NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Théâtre Marigny

Théâtre Marigny je divadlo v Paříži, které se nachází na rohu avenue des Champs-Élysées a avenue de Marigny v 8. obvodu. Dějiny V roce 1835 zde začala fungovala atrakce založená na fyzikálních jevech. Po revoluci v roce 1848 zde vznikl malý sál tzv. Château d'enfer (Pekelný hrad), kde probíhaly představení s názvem „zábavná fyzika, fantasmagorie a kuriozity". Tato atrakce byla později uzavřena. Jacques Offenbach si tento prostor vybral jako ideální s ohledem na světovou výstavu v roce 1855 a otevřel zde 5. července 1855 Théâtre des Bouffes-Parisiens. Offenbachova divadelní skupina rovněž využívala sál na Rue Monsigny. V roce 1859, kdy Offenbachovi vypršela nájemní smlouva, se ze sálu stalo théâtre Deburau, pojmenované po svém řediteli Charlesi Deburauovi, synovi slavného mima Jean-Gasparda Deburau. Od roku 1865 zde bylo divadlo Folies-Marigny pod vedením rodiny Montrouge. Divadlo bylo zbořeno v roce 1881, aby ustoupilo v roce 1883 panoramě postavené architektem Charlesem Garnierem. V roce 1885 zde bylo možné obdivovat dioramata Paříž v průběhu věků na osmi obrazech Theodora Josefa Huberta Hoffbauera (1839–1922) a Jeruzalém od Oliviera Pichata. Panorama byla v roce 1894 přestavěna na rotundové divadlo architektem Édouardem Niermansem. Sál byl v roce 1925 dále rozšířen a modernizován. V roce 1946 předal Léon Volterra vedení divadla své manželce Simonne Volterra, která vyzvala bývalé členy Comédie-Française, aby vytvořili divadelní skupinu kolem Jeana-Louise Barraulta. Tak vznikla společnost Renaud-Barrault. V roce 1954 vytvořil Jean-Louis Barrault v divadle druhý malý sál Petit-Marigny. Jako majetek města Paříže bylo divadlo, tehdy velmi zchátralé, uzavřeno v roce 1962. V červenci 1966 se přihlásilo devatenáct kandidátů na jeho vedení. Vedení se nakonec v letech 1966–1978 ujala herečka Elvire Popesco, jíž pomáhali Hubert de Malet a Robert Manuel. Jejich nástupcem se stal Jean Bodson, který provedl rozsáhlou renovaci a také celkovou přeměnu druhého sálu na malé divadlo s 311 místy, sál Gabriel, o několik let později přejmenovaný na sál Popesco. Koncese na divadlo získala v roce 2000 holdingová společnosti Artémis Françoise Pinaulta, který jejím vedením pověřil Roberta Hosseina a od roku 2008 Pierra Lescure. Divadlo Marigny bylo v roce 2010 jedním z padesáti pařížských soukromých divadel, která se spojila v rámci Asociace na podporu soukromého divadla (ASTP) a Národní unie režisérů a provozovatelů soukromých divadel do spolku „Théâtres parisiens associés“, aby posílily své postavení. V červenci 2013 bylo divadlo uzavřeno z technických důvodů. Proběhly sanační práce (zejména zesílení kupole), které společně provedly firmy Pinault a Vinci. Uměleckým vedením byl pověřen Jean-Luc Choplin, bývalý ředitel Théâtre du Châtelet, který se ve svých programech zaměřuje na hudební divadlo. Znovuotevření proběhlo v listopadu 2018 adaptací muzikálu Jacquese Demyho a Michela Legranda Peau d'âne. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Théâtre Marigny na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Théâtre Marigny na Wikimedia Commons (francouzsky) Oficiální stránky divadla
Théâtre Marigny

