NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Veľký Milič (národní přírodní rezervace)

Veľký Milič je v chráněné území, národní přírodní rezervace v katastrálním území obce Skároš, tvořené zachovalými lesními společenstvími rostoucími na vyvřelinách jižní části Slanských vrchů v pohraničním pásmu okresu Košice-okolí. Zabírá celkovou rozlohu 68 ha. Předmětem ochrany je výskyt bukovo-dubového vegetačního stupně a společenství bučin a lipových javořin na andezitovém a dacitovém podkladu, spolu s hnízdištěm a výskytem vzácného dravého ptactva. Za národní přírodní rezervaci byla vyhlášena roku 1967. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Veľký Milič (národná prírodná rezervácia) na slovenské Wikipedii. Související články Veľký Milič (vrch) Miličská skála Malý Milič (národní přírodní rezervace) Marocká hoľa Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Veľký Milič (národní přírodní rezervace) na Wikimedia Commons Národní přírodní rezervace Veľký Milič, Státní seznam zvláště chráněných částí přírody SR Chráněná území, Státní ochrana přírody Slovenské republiky Poloha na turistické mapě
Slackline

El slackline és un esport d'equilibri en el qual es fa servir una cinta que s'enganxa entre dos punts fixos, normalment arbres, i es tensa. El slackline es diferencia del funambulisme en què en el funambulisme es camina sobre un cable metàl·lic totalment tens, mentre que en el slackline es camina sobre una cinta plana de nylon o polièster flexible. En la corda fluixa, com la mateixa paraula indica, es camina sobre una corda que no està tensada. En el slackline la cinta és lleugerament elàstica, cosa que permet efectuar salts i moviments més dinàmics. La tensió de la cinta pot ser ajustada per satisfer el nivell d'experiència de l'usuari. La característica dinàmica de la cinta permet fer trucs com salts i "flips" (girs). Al mateix temps, es poden realitzar postures de ioga o acrobàtiques, cosa que permet diferents modalitats d'entrenament. Dins del slackline es poden trobar diferents modalitats que utilitzen els mateixos principis i materials. El tipus de slackline més comú és el "trickline", on la cinta s'ubica a poca distància del terra i està bastant tensada. En aquesta modalitat es practiquen salts i trucs. Les "longlines" són cintes de més de trenta metres i s'utilitzen principalment per a caminar, ja que requereixen concentració i pràctica. La modalitat més extrema es coneix com a "highline" i es realitza sobre cintes ubicades a més de vint metres d'altura. Les "highlines" requereixen un equip especial i experiència en seguretat i muntatge. Història L'origen del slackline s'atorga a un parell d'escaladors de la Vall de Yosemite, a Califòrnia, a principis dels anys 1980. Adán Grosowsky i Jeff Ellington comencen a caminar per cadenes fluixes i cables a prop dels aparcaments com a forma d'entrenament. Amb el temps comencen a utilitzar el seu propi material d'escalada per a caminar-hi per sobre. L'esport va anar en augment entre els escaladors de la vall, i posteriorment es va expandir a tot el món. Rècords mundials Slackline més alta (highline) El record de la slackline més alta el va aconseguir Víctor Lillo el 3 d'agost de 2006, a Kjerag, Noruega. La slackline tenia una altura màxima aproximada de mil metres. La fita fou repetida per Aleksander Mork el setembre de 2007 i posteriorment per Dean Potter i Andy Lewis. Slackline més llarga (longline) El rècord el tenen els alemanys Damian Jörren i Stefan Junghannß quan el 4 de juny de 2010 van creuar una cinta de 306,8 metres de longitud, superada el 9 de maig de 2015 amb 610 metres (2,000 ft), per Alexander Schulz a Mongòlia. Slackline més llarga en altura Andy Lewis va creuar una "highline" (slackline instal·lada a gran altura) de 103,5 metres de llarg, al desert de Mojave a Utah. Referències Enllaços externs slackline.es, Web oficial i fabricant slackline Espanya slackline.es Web oficial slackline Espanya a Facebook Equip Gibbon Espanya a Facebook
Slackline

