Sainte-Chapelle de Vincennes

Sainte-Chapelle de Vincennes je gotska kraljeva kapela znotraj utrdb gradu Château de Vincennes na vzhodnem robu Pariza v Franciji. Navdihnila jo je Sainte-Chapelle, kraljeva kapela znotraj Palais de la Cité v Parizu. Graditi jo je leta 1379 začel Karel V. Francoski, da bi v njej hranil relikvije Kristusovega pasijona. Ne uporablja se več kot cerkev in je zdaj francoski zgodovinski spomenik, ki ga upravlja Center des monuments nationaux. Zgodovina Kraljeva kapela Leta 1373 je francoski kralj Karel V. kupil zemljišče za drugo rezidenco na gozdnatem območju blizu Pariza, blizu glavne ceste in bregov reke Marne. Zgradil je dvorec, ki ga je poimenoval Beauté ('Lepota'). Bil je pravokotna dvonadstropna stavba, obdana z obzidjem. Dvorec je bil v polnem teku, ko se je kralj odločil zgraditi kapelo ob rezidenci. Načrtovano je bilo, da bo po obliki podobna pariški Sainte-Chapelle, ki jo je Ludvik IX. Francoski zgradil med letoma 1242 in 1248, da bi v njej hranili zbirko svetih relikvij, ki jih je kupil od cesarja v Konstantinoplu. Gradnja se je začela novembra 1379, kralj pa je umrl leta 1380, ko je bila gradnja šele v polnem teku. Po smrti Karla V. so se dela na kapeli nadaljevala pod njegovim naslednikom Karlom VI.. Med njegovo vladavino so bili dokončani kor, dva oratorija, zakristija in zakladnica, v zakladnici pa so bile shranjene relikvije. Gradnja ladje se je nadaljevala, vendar se je delo med stoletno vojno upočasnilo. Po francoskem porazu v bitki pri Azincourtu leta 1415 je grad in nedokončano kapelo zasedel angleški kralj Henrik V. Umrl je v Vincennesu leta 1422. Grad in kapela sta se februarja 1437 vrnila v francosko posest pod Karlom VII., vendar je kralj malo časa preživel v Parizu ali Vincennesu. Kapela je bila organizirana in delovala na enak način kot Sainte-Chapelle v Parizu in zelo drugače kot stolnica ali navadna cerkev. Bila je pod pokroviteljstvom Device Marije in Svete Trojice. Tako kot Sainte-Chapelle v Parizu je bila njena edina uradna funkcija, da z nenehnimi bogoslužji prosi za božjo zaščito za kralja in kraljeve družine. V ta namen ji je služil kapitelj petnajstih kanonikov. Poleg kapele je imel kralj v svoji rezidenci ločeno kapelo in oratorij ter še eno v utrjenem dvorcu gradu. Kapela je bila v 16. stoletju še vedno nedokončana. Leta 1520 se je kralj Franc I. Francoski, ki je bil pogost prebivalec, odločil, da jo dokonča v počastitev rojstva svojega sina in dediča. Po Francovi smrti leta 1547 se je dela lotil Henrik II.: v letih 1547 in 1548 je dokončal oboke, v notranjost vgradil rezbarjeno leseno pohištvo in namestil vitraže. Kapelo je Henrik II. Francoski dokončno posvetil leta 1552. Revolucija in obnova (17.–19. stoletje) Do konca 18. stoletja, ko je kralj stalno prebival v Versajski palači, se je kapela redko uporabljala. Dvorec je bil leta 1754 odstranjen s seznama uradnih kraljevih rezidenc, kolegij kanonikov kapele, ki je nenehno molil za kraljevo zdravje in varnost, pa je bil leta 1787 ukinjen. Med francosko revolucijo sta bila dvorec in kapela naravna tarča besa sansculotov. Konec februarja 1791 je množica več kot tisoč delavcev iz predmestja Saint-Antoine, ki so jo spodbujali člani kluba Cordeliers in jo je vodil Antoine-Joseph Santerre, odkorakala do dvorca, kjer so se po govoricah rojalisti pripravljali na namestitev političnih zapornikov in ga začeli rušiti z lomilkami in krampi. Ustavil jih je markiz de