The Théâtre Marigny (French pronunciation: [teɑtʁ maʁiɲi]) is a theatre in Paris, situated near the junction of the Champs-Élysées and the Avenue Marigny in the 8th arrondissement. It was originally built to designs of the architect Charles Garnier for the display of a panorama, which opened in 1883. The panorama was converted to the Théâtre Marigny in 1894 by the architect Édouard Niermans and became a home to operetta and other musical theatre. Panorama An earlier theatre on the site, the Salle Lacaze, became known in 1855, as the home of Jacques Offenbach's Théâtre des Bouffes-Parisiens, where he first built his reputation as a theatre composer. In 1864 this became the Théâtre des Folies-Marigny, which was demolished in 1881, giving way to a panorama built by Charles Garnier. In 1885, dioramas on Paris through the ages by Theodor Josef Hubert Hoffbauer (1839–1922), and on Jerusalem on the day of the death of Christ, by Olivier Pichat, were displayed. Theatre In 1894, Édouard Niermans converted the venue into a theatre-in-the-round for summer musical spectacles. The hall was enlarged and modernized in 1925 by Volterra, and in that form opened with a revival of Monsieur Beaucaire by André Messager. This success led the management to devote the venue mainly to operetta and other musical theatre until the 1930s. Thereafter the Marigny mounted boulevard shows and revivals (such as Jacques Offenbach's La Créole by in 1936). In 1946 the Théâtre Marigny welcomed a troupe from the Comédie-Française to form the Renaud-Barrault company, and in 1954, Barrault opened a smaller "Petit Marigny". The Grenier-Hussenot troupe followed and later the hall became a cinema. In 1965 the direction passed to Elvira Popescu; in 1978 she was succeeded by John Bodson. In 2000 the theatre was acquired by the Artemis Group, owned by François Pinault, who asked Robert Hossein to take over the theatre's direction. In 2008 Hossein retired and was replaced by Pierre Lescure. On 28 September 2006 Pinault and his wife put the entire facility at the disposal of the Brigitte Bardot Foundation for its 20th anniversary celebration. Musical theatre repertory J'te veux (12 February 1923) Monsieur Beaucaire (20 November 1925) Venise by Tiarko Richepin (25 June 1927) Le diable à Paris by Marcel Lattes (27 October 1927) (with Raimu, Edmée Favart) Coups de roulis by Messager (29 September 1928) Boulard et ses filles by Charles Cuvillier (8 November 1929) Madame Pompadour by Leo Fall (16 May 1930) (with René Hérent, Robert Burnier) Moineau by Louis Beydts (13 March 1931) La belle saison by Jean Delettre (29 June 1937) (with Lucienne Boyer) Mes amours by Oscar Strauss (2 May 1940) Un violon sur le toit (8 November 1969) (with Ivan Rebroff and Maria Murano) References External links Official website
Théâtre Montansier (Versailles)

The Théâtre Montansier, also known as the Théâtre de Versailles, is a French theatre in rue des Réservoirs, Versailles, near the royal château. It was created by the actress and theatre director Mademoiselle Montansier, designed by Jean-François Heurtier, inspecteur général des bâtiments du roi and designer of the first Salle Favart of the Opéra-Comique. The theatre opened 18 November 1777, with Louis XVI and Marie Antoinette in attendance. It has been headed by such figures as Marcelle Tassencourt, wife of Thierry Maulnier, and Francis Perrin. Since 2000, it has been headed by Jean-Daniel Laval who, since taking on the role, has declared his wish to see the Théâtre Montansier opened up to a wider audience. Notes Bibliography Fromageot, Paul (1905). Le Théâtre de Versailles et Le Montansier. Versailles: Aubert. Copy at Google Books. Villard, Jacques (1998). Le théâtre Montansier à Versailles - De la Montansier à Francis Perrin, Champflour, Marly-le-Roi. ISBN 2-87655-037-7 External links Official site
Théâtre Mouffetard