Slackline ("linha folgada", em inglês) é um esporte de equilíbrio que utiliza uma fita de nylon esticada entre dois pontos fixos, permitindo ao praticante andar e fazer manobras. Também conhecido como corda bamba, pode ser comparado ao cabo de aço usado por artistas circenses, porem sua flexibilidade permite criar saltos e manobras inusitadas. História O desporto iniciou-se nos anos 1980 nos campos de escalada do Vale de Yosemite, EUA. Os escaladores passavam semanas acampando em busca de novas vias de escalada e nos tempos vagos esticavam as suas fitas de escalada, através de equipamentos, para equilibrar-se e caminhar. Brasil No Brasil, o esporte popularizou nas praias do Rio de Janeiro em 2010, espalhando-se por todo o Brasil. Organização Em agosto de 2015 foi fundada a International Slackline Association com o objetivo de incentivar e organizar o esporte, em nível global, através da cooperação entre entidades nacionais. Modalidades Soulline Com distância curta da fita e altura bem baixa, é uma modalidade para iniciantes. Yogaline Nesta modalidade, em vez de manobras, pratica-se posturas derivadas yoga sobre a fita, com concentração. Trickline Geralmente praticado a partir de 1 metro ou mais de altura, com uma fita de 50 mm de espessura, o trickline permite a realização de manobras com saltos e equilíbrio extremo, exigindo bastante preparo físico e treino. Longline Esta modalidade exige do praticante bastante condicionamento físico, pois quanto maior o comprimento da fita mais força muscular e equilíbrio são necessários, e também requer bastante concentração para manter-se na fita e vencer as suas dificuldades. Waterline É a pratica do Slackline sobre as águas, seja em piscinas, rios ou praias. Nesta modalidade, também é permitido o uso de uma fita tubular. Highline Praticado em alturas superiores a 5 metros. Esta modalidade requer muita experiência e conhecimento de alpinismo, pois é necessário utilização de equipamentos de segurança e conhecimento técnico de sistema de redução, como uma cadeira de montanhistas chamada "baudrier", presa ao corpo do praticante com uma corda de escalagem e mosquetão que aguenta 2 toneladas de peso e uma segunda fita ou cabo de aço. Baseline A modalidade baseline é o highline sem o baudrier, onde o praticante vaicom uma mochila de paraquedas nas costas, caso caia da fita. O praticante desta modalidade tem que ser paraquedista. Referências
Slackline

Slackline är namnet både på sporten och redskapet där utövaren balanserar på ett flexibelt band av till exempel nylon. Balansbandet spänns upp mellan två ankare och utövaren kan sedan gå, hoppa eller balansera på bandet. "Slacklining" skiljer sig från den konventionella lingången i just att bandet är dynamiskt och således ger studs likt en lång och smal trampolin. Bandets spänning kan anpassas efter användarens tycke, och olika sorters webbing kan användas för olika användningssätt. Bandet är platt, vilket gör att användaren enkelt kan gå på bandet, till skillnad från ett runt rep, där fötterna enkelt glider av. Slackline används på många olika sätt: som en sport eller aktivitet där bandets dynamik gör att användaren kan göra olika hopp och trick, för att förbättra balansen och stärka core-muskulaturen, som en form av yoga, eller som en rolig fritidsaktivitet. Uppsättning En slackline kan variera i design och antal delar, men är oftast 2,5-5 cm brett och 10–100 m långt. Ofta spänns bandet upp mellan två träd, men det kan även fästas i berg eller grävas ned under marken. När träd används som ankare kan pinnar eller tyg användas som skydd för att träden inte ska skadas och bandet inte ska nötas. Den svåraste och mest diskuterade aspekten när det gäller balansband är spänningssystemet och hur det sätts upp. Med det vanligaste tillvägagångssätt använder man sig av friktionen som uppstår av flera lager av band som spänns mellan två karbiner; spänningen av bandet sker sedan helt manuellt. Med en annan metod används en spännhake för att spänna bandet. Typer När en slackline används för att göra trick på spänns det ofta upp på 10 m, och man använder då ett 5 cm brett band med gummicoating för bättre grepp. trickline Klassificeras ofta som antingen dynamiska - t.ex. hopp - eller statiska. Highline Är när man spänner upp ett längre lina över t.ex. vatten, byggnader eller mellan två berg etc.
Слеклайн