LaFayette, ki je zaprl več vodij. Sansculotes so se vrnili v polni sili leta 1793 in tokrat so naleteli na le malo odpora. Napadli so kapelo; uničili so zvonik, skupaj s kiparsko dekoracijo timpanona, lokom nad portalom, portalni steber, skoraj vso drugo zunanjo skulpturo, razen tiste v voussoiarjih in loki nad portalom. Izropali so tudi notranjost, uničili opremo in vitraže ladje in kora, vendar niso mogli doseči tistih v apsidi. Krstilnica svetega Ludvika (ki je bila dolgo časa v zakladnici kapele in se je uporabljala vsaj od časa Ludvika XIII. kot krstni kamen za otroke francoske kraljeve družine) se je preselila v muzej Louvre. V kapeli sta grobnici Bernardina Gigaulta (ki je umrl v Vincennesu leta 1694) in Ludvika Antoina, vojvode Enghienskega. Slednji je bil usmrčen leta 1804 v jarku dvorca Vincennes, blizu že pripravljenega groba; leta 1816 so njegove posmrtne ostanke izkopali in položili v kapelo. V začetku 19. stoletja, z obnovitvijo monarhije, je kapelo ponovno občasno uporabljala kraljeva družina. Louis Antoine, vojvoda Enghienski, ki je vodil upor proti Napoleonu, je bil leta 1804 usmrčen v jarku gradu in pokopan v bližini. Njegove posmrtne ostanke so izkopali in leta 1816 mu je kralj Ludvik XVIII. v Sainte-Chapelle podaril grobnico in majhno kapelo. Leta 1853 je bila kapela razvrščena kot zgodovinski spomenik, pod vodstvom Eugèna Viollet-le-Duca pa je bila izvedena obsežna obnova. Sodobna obnova (20.–21. stoletje) Kapelo je leta 1999 poškodoval močan vihar, ki je uničil skupino oken v ladji. Ta okna so nadomestila okna, ki so jih uničile eksplozije avgusta 1944 med osvoboditvijo Pariza s strani zaveznikov. Obnovljena okna so bila ojačana, da bi bila odporna na prihodnje nevihte. Izvedene so bile tudi druge obnove stropov ter notranje in zunanje skulpture. Te obnove so bile končane leta 2009. Leta 2009 je s fasade padel bruhalnik, kar je sprožilo novo kampanjo obnove. Tloris in zunanjost Tloris kapele je zasnovan po vzoru Sainte-Chapelle na otoku Île de la Cité v Parizu, glavna razlika pa je v tem, da je imela pariška kapela dve ravni – zgornjo za kralja in njegovo družino ter spodnjo za navadne člane dvora – medtem ko ima vincennska kapela eno raven. Zunanji načrt je zelo preprost; polja so ločena z močnimi oporniki, okronanimi s stolpiči in vsako polje je zapolnjeni z vitraži do začetka strehe, kjer je zaključena z dvokapnico ali šilastim lokom. Kapela je imela prvotno strešni jezdec s strehe pri 4. prečni prečki, podobno kot pariška kapela. Uničen je bil leta 1793 med francosko revolucijo. Zakristija je ločena dvonadstropna stavba, pritrjena na kapelo v kraljevem oratoriju na severni strani kapele. V zgornjem nadstropju je bila zakladnica stavbe, v spodnjem pa duhovniška oblačila in regalije kanonikov. Zahodna fasada Zahodna fasada kapele, dokončana leta 1552, je bila zgrajena pozneje kot preostala kapela. Velja za pomemben primer bolj okrašenega flamboyant gotskega sloga. Osrednji element, rozeto, uokvirjajo trije zelo bogato okrašeni pignoni ali loki, eden spodaj, eden okoli in eden nad oknom, ki ga uokvirjajo. Zahodno fasado so leta 1793 močno poškodovali sansculotes; razbili so skulpturo, ki je krasila arhivolt, oboke nad portalom, pa tudi skulpturo na portalnem stebru na vhodu portala. Portalni steber je bil prvotno okrašen s skulpturo Device Marije z detetom. Notranjost Notranjost ima zelo malo okrasja; večina je bila uničena leta 1793 med francosko revolucijo