NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Voorde (doorwaadbare plaats)

Een voorde (Middelnederlands: vort of vorda), drecht (in Friesland en soms in West-Friesland ook dracht genoemd), trecht, tricht of wad is een doorwaadbare plaats, meestal in een beek of rivier (ook het bij eb droogvallend gebied voor de kust van Friesland en Groningen wordt wad genoemd); onder meer in België wordt ook de benaming wad gebruikt brugconstructie waar het water in perioden met hoge afvoeren gedeeltelijk overheen stroomt plaats waar men tussen de zandduinen door het strand kan bereiken, zoals Zandvoort begaanbare strook door het veen, zoals Eexterzandvoort in het land springend, inlopend gedeelte van een zee; baai, bocht, inham, inwijk Mogelijk heeft voorde ook de betekenis van een recht op doorgang. Net als een brug heeft een voorde vaak een naam. Koevoorde Om vee de gelegenheid te bieden een beek of sloot te passeren om een weide aan de andere oever te bereiken werd soms een koevoorde aangelegd. Met flinke veldkeien, die op hun plaats werden gehouden door in de ondergrond gedreven houten staken werd de bodem van de stroom bedekt om te voorkomen dat de dieren uitgleden of wegzakten in de modder. Een voorbeeld is de tien meter brede voorde in een beek bij Smeerling in een zijdal van de Ruiten-Aa. De Drentse plaats Coevorden dankt haar naam aan zo'n koevoorde, net als Ochsenfurt en Oxford. Toponiem Verscheidene plaatsnamen herinneren aan een oude voorde en hebben -voorde of een variant daarvan in hun naam. Amersfoort, Bosvoorde, Coevorden, Lichtenvoorde, Steenvoorde (Frans-Vlaanderen), Vilvoorde, Vorden, Voorde, Zandvoorde-bij-Oostende en Zandvoorde-bij-Zonnebeke; Duits: Dietfurt, Erfurt, Frankfurt am Main, Frankfurt (Oder), Ochsenfurt en Steinfurt; Engels: Bradford, Bradford on Avon, Chelmsford, Guildford, Hertford, Oxford en Stamford. Voorde is tevens een cognaat van fjord, een woord dat het Nederlands ontleende aan de Scandinavische talen. In die talen vindt men ook veel plaatsnamen met -fjord of fjorden, zoals Oslofjorden. Men duidde een voorde ook aan met drecht, trecht of tricht, afgeleid van het Latijnse woord traiectum dat doorgetrokken betekent (van het werkwoord trahere, "trekken"). Steden en dorpen hebben een dergelijk achtervoegsel in hun naam meestal te danken aan de nabijheid van een doorwaadbare plaats. Voorbeelden zijn Maastricht, Utrecht en Zwijndrecht. Echter heeft Atrecht en andere etymologie: geen "overgang van de Aa" (want de Aa komt daar niet) maar "stad van de Atrebaten". Galerĳ
Bród (geografia)

Bród – płytki odcinek koryta rzecznego, często o twardym podłożu i spokojnym nurcie, umożliwiający przy niskich i średnich stanach wody przekroczenie (przeprawę) rzeki – piesze lub kołowe, bez użycia mostu czy łodzi. Także płytka część akwenu wody stojącej, umożliwiająca przejście lub przejazd na drugi brzeg. W przeszłości obecność brodu była jedną z ważniejszych atrakcji osadniczych, wokół nich rozwijały się osady handlowe i obronne (Zawichost, Brodnica, Granne lub Athlone). W terminologii wojskowej: jest to płytkie miejsce przeszkody wodnej, przez które można przejść lub przejechać na drugi brzeg bez użycia środków przeprawowych. Dopuszczalne głębokości brodu określają instrukcje użytkowania bojowego sprzętu technicznego. Przypisy
Vau

Um vau (também passo ou almegue) é um trecho de um rio, lago ou mar com profundidade suficientemente rasa para poder passar a pé, a cavalo ou com um veículo. A toponímia de várias línguas registra localidades cujos nomes têm origem num vau: Vau (concelho de Óbidos, Portugal), Vao (concelho de Alfoz, Galiza), Passo Fundo (estado do Rio Grande do Sul, Brasil), Frankfurt (Alemanha) ou Oxford (Inglaterra). O nome do estreito de Bósforo, que marca o limite dos continentes asiático e europeu na Turquia, também remete ao conceito de vau, pois significa, em grego, "passagem do boi" (de Βοῦς (boi) e πόρος (passagem) e se refere à história de Io, jovem amada por Zeus e transformada por ele em uma novilha, que foi atormentada por um moscardo enviado pela ciumenta Hera. O estreito recebeu este nome pela passagem de Io, rumo ao Egito, após ter sido perseguida por boa parte do mundo então conhecido. Referências
Vad (punct de trecere)