Слеклайн — вид спорту/активного відпочинку, який означає ходіння по натягнутій стропі. З розвитком умінь ходіння переходить у біг, стрибки та інші акробатичні трюки. Слеклайн є гарним способом тренування рівноваги та концентрації, що може згодитися у різних спортивних дисциплінах. Триклайн/Лоулайн У триклайні/лоулайні (tricklining/lowlining) строп розташовується на невеликій висоті над землею чи водою. Найчастіше загальну назву слеклайн відносять до цього виду. Вотерлайн Вотерлайн (waterlining) це звичайний слеклайн над поверхнею води. Останнім часом стає все популярнішим, особливо влітку. Хайлайн Хайлайн (highlining) це вид слеклайну, коли стропа натягнута високо над землею або водою. Для цього виду необхідно використовувати страховку. Історія слеклайну Історія слеклайну почалася в долині Йосеміт (Каліфорнія) на початку 80-х, де Адам Гросовский та Джеф Еллінгтон ходили по огороджувальних ланцюгах на парковці. Прогрес не стояв на місці — у діло пішла стропа. Ідея швидко поглинула скелелазів долини, а потім розповсюдилась по світу. Світові рекорди Найвищий хайлайн Рекорд найвищого хайлайну був встановлений Кристіаном Шоу (Christian Schou) 3 серпня 2006 на горі Х'єраг над Люсе-фіордом у Норвегії. Висота склала 1000 метрів. Найдовший слеклайн Найдовший слеклайн довжиною 203 метри був пройдений 16 березня 2009 Стефаном Джунханом (Stefan Junghannß) з Дрездену, Німеччина. Стефан побив свій власний 171-метровий рекорд, встановлений 1 липня 2008. У липні 2021 року четверо німців (Фріді Кюне, Лукас Ірмлер, Квірін Гертеріх та Рубен Ланґер) над долиною Лаппортен встановили новий світовий рекорд із хайлайну: вони подолали відстань у 2130 метрів між горами Ніссунтьярро та Тюонатьякка на висоті понад 500 метрів над землею. Посилання Слеклайн для тих, хто любить активний відпочинок та висоту Слеклайн відео
Nagyatád autóbusz-állomás

Nagyatád autóbusz-állomás egy Somogy vármegyei autóbusz-állomás Nagyatád településen, a MÁV Személyszállítási Zrt. üzemeltetésében. Története 1937-ben autóbusz-járat indul Barcs és Kaposvár között, Nagyatád érintésével. 1977-ben kezdik az előkészületeket az új állomás építéséhez.Hungarian Monitoring 1980. 09. 19: Mától könnyebb a közlekedés Nagyatádon. Somogy megye egyik ifjú városa Nagyatád új autóbusz pályaudvart kapott A 8 millió forintos költséggel elkészült 362 négyzetméteres állomás­épület elé egyszerre 14 busz tud begördülni sőt 19 autóbusz tárolására külön teret létesítettek. Forgalma Helyi, helyközi és távolsági járatok egyaránt érintik az állomást. Autóbusz indul Siófok, Zalaegerszeg, Nagykanizsa, Lenti, Kaposvár, Pécs, Hévíz és Budapest irányába. Állomást érintő járatok 1177, 1562, 1641 5686, 5688, 5966, 6041, 6081, 6100, 6101, 6102, 6103, 6104, 6115, 6116, 6117, 6119, 6120, 6122 1, 5 Jegyzetek
St. Judas Thaddäus (Sopron)

St. Judas Thaddäus (ungarisch Szent Júdás Tádé-templom) ist ein Sakralbau in Sopron, einer Stadt im Westen von Ungarn. Die Kirche befindet sich am Széchenyi tér 4, am südlichen Rand der historischen Innenstadt Soprons. Beschreibung Die ehemalige Dominikanerkirche wurde zwischen 1719 und 1725 zu Ehren des Heiligen Apostels Judas Thaddäus im Stil des Barock erbaut. Die Türme der Kirche wurden in den 1740er Jahren hinzugefügt. Einzelnachweise Weblinks Ágnes Bertha: Domonkosok, a gyóntatók (ungarisch)
Ursulinenkirche (Sopron)