Théâtre Mouffetard [muftár] je divadlo v Paříži, v 5. obvodu na ulici Rue Mouffetard. Divadlo s kapacitou 236 míst bylo otevřeno v roce 1934. V divadle financovaném městem Paříží sídlí od roku 2013 loutkový soubor. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Théâtre Mouffetard na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Théâtre Mouffetard na Wikimedia Commons (francouzsky) Oficiální stránky divadla
Théâtre Mogador

El Teatre Mogador (Théâtre Mogador, en francès) va ser fundat el 1913 i dissenyat per Bertie Crewe. És un teatre de music-hall de París ubicat en el districte 9è. Pot acollir 1.800 espectadors en tres escenaris diferents. Des de 1920 va esdevenir una sala de varietats i de cinema, i va guanyar fama amb les presentacions dels "Ballets russos" de Serguei Diàguilev i les presentacions d'operetes en sessions de tarda. Enllaços externs Web del teatre Arxivat 2016-06-06 a Wayback Machine.
Théâtre Mogador

Das 1913 gegründete und von Bertie Crewe entworfene Théâtre Mogador ist ein Pariser Varieté-Theater in der Rue de Mogador 25 im neunten Arrondissement. Es bietet auf drei Rängen Platz für 1600 Zuschauer. Geschichte Im Jahr 1913 mietete der Finanzier Sir Alfred Butt ein Gelände in Paris. Das während des Ersten Weltkriegs nach englischen Music-Hall-Prinzipien und im englischen Stil errichtete Theater wurde ursprünglich Palace Theatre genannt, nach dem gleichnamigen Theater in London, um die britischen Soldaten anzusprechen. Der Name wurde kurz darauf in Théâtre Mogador geändert, wobei Mogador der alte Name der Stadt Essaouira in Marokko ist. Zu den Gästen der offiziellen Einweihung am 21. April 1919 gehörten der amerikanische Präsident Woodrow Wilson, der sich in Frankreich aufhielt, um den Vertrag von Versailles auszuhandeln, sowie sein Nachfolger Franklin Roosevelt. Ab 1920 war es ein Cine-Varieté, das durch die Aufführungen der Ballets Russes von Sergej Diaghilew sowie durch die Thés Mogador – Operetten- und Theateraufführungen am Nachmittag – berühmt wurde. Bis in die 1970er Jahre wurde das Théâtre Mogador hauptsächlich für Operettenaufführungen genutzt, darunter von Mistinguett. Der französische Operettensänger Marcel Merkès (1920–2007) trat hier von Ende der 1940er bis Mitte der 1970er Jahre regelmäßig auf. Nach einer umfassenden Renovierung erstrahlt das Gebäude seit 1983 in neuem Glanz. Im Jahr 2005 wurde es von der Stage Entertainment-Gruppe (damals Stage Holding – The Theatre Group) gekauft. 2002, 2003, 2005 und 2006 war das Theater Schauplatz der Verleihungen des Prix Molière. Am 26. September 2016 wurden bei einem Brand mehrere Teile des Theaters beschädigt, darunter die Bühne und die Requisiten, die für die französischsprachige Inszenierung von Das Phantom der Oper verwendet werden sollten. Aus diesem Grund wurde die französische Premiere des Stücks auf unbestimmte Zeit verschoben. Im Herbst 2017 wurde das Theater wieder eröffnet. Produktionen (Auswahl) Ballett 1922: Ballets Russes; Premieren von Petruschka, Shéhérazade, L’Après-midi d’un faune, Dornröschen; musikalische Leitung Ernest Ansermet 2005: Schwanensee, Choreographie: Matthew Bourne Konzerte, Musikshows und Musicals 1919: Hullo Paris ! Revue von Paul-Louis Flers, Lucien Boyer, Jacques Battaille-Henri 1937: Ça, c'est parisien; Revue mit Mistinguett 1972: Hello, Dolly!; Regie: Raymond Vogel 1981: The Clash 1986: Das Phantom der Oper 1991: Les Misérables; Regie: John Caird und Trevor Nunn, Choreographie: Kate Flat, musikalische Leitung: David Charles Abell 1996: Starmania; Regie: Lewis Furey, Ausstattung: Philippe Guillotel; 1996 und 1997 mit dem Victoires de la musique ausgezeichnet 2010: Mamma Mia! 2012: Sister Act 2013: Die Schöne und das Biest; in einer Adaption von Nicolas Nebot, Ludovic-Alexandre Vidal, Claude Rigal-Ansous 2015: Cats; Regie: Trevor Nunn 2015: Tanz der Vampire; Neubearbeitung der Wiener Fassung (1997) für französische Bühnen und inszeniert von Roman Polanski 2007: Der König der Löwen; Neuinszenierung 2021 2017: Grease 2018: Chicago; französische Premiere 2019: Ghost – Das Musical Weblinks Einzelnachweise
Teatro Mogador

