildad 1936, som har som främsta syfte att bevara och restaurera filmer samt sprida kunskap och intresse för filmkonsten och dess historia. Cinémathèque française inhyser ett museum och ett arkiv bestående av över 40 000 filmer och tusentals dokument och föremål relaterade till film. Cinémathèque françaises första adress var på 82 Rue de Courcelles i Paris åttonde arrondissement. Sedan den 28 september 2005 huserar det på adressen 51 Rue de Bercy i Paris tolfte arrondissement, i ena änden av Parc de Bercy. Byggnaden ritades av Frank Gehry och invigdes 1994, då med namnet American Center. Historia Cinémathèque française bildades den 2 september 1936 på initiativ av Henri Langlois och Georges Franju, med ekonomisk stöttning av Paul-Auguste Harlé. Harlé blev föreningens första ordförande. Organisationens uppdrag var att, under ledning av Henri Langlois, bevara filmer, restaurera dem, visa dem och ge filmutbildning till nya generationer. År 1937 blev Henri Langlois vän med Lotte H. Eisner, en filmhistoriker som hade flytt från nazisternas förföljelse. Efter andra världskriget blev hon chefsintendent för Cinémathèque française, en position hon innehade fram till sin pensionering 1975. Ordförande Paul-Auguste Harlé (1936) Jean Grémillon (1944) Michel Guy (1980) Costa-Gavras (1982–1987) Jean Rouch (1987–1991) Jean Saint-Geours (1991–2000) Jean-Charles Tacchella (2000–2003) Claude Berri (2003–2007) Costa-Gavras (2007–) Se även Cinemateket – Svenska Filminstitutets visningsverksamhet, som hämtat inspiration till sitt namn från Cinémathèque française Referenser Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från franskspråkiga Wikipedia, 16 september 2025. Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör La Cinémathèque Française.﻿ Officiell webbplats (franska)
Французька сінематека

Францу́зька сінемате́ка (фр. Cinémathèque française) — один із найбільших кіноархівів світу, заснований 2 вересня 1936 року режисерами Жоржем Франжю та Анрі Ланглуа. До початкового фонду увійшли фільми студії «Альбатрос», заснованої в 1920-х роках російськими емігрантами, та фільми з колекції Жоржа Мельєса. Історія Метою створення Сінематеки стало збирання та збереження фільмів. Перед початком Другої світової війни Лангуа вдалося зібрати одну з найбільших колекцій у світі, зокрема через наказ нацистів у Німеччині знищити фільми, що було знято до 1937 року. Лангуа та його колегам вдалося врятувати багато фільмів та перевезти їх до Франції, де вони зберігалися під час війни. Після завершення війни французька влада виділила для колекції приміщення для кінопоказів, а також почала фінансувати діяльність Сінематеки, що спершу розташовувалася на проспекті Мессіна (фр. Avenue de Messine). У 1940–1950-х роках у Сінематеці проводилися покази фільмів таких режисерів як Робер Брессон, Рене Клеман, Анрі-Жорж Клузо та Жак Беккер. Для багатьох режисерів французької Нової Хвилі, зокрема Ален Рене, Жак Ріветт, Франсуа Трюффо, Жан-Люк Годар, Клод Шаброль, Роже Вадим, Жак Доніоль-Валькроз та П'єр Каст, професійне захоплення кіно почалося з відвідування показів у Французькій сінематеці. Заснована в 1992 році Бібліотека кіно (фр. Bibliothèque du Film) стала структурним підрозділом Французької сінематеки. Розташування Після численних змін місця розташування Сінематеки в 1950-х роках, а також «справи Ланглуа» в 1968 році, коли звільнення Анрі Ланглуа супроводжувалося серією протестів, через що Сінематека була тимчасово зачинена, її було знов відкрито в новому приміщенні, яким став постмодерністський будинок за проєктом канадсько-американського архітектора Френка Гері. На першому поверсі Сінематеки розташовано відкритий для публіки ресторан. Згадки в популярній культурі До теми закриття Сінематеки зверталися Франсуа Трюффо у фільмі «Вкрадені поцілунки» та Бернардо Бертолуччі у фільмі «Мрійники». Сінематека також згадується у «Книзі ілюзій» Пола Остера та пісні групи Harvey Danger «Приватний гелікоптер». Див. також Фільмотека Примітки Посилання (англ.) Grenier, Cynthia. Langlois’ film world seen with rose colors // The Washington Times, February 11, 2004. (укр.) Паризька сінематека поділилася з Києвом досвідом збереження культури // Тиждень, 16 вересня, 2011. (укр.) Андрій Мовчан. Відстояли Сінематеку. Відстоїмо ЦВК! // Пряма дія, 2012-02-25.
Webedia