Die Ursulinenkirche (ungarisch Szeplőtelen Fogantatás-templom oder Orsolyita Szeplőtelen Fogantatás-templom) ist eine römisch-katholische Kirche in der ungarischen Stadt Sopron. Sie befindet sich am Orsolya tér 2 im südlichen Teil der historischen Innenstadt. Beschreibung Im Jahr 1746 wurde in Sopron das Kloster des Ordens Szent Orsolya gegründet. Damals wurde die erste Klosterkirche Szent Kereszt errichtet. Anstelle der baufällig gewordenen Kirche mit hölzernem Schindelturm wurde zwischen 1861 und 1864 nach den Plänen von Nándor Handler die heutige Kirche im Stil der Neogotik zusammen mit einem Ordenshaus und einer Schule erbaut. Über dem großen Fenster an der Fassade befindet sich eine Marienstatue und in den Nischen der beiden Eckpfeiler der Fassade befinden sich Statuen von Szent Orsolya und Merici Szent Angéla. Das Relief über dem Eingang ist ein Werk von Ernő Szakál aus dem Jahr 1947. Im Turm der Kirche befinden sich drei Glocken, die 1863 gegossen wurden. Die ursprünglichen Glasfenster der Kirche wurden durch die Verwüstungen des Zweiten Weltkriegs komplett zerstört. Die heutigen Fenster der Kirche aus farbigem Glas wurden 1999 und 2014 angefertigt. Das Kloster wurde 1948 aufgelöst, das Klostergebäude beherbergt gegenwärtig die römisch-katholische Kirchenkunstsammlung. Auf dem Hof des Schulgebäudes wurden Überreste des römischen Südtors gefunden. Weblinks Szeplőtelen Fogantatás (orsolyita) templom. Városplébánia Sopron; abgerufen am 6. August 2023 (ungarisch). Szeplőtelen Fogantatás-templom (Orsolyita templom). In: miserend.hu. Abgerufen am 6. August 2023 (ungarisch). Orsolyita Szeplőtelen Fogantatás-templom szobordíszei. In: köztérkép. Abgerufen am 6. August 2023 (ungarisch).
Tombácz-sziget

A Tombácz-sziget a Lakiteleki-Holt-Tisza északi medrében található sziget. Hossza 353 méter, legnagyobb szélessége 38 méter. A Tisza középszakaszát a szabályozások előtt lefűződő meanderekkel, erekkel, fokokkal és szigetekkel tagolt vízrendszer jellemezte. A Tombácz-sziget egyike a Tisza-kanyarulat belső ívén elhelyezkedő, relatíve magasabb övzátony felszínekből kialakult szigettípusnak. Jelenlegi állapotára azonban már inkább a kisebb mederközepi szigettípus jellemző, amelyet a szabályozási munkálatok miatt megváltozott hidrológiai viszonyok alakítottak ki. A Lakiteleki-Holt-Tisza kapcsolata a Tisza folyóval élő maradt, így árvizes időszakokban a morotva medre átöblítődik; ennek következtében a sziget formálódása napjainkban is tart: a sziget külső íve menti mederrész erőteljes feltöltődés jeleit mutatja, amely révén idővel a sziget a part részévé válik, így szigetjellegét elveszíti. A mederanyag áthalmozódása pulzáló jelleget mutat, vagyis kisvíztől nagyvízig akkumuláció, míg nagyvíztől kisvízig erózió a jellemző. A Tombácz-sziget, mint fluviális forma a középszakasz jellegű alluviális folyók formavilágához tartozik. Még a folyószabályozást megelőző időszakban keletkezett. Geográfiailag a sziget a meder makroformái közé tartozik a zátony mellett, amely már átmenetet képez a mederszéli makroformák irányába. Utóbbihoz sorolható a lecsapoló meder fluviális forma is. Az ártéri makroformák közé tartozik a holtág és a homokfolt is. A sziget alakját tekintve elnyújtott; felszínén vegetáció található, mely stabilizálja és elősegíti az épülését. A szigeteket minden oldalról vízfolyás határolja, felszínük a középvíz szintje felett helyezkedik el. A szigetek az alföldi szakaszokon főleg a kiszélesedett mederszakaszokban (nóduszokban) alakulnak ki, amikor lecsökken a víz sebessége, de szigetet képezhet az ártérből a meanderező folyó által kivágott térszín is. A folyami szigetek felépítésében a laterális és a vertikális akkréció is fontos szerepet tölt be. A sziget felépítése hasonló a hosszanti-, illetve keresztzátonyokéhoz, viszont a felső részen horizontálisan rétegzett finom homok, iszap és agyag rétegek találhatóak, mely nem jellemzi a zátonyokat. Jegyzetek
Naxos Csiszolóárugyár

