Cerkev sv. Štefana na gori, Pariz

Saint-Étienne-du-Mont (francosko: [sɛ̃t‿etjɛn dy mɔ̃]) ali cerkev sv. Štefana na gori je katoliška cerkev v Parizu v Franciji, na Montagne Sainte-Geneviève v 5. okrožju, blizu Panteona. V njej je svetišče sv. Geneviève, zavetnice Pariza. V cerkvi sta tudi grobnici Blaisa Pascala in Jeana Racina. Jean-Paul Marat je pokopan na pokopališču cerkve. Klesani timpanon, Kamenjanje svetega Štefana, je delo francoskega kiparja Gabriela-Julesa Thomasa. Priznani organist, skladatelj in improvizator Maurice Duruflé je bil od leta 1929 do svoje smrti leta 1986 titularni organist v Saint-Étienne-du-Mont. Zgodovina V galsko-rimskem obdobju se je pleme Parizi iz Lutecije postopoma naselilo na hrib na levem bregu Sene, imenovan Mount Lucotecius. To zemljišče je bilo manj močvirno kot njihovo prejšnje naselje ob reki in je postalo kraj gledališča, kopališč in vil. V 6. stoletju je Klodvik I., frankovski kralj, na vrhu hriba zgradil baziliko, posvečeno apostoloma Petru in Pavlu. Klodvik I. je bil tam pokopan skupaj z ženo Klotildo in več kralji iz merovinške rodbine. Tam je bila pokopana tudi sveta Genevieva, zavetnica mesta, ki je mesto branila pred vpadom barbarov. Opatija Sainte-Genevieve je bila leta 502 ustanovljena poleg cerkve, cerkev pa je postala del opatije. Leta 1222 je papež Honorij III., ko se je število prebivalcev soseske povečevalo, zlasti za potrebe mojstrov in študentov novega kolidža na Sorboni, odobril ustanovitev avtonomne cerkve, ki je bila tokrat posvečena sv. Etiennu oziroma sv. Štefanu. Nova cerkev je bila zgrajena severno od opatijske cerkve. Ker je bilo ustanovljenih več kolidžev in je soseska še naprej rasla, so se cerkvene oblasti odločile zgraditi povsem novo in večjo cerkev v novem, gotskem flamboyant slogu. Leta 1492 so bližnji genoveški menihi podarili del svojega zemljišča za to lokacijo. Gradnja je potekala zelo počasi. Arhitekt Stephen Viguier je leta 1494 načrtoval apsido in zvonik, prva dva zvonova pa sta bila ulita leta 1500. Kor je bil dokončan leta 1537, oltarji apsidnih kapel pa so bili blagoslovljeni leta 1541, vendar so se z nadaljevanjem del spreminjali tudi slogi. Istega leta so bile obrtnikom dodeljene pogodbe za dokončanje oken in skulptur, ki naj bi bili zdaj v novem renesančnem slogu. Ladja, prav tako v renesančnem slogu, je bila končana šele leta 1584. Postavitev fasade se je začela šele leta 1610, ko je prvi kamen položila Marguerite de Valois. Cerkev je bila dokončno posvečena 25. februarja 1626 s strani Jean-Françoisa de Gondija, prvega pariškega nadškofa; okrašena izrezljana prižnica je bila postavljena leta 1651. V 17. in 18. stoletju je cerkev Saint-Etienne-du-Mont uživala velik ugled. Bila je izhodišče letne procesije, ki je nosila svetišče svete Genevieve do Notre Dame de Paris in nazaj. Tam so bili pokopani posmrtni ostanki številnih uglednih znanstvenikov in umetnikov, med njimi Pierre Perrault, slikar Eustache Le Sueur in Blaise Pascal. Posmrtni ostanki Racina so bili leta 1711 preneseni iz Port-Royala v Saint-Etienne. Leta 1744 se je kralj Ludvik XV. Francoski odločil, da bo bližnjo opatijo nadomestil s še večjo cerkvijo, ki je po številnih prenovah in spremembah namena sčasoma postala Panteon. Med francosko revolucijo je bila cerkev najprej zaprta in nato spremenjena v tempelj sinovske pobožnosti. Kipi, dekoracija in vitraji so bili močno poškodovani, številni cerkveni zakladi in relikvije pa so izginili. Katoliško bogoslužje je bilo dokončno obnovljeno leta 1803 v skladu s konkordatom iz leta 1801. Sosednja opatijska cerkev je bila porušena leta 1804 in nadomeščena z ulico Clovis. Ohranil se je le stari zvonik, ki je zdaj del kampusa Lycée Henrika IV. Pod drugim cesarstvom Napoleona III. je cerkev med letoma 1865 in 1868 obsežno obnovil pariški mestni arhitekt Victor Baltard. Fasada je bila obnovljena in povečana, kipi in vitraji, uničeni med revolucijo, pa so bili zamenjani. Dodal je tudi novo kapelo, kapelo katekizmov. Zunanjost Zahodna fasada cerkve, v [[renesančnem slogu in v obliki podolgovate piramide s tremi nivoji, je bila zgrajena leta 1610 po načrtih Charlesa Guerina. Najnižja raven je prekrita s skulpturami, na vrhu pa je trikotni klasični fronton z basrelefom, ki prikazuje Kristusovo vstajenje. Osrednja značilnost zgornje ravni je gotsko rozetno okno pod ukrivljenim frontonom, okrašeno s skulpturami, ki prikazujejo grb Francije in grb stare opatije. Na najvišji ravni ima trikotni zatrep eliptično rozetno okno. Notranjost Notranjost cerkv ima obliko dvorane velikih dimenzij, dolga 69 metrov in široka 25,5 metra. Stranski ladji na obeh straneh glavne ladje in kora sta nenavadno visoki in imata velika okna, ki cerkev napolnjujejo s svetlobo. Notranjost