Webedia ist ein französisches Medienunternehmen mit Sitz in Levallois-Perret. Das Unternehmen ist insbesondere im Bereich der Multi-Channel-Networks und Webvideo, in Deutschland unter anderem mit dem Allyance Network, aktiv. 2013 wurden die Mehrheitsanteile an Webedia von der französischen Fimalac-Gruppe übernommen. Geschichte In seiner heutigen Form wurde Webedia mit den Angeboten PurePeople, PureTrends und PureFans im Jahr 2007 von Cédric Siré und Guillaume Multrier gegründet. 2008 kam durch Zukauf das Modeportal Shopoon, das später in PureFashion umbenannt wurde, hinzu. Im Laufe der Zeit wurden weitere, besonders internetbasierte Angebote dazugekauft (Ozap, OverBlog, Jeuxvideo.com, Moviepilot, GameStar, GamePro, Filmstarts, MeinMMO und weitere). Im Jahr 2013 stimmten die Anteilseigner von Webedia zu, dass die Fimalac-Gruppe die Majorität von Webedia übernehmen wird. Bis zum Dezember 2015 beliefen sich die Anteile von Fimalac auf 79,2 %. 2017 betrieb das Unternehmen über 50 Internetangebote, insbesondere aus den Bereichen Film, Videospiele, Kochen, Mode und E-Sports. Nach eigener Aussage erreichten diese Seiten pro Monat bis zu 90 Millionen Besucher über alle Endgeräte hinweg (Stand März 2016). Aktivitäten in Frankreich Kino und Film Allociné Videospiele und E-Sport Jeuxvideo.com Aktivitäten in Deutschland Webedia ist mittlerweile auch in den deutschen Markt eingestiegen. Die Gruppe besitzt mit der Webedia GmbH in Berlin und der Webedia Gaming GmbH in München Niederlassungen. Kino und Film Moviepilot Filmstarts Videospiele und E-Sport MeinMMO GameStar GamePro Influencer-Marketing GetHero Einzelnachweise
Webedia

Webedia es una empresa francesa especializada en medios online,​ filial del Grupo Fimalac. Fundada en 2007 por Cédric Siré y Guillaume Multrier, su oficina central se encuentra en la comuna de Levallois-Perret. Presente en quince países,​ Webedia reúne a más de 250 millones de visitantes mensuales únicos en todo el mundo (según la compañía de investigación comScore en diciembre de 2018).​ La compañía ocupa el sexto puesto en grupos de medios online franceses con una audiencia media de veintiocho millones de visitantes únicos al mes según Médiamétrie/Netratings en 2020, detrás de empresas como el grupo Figaro, CCM Benchmark y Prisma Media.​ La compañía posee en Francia los sitios Allociné, Jeuxvideo.com, PureMedia, PurePeople, PureShopping, PureBreak, Terrafemina, 750g, Exponaut y Millennium, entre otros.​ Tras posicionarse en el mercado español con la compra del portal especializado 3DJuegos en 2016,​ y el lanzamiento de una sección de esports en 2017,​ en 2018 adquirió por unos 10 millones de euros la empresa Weblogs, propietaria de Xataka y otras 30 publicaciones digitales verticales.​ Ese mismo año, Webedia inició operaciones en México.​ Véase también SensaCine 3DJuegos Referencias Enlaces externos Página web oficial