A Naxos Csiszolóárugyár, mai nevén Duna Vitex Kft. egy Budapest XXII. kerületében fekvő ipari üzem. Története A gyár elődje, a Naxos Csiszolóárugyár 1906-ban (más források szerint 1904-ben) jött létre a német származású Bauer család alapításában. Nevét a a görögországi Náxosz szigetről kapta, amely akkoriban jelentős lelőhelye volt a csiszolóanyag-gyártásra alkalmas, kemény korundot tartalmazó kőzeteknek. A gyár csiszolóvásznakat, csiszolókorongokat, és csiszolópapírokat gyártott 30-40 munkást és 1-2 művezetőt foglalkoztatva. A második világháborút követően, 1946-ban az üzem – más német érdekeltségekkel együtt – jóvátételként a Szovjetunió tulajdonába került. 1949-ben vagy 1952-ben< a gyár magyar állami kézbe ment át, és a Kohó- és Gépipari Minisztérium Papíripari Igazgatóságának felügyelete alá sorolták. 1962-ben beolvasztották az eredményesen működő Ozalid vállalatba. Miután a magyar állam lemondott a korábbi, védjegynek számító név használatáról, az üzem a Papíripari Vállalat Duna Papírgyár II. számú telepe elnevezést kapta. A hatvanas években jelentős beruházás keretében új csiszolóanyag-gyártó gépsort helyeztek üzembe. 1989 és 1991 között a hannoveri központú, nagy múlttal rendelkező VSM AG vállalattal folytak tárgyalások, amelyek több forduló után eredményesen zárultak. Ennek nyomán 1992. január 1-jén megalakult a mai is működő Duna Vitex Kft. Jegyzetek Források Budapest lexikon. Főszerk. Berza László. Budapest: Akadémiai. 1973. Rólunk. dunavitex.hu Kapcsolódó szócikkek Budapesti gyárak listája
Nagytétényi Sertéshizlalda

A Nagytétényi Sertéshizlalda egy Budapest XXII. kerületében fekvő ipari üzem volt. Története A Pesti Magyar Kereskedelmi Bank 1914-ben létesített egy, évente mintegy ötvenezer sertés hizlalására alkalmas telepet Lővy Jenő birtokán, Magyar Sertéshizlaló és Húsipari Rt. néven. A létesítmény az európai viszonylatban is jelentős méretű telepek közé tartozott, és saját malommal, takarmánytárolóval, valamint kisvasúti hálózattal rendelkezett. A silót és a víztornyot Gut Árpád, Gergely Jenő, Just Lajos, és Vajda Béla tervezte (1914–1915), az újabb silót Payr Egon (1954–1955). Az ország legnagyobb hizlaldájaként működő telepet az 1920-as években a Budapesti Községi Élelmiszerkereskedelmi Rt. vette át. A második világháborút megelőző időszakban évente mintegy 24–25 ezer sertést hizlaltak itt. A folyamatos pénzügyi nehézségek következtében a telep több alkalommal tulajdonost és nevet váltott. Az államosítás után Nagytétényi Hizlalda néven, az Országos Sertéstartó Vállalat részeként működött tovább, és rövid időn belül Európa egyik legnagyobb élőállat-nevelő üzemévé vált. Az állatállomány az 1970-es évek elejére 50–60 ezer darabra nőtt. A telep irányítását a Húsipari Hizlaló Vállalat látta el. A létesítményt 1995-ben bezárták, épületeinek többségét lebontották. A megmaradt épületeket – köztük a silótornyokat, a tőzsdeépületet és a víztornyot – védetté nyilvánították. A területén a 2000-es évek elején a Harbor Ipari Parkot alakították ki. Az üzem területére két iparvágány is vezetett a Budapest–Murakeresztúr-vasútvonalból Nagytétény vasútállomás felől, ezek közül ma már csak az egyik létezik. Azon kevés budapesti iparvágány közé tartozik, amelyen néha kiszolgálás is van napjainkban. Jegyzetek Források Budapest lexikon II. (L–Z). Főszerk. Berza László. 2., bőv. kiad. Budapest: Akadémiai. 1993. ISBN 963-05-6411-4 https://budafokteteny.hu/uploads/files/1513333637.pdf https://www.portfolio.hu/ingatlan/20040921/feluton-a-harbor-park-beruhazas-45663 https://library.hungaricana.hu/hu/view/SZAK_KOHI_Kk_05_Tagulo/?pg=84&layout=s https://villamosok.hu/balazs/bpvasut/ipvg/nagyteteny/index.html https://iho.hu/hirek/kiveteles-reggelre-maradt-a-nagytetenyi-kiszolgalas-181005 Filmfelvétel https://www.youtube.com/watch?v=4HeWZ9xia-I Kapcsolódó szócikkek Budapesti gyárak listája
Kőbányai vízműtelep