El Teatro Mogador (en francés: Théâtre Mogador), fundado en 1913 y diseñado por Bertie Crewe, es un teatro de music hall de París ubicado en el 9.º distrito. Puede alojar a 1,800 personas en tres escenarios. En 1913 el financiero Sir Alfred Butt rentó un área en París. Construido bajo los principios y el estilo de los auditorías de música inglesa durante la Primera Guerra Mundial, el nombre original del "Teatro del Palacio" para referirse a los soldados británicos fue cambiado a "Theatre Mogador", el nombre antiguo de la ciudad de Essaouira en Marruecos. Entre los invitados a la inauguración estaban el presidente Wilson, entonces en Francia negociando el Tratado de Versalles (1919). Desde 1920 fue una sala de variedades y cine, y ganó fama con las presentaciones de los "Ballets Rusos" de Sergei Diaghilev , y con el Thés Mogador – presentaciones de operetas y teatro en las tardes. Hasta los años 1970 el Théâtre Mogador fue principalmente usado para presentaciones de operetas, entre ellas Mistinguett. El teatro recibió la noche 99 de Molière el 9 de mayo de 2005. Una completa renovación pudo recuperar para la construcción un nuevo esplendor en el año 1983.​ En 2005, fue renegociada por el grupo de propiedades "The Stage". Producciones notables 1920: Les Ballets Russes 1930: No, no, Nanette 1930: L'Auberge du Cheval blanc 1937: Ça c'est parisien 1990-1991: La Légende de Jimmy - una ópera rock sobre James Dean 1991-1992: Les Misérables 1993: Starmania Wild Woman blues 2003-2004: The Elvis story 2006-2007: The Lion King Referencias Enlaces externos (en francés) www.mogador.net, página oficial del teatro
Théâtre Paris-Villette

Théâtre Paris-Villette je divadlo v Parku La Villette v Paříži v 19. obvodu. Historie Théâtre Paris-Villette bylo založeno v roce 1986 jako městské divadlo dotované městem Paříží. Sídlí v bývalém Pavillonu de la Bourse aux cuirs městských jatek v Parc de la Villette. Jeho posláním je propagovat současnou tvorbu. V průběhu roku vedou herci nebo režiséři herecké, spisovatelské a čtenářské workshopy s jednotlivci nebo sdruženími. V září 2010 se ředitel divadla z důvodu nedostatku investic ze strany města rozhodl nabídnout od ledna 2011 pouze polovinu sezóny. Následně byly divadlu odebrány všechny městské dotace a došlo k okamžitému uzavření divadla. Dne 6. října byl založen výbor diváků na podporu divadla. Divadlo bylo po diskusích 15. prosince 2012 uzavřeno. Dne 9. července 2013 město Paříž pověřilo Valérii Dassonville a Adriena de Van obnovením divadla. Od roku 2016 Théâtre Paris-Villette také převzalo správu kulturního domu Grand Parquet, který se nachází na promenádě Jardins d'Éole v 18. obvodu. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Théâtre Paris-Villette na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Théâtre Paris-Villette na Wikimedia Commons Oficiální stránky divadla Paris-Villette
Théâtre Saint-Georges