in ostajajo le sledi. Med letoma 1547 in 1549 je Henrik II. naročil prenovo kora, ki bi služil kot prostor srečanj reda svetega Mihaela, ki ga je leta 1468 ustanovil Ludvik XI. Deli kapele so bili okrašeni z izrezljanim lesenim ograjenim prostorom in 48 klopmi za viteze reda, ki ga je vodil kralj. Henrik je k delu, ki ga je vodil kraljevi arhitekt Philibert Delorme, povabil italijanske in francoske umetnike in obrtnike, zlasti tiste, ki so sodelovali pri prenovi palače Fontainebleau. Lesena dela so bila uničena leta 1793, vendar so sledi dekoracije vidne na stropnih obokih: črki H in K za Henrika in Katarino Medičejsko. Umetnost in dekoracija Večina dekoracije je bila uničena leta 1793, vendar so ostanki kiparstva in deli vitraža še vedno vidni. Del dekoracije prikazuje poseben emblem Henrika II., luno. To se je nanašalo na njegova gesla: »Ko je polna, je enaka soncu« in »Dokler ne obkroži celotnega kroga«. Pravijo tudi, da gre za diskretno sklicevanje na kraljevo ljubico Diano de Poitiers, saj je Diana v mitologiji boginja lune. Vitraž Ohranjeni vitraži izvirajo iz renesanse in so bili v kapeli nameščeni med letoma 1551 in 1559. Skoraj vse steklo v ladji je bilo uničeno leta 1793 in je danes znano le iz zgodnjih ilustracij. Okna ladje so bila večinoma izdelana iz belega stekla, da so omogočala čim več svetlobe, da so verniki lahko brali svoje misale. Okras so sestavljale krone in kraljeve insignije. Apsidna okna na vzhodnem koncu so bila bolj srečna in večina originalnega stekla se je ohranila. Okna ponazarjajo Apokalipso, kot je opisana v knjigi Razodetja. Ta okna iz 16. stoletja so bila v 19. stoletju dvakrat restavrirana, nekatere figure, kot je figura Henrika II., ki kleči spodaj desno, pa so bile na novo ustvarjene. Vitraž renesanse je bil, za razliko od zgodnjegotskega stekla, veliko tanjši in je bil izdelan tako, da so prozorno steklo pobarvali z mešanico barv kovinskih oksidov in brušenega stekla, ki so ga nato žgali, da bi ga pritrdili na okno. To je omogočilo veliko večji realizem in uporabo subtilnega senčenja in perspektive, tako da je vitraž vse bolj spominjal na slike. Izgubila pa se je globoka, bogata barva gotskih vitrajev. Kiparstvo Večina originalnega notranjega in zunanjega kiparstva datira v obdobje med letoma 1390 in 1410. To je vključevalo kipe v nišah notranjosti in zunanjosti ter kipe v obokih nad portali. Večino kiparstva kapele, zunanjega in notranjega, so leta 1793 uničili sansculotti. Vendar pa se je ohranilo več manjših in težje dostopnih del, zlasti v višjih delih portalov in v delih notranjosti, ki so podpirali podnožja reber in lokov. Eden od pomembnih ohranjenih del je grb in figure, ki predstavljajo kronanje Device Marije, v timpanonu nad vrati v zakristijo. Kasneje pomembno ohranjeno delo iz 15. stoletja je na vrhu vusur nad zahodnim portalom: upodobitev Device Marije z detetom. Tudi sklepniki, kjer se rebra obokov v notranjosti stikajo, so okrašeni s kipi, večinoma z rezbarijami kraljevih grbov. Zunanja skulptura vključuje tudi številne bruhalnike, ki so imeli praktično funkcijo zbiranja deževnice s strehe in njenega odvajanja daleč stran od sten kapele. Sklici Literatura Brisac, Catherine (1994). Le Vitrail (v francoščini). Paris: La Martinière. ISBN 2-73-242117-0. Chapelot, Jean (2003). Le château de Vincennes (v francoščini). Paris: Editions du Patrimoine – Centre des monuments nationaux. ISBN 978-2-85822-676-4. Zunanje povezave