cerkve združuje razkošno gotsko arhitekturo, vključno z dovršenimi rebrastimi oboki z visečimi sklepniki, skupaj z elementi italijanske renesančne dekoracije, kot so klasični stebri in arkade, ter obilico kiparskih glav angelov, integriranih v arhitekturo. Ladja ima dve ravni velikih arkad z okroglimi stebri in zaobljenimi loki, ki ločujejo ladjo od zunanjih ali stranskih ladij. Te arkade imajo prehod z balustradami. Balustrade se uporabljajo tudi ob posebnih cerkvenih praznikih za razstavljanje tapiserij iz cerkvene zbirke. Zgornje stene stranskih ladij imajo zelo velika okna, ki notranjost napolnijo s svetlobo. Nenavadna značilnost notranjosti je rahla ukrivljenost osi od ladje do transepta, ki jo povzroča nepravilna lega. Najizrazitejše dekorativno delo v ladji je prižnica, ki jo je leta 1651 ustvaril Germain Pillion. Podpira jo izrezljana skulptura Samsona, ki kleči na levu in drži čeljust osla, s katero se je boril proti Filistejcem. Prižnico obdajajo tudi drugi kipi vrlin in druge alegorične figure, ki jih je izrezljal Claude Lestocart. Korna pregrada Najbolj nenavadna značilnost cerkve je jubé ali korna pregrada, ustvarjena okoli leta 1530, edini obstoječi primer v Parizu. Gre za dovršeno kiparsko pregrado, ki ločuje ladjo od kora. Pregrada je bila uporabljena kot platforma za branje svetih spisov navadnim župljanom. V srednjem veku so bile zelo pogoste, vendar so bile v 17. in 18. stoletju v veliki meri ukinjene z odlokom tridentinskega koncila (1545–1563), katerega cilj je bil, da bi slovesnosti v koru postale bolj vidne navadnim župljanom v ladji. Pregrado je zasnoval Antoine Beaucorps in čeprav je njen namen gotski, je njena dekoracija francosko-renesančna. Ima obliko obokanega mostu, obrnjenega proti koru, s tremi arkadami. Tribuna za branje zaseda središče, obrnjeno proti ladji. Do tribune s strani dostopata dve zelo elegantni spiralni stopnišči. Okras vključuje dva kipa »Renommées« ali »Slavnih«, ki temeljita na klasičnih rimskih kipih in držita oljčne vejice in krone. Za cerkev je značilna ukrivljena os ladje do transepta, pregrada na križnem kvadratu (edini ohranjeni primer v Parizu) iz fino izklesanega kamna, ki ga je izdelal oče Biard (1545), njegov stol, ki ga je zasnoval Laurent de La Hyre in kiparil Claude Lestocart, ter ohišje za orgle (1631) (najstarejše v prestolnici). V cerkvi je tudi svetišče z relikvijami sv. Genevieve do leta 1793 (ko so jih vrgli v kanalizacijo), grobnica Blaisa de Vigenereja, Blaisa Pascala, Racina in Mg Sibourja. Kapele Kapela svete Genevieve je razkošno gotsko svetišče, posvečeno zavetnici Pariza. Njena prvotna grobnica in relikvije so bile uničene med francosko revolucijo. Relikviarij, ki ga vidimo danes, je bil izdelan v 19. stoletju iz izklesanega in pozlačenega bakra. Vsebuje delček njene prvotne grobnice. Nad grobnico je ciborij, okrasno delo s kipi modrih in neumnih devic, ki predstavljajo tiste zveste v primerjavi s tistimi, ki zavračajo cerkev. Za oltarjem v apsidi na vzhodnem koncu cerkve je polkrožna kapela Device Marije. Na vzhodnem koncu cerkve je bil med letoma 1605 in 1609 zgrajen majhen križni hodnik. Prvotno je obdajal majhno pokopališče, vendar nima več grobnic. Notranjost je prvotno vsebovala tri galerije s štiriindvajsetimi vitraji, izdelanimi z velikim realizmom z uporabo emajliranih barv, vpečenih na steklo. Okna so prikazovala prizore iz Stare in Nove zaveze ter prizore iz pariškega življenja. Dvanajst prvotnih oken je preživelo revolucijo in jih je mogoče videti še danes, vključno z Čaščenjem svetega zakramenta in Mistično stiskalnico za vino. Kapela obhajila (znana tudi kot galerija križnega hodnika ali katekizma), ki meji na kor, je prvotno vsebovala posmrtne ostanke cerkvenih klerikov in je bila zato znana kot kapela kostnice. Konec francoske revolucije so trupla Jean-Paula Marata, potem ko ga je ubila Charlotte Corday, in Honoréja Gabriela Riquetija, grofa de Mirabeau (1795), odstranili iz Panteona, kjer so ju položili kot revolucionarna junaka in jih hranili v kapeli, dokler ju kasneje niso pokopali v navadnih grobovih. Med prvo svetovno vojno, ko je Pariz zunaj mesta bombardirala nemška artilerija, so v kapelo zaradi zaščite prenesli skupino dvanajstih vitražnih oken iz 17. stoletja, ki so pripadala cerkvam Saint-Eustache v Parizu, Saint-Germain l'Auxerrois in Saint-Merri. Po vojni so okna ostala tam in so bila obnovljena, kar je financiralo mesto Pariz. Za razliko od večine drugih pariških vitražev iz tistega obdobja so ti v višini oči in jih je mogoče pregledati od blizu. Sklici Zunanje povezave Official Website L'Internaute Magazine: Diaporama Arhivirano 2020-12-02 na Wayback Machine. (in French) flickr group dedicated to St-Étienne-du-Mont deri montlar