El Théâtre Saint-Georges és un teatre ubicat al carrer de Saint-Georges de París. Fou creat el 8 de febrer de 1929 per Camille Choisy i el seu soci Jacques Albert, tot destinant-lo al Grand Guignol i produint-hi nombroses comèdies. François Truffaut el va fer servir l'any 1980 en el seu film Le Dernier Métro. Actualment continua oferint comèdies de bulevard i vodevils. Estrenes 1964, 2 de març. Croque-Monsieur, original de Marcel Mithois. 1984. On m'appelle Émilie, original de Maria Pacôme. 1986. Les seins de Lola, original de Maria Pacôme. 1989. Et moi...et moi!, original de Maria Pacôme. 1993. Les désarrois de Gilda Rumeur, original de Maria Pacôme. 2009. Les hommes préferent mentir, original d'Eric Assous. 2011. Le coup de la cigogne, original de Jean-Claude Islert. 2013. Le Fils du Comique, original de Pierre Palmade. Referències Enllaços externs Web del teatre
Théâtre Saint-Georges

The Théâtre Saint-Georges (French pronunciation: [teɑtʁ sɛ̃ ʒɔʁʒ]) is a theatre in the French capital Paris, located on the Rue Saint-Georges from which it takes its name. Designed by the architect Charles Siclis, it was constructed on the site of a former mansion and opened in 1929. Originally it was managed by Camille Choisy, before he handed it over to Benoît-Léon Deutsch who successfully staged Boulevard comedies during the 1930s including Georges Berr and Louis Verneuil's The Train for Venice. References Bibliography Pride, Leo Bryan. International Theatre Directory: A World Directory of the Theatre and Performing Arts. Simon and Schuster, 1973. Stoddard, Richard . Theatre and Cinema Architecture: A Guide to Information Sources. Gale Research Company, 1978.
Théâtre Saint-Georges

El Théâtre Saint-Georges es un teatro de París, situado en la Rue Saint-Georges de la que toma su nombre. Diseñado por el arquitecto francés Charles Siclis, fue construido en el sitio de una antigua mansión e inaugurado en 1929.​ Originalmente fue administrado por Camille Choisy, antes de cederlo a Benoît-Léon Deutsch, quien representó con éxito varias comedias de bulevares durante los años 1930, incluyendo El tren de Venecia de Georges Berr y Louis Verneuil.​ Estrenos 1964: Croque-Monsieur, original de Marcel Mithois. 1984: On m'appelle Émilie, original de Maria Pacôme. 1986: Les seins de Lola, original de Maria Pacôme. 1989: Et moi...et moi!, original de Maria Pacôme. 1993: Les désarrois de Gilda Rumeur, original de Maria Pacôme. 2009: Les hommes préferent mentir, original de Eric Assous. 2011: Le coup de la cigogne, original de Jean-Claude Islert. 2013: Le Fils du Comique, original de Pierre Palmade.​ Referencias Enlaces externos Sitio web oficial
Théâtre de l'Atelier