A Kőbányai vízműtelep egy budapesti vízügyi létesítmény, amely a Fővárosi Vízművek üzemeltetésében áll. Története A kőbányai vízműtelep és víztároló a Fővárosi Vízművek egyik legérdekesebb és legrégebbi létesítménye, amely 1868 és 1871 között épült. A X. kerületi Ihász utca 29-es számnál egy apró, díszes téglabódé jelzi a helyet, ám a valódi kincs a föld alatt található: két, egyenként 11 000–11 500 köbméteres víztároló medence, melyeket az első pesti vízmű részeként hoztak létre. Pest akkori területén gyakoriak voltak a szennyezett víz okozta járványok, míg Budán a források elegendőek voltak, ezért volt szükség ellennyomó medencére. William Lindley londoni mérnök irányításával ideiglenes vízművet építettek, de a tartós megoldást Kőbánya biztosította. Az épületet olasz kőművesmesterek segítették, a csarnokba csigalépcsőn lehet lejutni. A falak hazai téglából készültek, a különböző színek és a víz hatása mozaikszerű hatást kelt, a monumentális csarnok pedig katedrálisokra emlékeztet. 1970-ben az épületet további négy, 5000 m3-es medencével bővítették. A víz a márvány beömlőnyílásokon keresztül áramlik a medencékbe, és körülbelül 12 óra alatt éri el a teljes szintet. Az Ihász utca 29. alatt található terület arborétumszerű hangulatot áraszt ősfáival és ritka növényeivel, így a látogatás különleges élményt nyújt. A telep a mai napig több százezer ember háztartását látja el a Szentendrei-sziget kútjaiból származó vízzel, egészen Ferihegytől Cinkotáig. A kőbányai víztároló évente csak néhány alkalommal látogatható, például a Kulturális Örökség Napjai vagy A víz világnapja alkalmával, diákoknak és családoknak szervezett látogatások keretében. A monumentális, lenyűgöző csarnok hangulata miatt akár koncert- vagy videojáték-helyszínként is elképzelhető.[forrás?] Képtár Források A Fővárosi Vízművek „katedrálisa”, ahová csak ritkán lehet bejutni. welovebudapest.com (2024/08/22/11:08) Feltárul a kőbányai víztároló kapuja. pestbuda.hu (2017. március 14.) Nagy Attila Károly: Ott jártunk, ahonnan 150 éve itatják a fővárosiakat. index.hu (2017/03/21/23:29) További információk Nagy Lajos: A 100 éves Fővárosi Vízművek. Budapest: Mezőgazdasági Könyvkiadó Vállalat. 1968. Fővárosi Vízművek. Budapest: Fővárosi Vízművek kiadása. 1984. Winkler Csaba: Vizes séták Pesten és Budán: 130 éves a Fővárosi Vízművek Részvénytársaság. Budapest: Fővárosi Vízművek Rt. kiadása. 1998. Fővárosi Vízművek Részvénytársaság. Budapest: Fővárosi Vízművek Rt. kiadása. én nélkül (1990-es évek?) Kőbánya és a kőbányai vízmű-telep története. Budapest: Fővárosi Vízművek Zrt.