El Théâtre de l'Atelier és una sala d'espectacles situada en el número 1 de la plaça Charles Dullin, en el districte 18è de París. Inaugurada el 23 de novembre de 1822 amb el nom de Théâtre Montmartre, aquest teatre fou un dels primers construïts per l'arquitecte Seveste. Fou rebatejat com "Théâtre de l'Atelier" el 1922 pel seu director, el comediant Charles Dullin. S'hi han estrenat obres de Jean Anouilh, Marcel Aymé, Françoise Sagan, René de Obaldia, Friedrich Dürrenmatt… La seva capacitat actual és de 563 seients. Estrenes 1947. L'invitation du château, original de Jean Anouilh. 1948. Les nouveaux maîtres, original de Paul Nivoix. 1949. Nuit des hommes, original de Jean Bernard-Luc. 1949. La perle de la Canebière, original de Marc-Michel. 1951. Colombe, original de Jean Anouilh. 1952, 15 febrer. La Tête des autres, original de Marcel Aymé. 1953. Zamore, original de Georges Neveux. 1954. Catérina, original de Félicien Marceau. 1954. Le fantôme, original de Claude Santelli. 1954. Les quatre vérités, original de Marcel Aymé. 1955. Les oiseaux de lune, original de Marcel Aymé. 1956. L'oeuf, original de Félicien Marceau. 1959. Un beau dimanche de septembre, original d'Ugo Betti. 1962. Frank V, original de Friedrich Dürenmatt. 1962. Les cailloux, original de Félicien Marceau. Enllaços externs Web del teatre
Théâtre de l'Atelier

Théâtre de l'Atelier je soukromé činoherní divadlo v pařížské čtvrti Quartier de Clignancourt. Vzniklo 23. listopadu 1822 pod názvem Théâtre Montmartre a patří k nejstarším funkčním divadelním scénám v Paříži. Budovu projektoval Louis Pierre Haudebourt v neoklasicistním stylu a v roce 1965 byla zařazena na seznam monument historique. Divadelní sál má kapacitu 583 míst. Založil je herec Pierre-Jacques Sevestre, jemuž Ludvík XVIII. udělil koncesi na provozování divadel na předměstí Paříže. Sevestrově rodině patřilo divadlo do roku 1849. V té době šlo o lidové divadlo zaměřené převážně na vaudeville. V roce 1913 ukončil divadelní soubor činnost a místo sloužilo jako kino. V roce 1922 divadlo obnovil Charles Dullin pod názvem Théâtre de l'Atelier, odkazujícím na jeho nové experimentální zaměření. Dullin byl představitelem Kartelu čtyř, usilujícího o náročný repertoár, náměstí před divadlem bylo roku 1957 na jeho počest pojmenováno place Charles-Dullin. Od roku 1940 do své smrti v roce 1973 Théâtre de l'Atelier vedl André Barsacq. Na repertoáru byly hry Jeana Anouilha, Françoise Saganové, Luigiho Pirandella a Friedricha Dürrenmatta, hráli zde Jean-Paul Belmondo, Laurent Terzieff, Brigitte Bardotová nebo Mélanie Thierry. Barsacq také v roce 1952 natočil detektivní film Le Rideau rouge, který se odehrává v tomto divadle. Od roku 2019 je ředitelem divadla Marc Lesage. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Théâtre de l'Atelier na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Théâtre de l’Atelier

Das Théâtre de l’Atelier ist ein Pariser Theater im 18. Arrondissement an der Place Charles Dullin Nr. 1. Das Theater wurde am 22. März 1965 in die Liste der Monuments historiques im 18. Arrondissement aufgenommen. Architektur Das Theater wurde in den 1820er Jahren unter dem Baumeister Louis-Pierre Haudebourd im Stil des Klassizismus errichtet. An der Innenausstattung beteiligt waren Évariste Fragonard und Pierre Cicéri. Der Innenraum mit seinem hufeisenförmigen Parkett und zwei durchlaufenden Rängen ist am italienischen Theaterbau des 18. Jahrhunderts orientiert. Das Theater hat 563 Sitzplätze. Geschichte Das Theater wurde am 23. November 1822 unter dem Namen Théâtre Montmartre eröffnet. Bauherr war der Schauspieler Pierre-Jacques Seveste (1773–1825), der im Besitz eines Privilegs zum Bau und Betrieb von Theatern außerhalb der Banlieue von Paris war, und der auch das Théâtre de Belleville, das Théâtre Montparnasse, das Théâtre des Batignolles und das Théâtre Grenelle gegründet hat. Von 1914 bis 1922 wurde das Theater als Kino genutzt und trug den Namen Montmartre. 1922 übernahm der Schauspieler Charles Dullin das Haus und nannte es nach seiner Kompanie Théâtre de l’Atelier. Dullin war der Begründer des Cartel de quattre, einer Gruppe von vier Pariser Theatermachern, zu denen auch Georges Pitoëff, Gaston Baty und Louis Jouvet zählen. Sie präsentierten ein anspruchsvolles, untereinander abgestimmtes Programm, luden zeitgenössische Maler als Bühnenbildner ein, nahmen moderate Eintrittspreise und waren von großem Einfluss auf die Theaterszene ihrer Zeit. Sein Nachfolger ab 1940 war André Barsacq, der das Theater bis 1973 leitete. Barsacq brachte Dramen von Jean Anouilh, Marcel Aymé, Françoise Sagan, René de Obaldia und Friedrich Dürrenmatt erstmals auf die Bühne. Von 1974 bis 1976 wurde das Theater von einem Gremium geleitet, das sich aus Peter Franck, Michael Fagadau, Loïc Volard und Jean-Claude Houdiniere zusammensetzte. Von 1976 bis Ende 1998 leitete Peter Franck zusammen mit seiner Ehefrau Danielle Franck das Haus. Während ihrer Intendanz brachten sie u. a. Stücke von Pirandello, Ionesco, Beckett, Thomas Bernhard oder Strindberg auf die Bühne. Im Januar 1999 übernahm Laura Pels die Leitung. Von 2019 bis 2022 war Marc Lesage Künstlerischer Leiter. Im Film Das Theater ist Schauplatz des Films Le rideau rouge (1952) von André Barsacq nach einem Drehbuch des Regisseurs in Zusammenarbeit mit Jean Anouilh, mit Michel Simon, Pierre Brasseur und Monelle Valentin in den Hauptrollen. Die letzten Szenen des Films Molière auf dem Fahrrad (2013) wurden vor und im Théâtre de l’Atelier gedreht. Eine Reihe von Szenen aus Frühling in Paris (2020) spielen in und vor dem Theater. Die männliche Hauptfigur ist dort Schauspieler. Weblinks Théâtre de l’Atelier, Homepage Théâtre de l’Atelier Les archives du spectacle.net Théâtre Montmartre, puis Théâtre de l’Atelier (ou Charles-Dullin) à Paris 18e Arrondissement Monumentum Einzelnachweise
Théâtre de l'Atelier

The Théâtre de l'Atelier (French pronunciation: [teɑtʁ də latəlje]) is a theatre at 1, place Charles Dullin in the 18th arrondissement of Paris, France. History The theatre opened on 23 November 1822 under the name Théâtre Montmartre. It was one of the first built by Pierre-Jacques Seveste, who held the licence to operate theatres outside the town limits of Paris, and who also built the Théâtre Montparnasse, the Théâtre des Batignolles and the Théâtre de Belleville. Peter Cicéri and Évariste Fragonard did the decoration. On the death of their parents, brothers Jules Seveste and Edmond Seveste inherited the licence to operate the theatre. From 1914 to 1922 the building comprised a cinema of 600 seats and operated under the name "Montmartre." In 1922, it returned to its original purpose, and its director and actor Charles Dullin renamed it the Théâtre de l'Atelier. André Barsacq succeeded Dullin, and led the theatre from 1940 to 1973. He produced the works of Jean Anouilh, Marcel Ayme, Françoise Sagan, René de Obaldia, and Friedrich Dürrenmatt, among others. From 1973 until December 1998, Pierre Franck took over, along with his wife Danielle Frank. He continued his work as director and maintained high standards in the choice of repertoire with works by Pirandello, Ionesco, Beckett, Thomas Bernhard, Strindberg, and with actors such as Michel Bouquet and Laurent Terzieff. Laura Pels assumed the leadership in January 1999. The current capacity is 563 seats. The theatre was classified as a historical monument on 22 March 1965. See also Laura Pels Theatre References External links Official website