Acest articol se referă la Vad locul de trecere joasă a unei ape. Pentru alte sensuri, vedeți Vad (dezambiguizare). Vad, substantiv comun neutru (un vad, două vaduri), este un punct de trecere al unei ape curgătoare, care este astfel situat de-a lungul albiei majore și/sau de-a lungul celei minore a unui râu sau fluviu încât profilul concavității secțiunii transversale este minimă, permițând accesarea ambelor maluri, prin trecerea cursului de apă în ambele direcții, cu relativă ușurință. De multe ori vadurile sunt modificate și întreținute, având deseori trecerea amenajată și construită de forma unui drum, a unui pod subacvatic sau a unor piloni pietonali. Legături externe en List of British fords -- Listă a vadurilor britanice
Брод

Брод — неглубокое место в реке или ручье, по которому можно пересечь их пешком, верхом или на автомобилях. Среди наиболее известных массовых переходов вброд стоит назвать переход войск фельдмаршала Ласси в 1738 году через Сиваш (Гнилое море) и Русской императорской армии в 1828 году через Дунай, около ½ версты шедшей вброд к лодкам, которые за мелководьем не могли подойти к берегу. Возле бродов, особенно в Средние века, часто возникали города. Многие географические названия связаны с бродами (нем. Furt; англ. ford): Франкфурт-на-Майне Франкфурт-на-Одере Эрфурт Клагенфурт Штайнфурт Оксфорд Стратфорд-апон-Эйвон Стратфорд-он-Слейни Броды Гавличкув Брод Вифавара Примечания Литература Брод // Военная энциклопедия : [в 18 т.] / под ред. В. Ф. Новицкого … [и др.]. — СПб. ; [М.] : Тип. т-ва И. Д. Сытина, 1911—1915.
Brod (prehod)

Bród je kraj, kjer je voda tako plitva, da se da bresti. Brod je naravna ali umetna plitvina. Umetna plitvina lahko nadomesti dražji most, razen v času povodnji. Danes so bródi v navadi le za prehode čez potoke in stranske ceste, nekoč pa so bile take plitvine pomembne tudi na večjih rekah. Veliko je krajev, ki so poimenovani kot brod, kar v slovenščini pomeni lahko tudi prehod s splavom ali čolnom (glej brod). V angleščini pomeni ford samo brod – plitvino – in je sestavina številnih imen, na primer Stratford, Oxford; podobno v nemščini furt tvori imena kot Erfurt, Frankfurt, Klagenfurt, Oxenfurt, Schweinfurt. Čeprav je v hrvaščini in srbščini brod privzel drugi pomen (za razliko od ruščine, kjer pomeni samo plitvino), so krajevna imena povezana s prečenjem rek, večinoma na plitvinah. Primeri slovanskih krajevnih imen: Brod, Bohinj Brod, Ljubljana Brod v Podbočju Brod na Kolpi (Brod na Kupi) Makedonski Brod Slavonski Brod Bosanski Brod Brody Havlíčkův Brod
Vadställe

Vadställe, även vad, är ett ställe där människor och djur till fots kan ta sig över ett vattendrag (vada). Förr var vadställen viktiga passager av vattendrag eftersom det var svårt och dyrt att bygga broar. Där åar på grund av stenbotten breddades uppstod under forntiden spontana vadställen. De blev naturliga rast- och mötesplatser som sedermera bebyggdes. Ofta växte handelsplatser upp runt vadställena. Under senare tider dämdes vattendragen upp på lämpliga ställen för att utnyttjas för kvarnar, såganläggningar och dylikt, och då kunde nya vadställen uppstå nerströms. Efter hand förbättrades övergångsställena, genom rustbäddar och kavelbroar, och småningom byggdes riktiga broar. Runstenar, som lakoniskt och stolt berättar om brobyggen, avser i regel de förstnämnda typerna, (se Jarlabanke). Många orter har sitt ursprung vid vadställen: Värnamo, Örebro, Jordbro, Herrevads kloster, Nybro och så vidare. Galleri Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Vadställe.
Брід

Брід — неглибоке місце у водоймі, яким можна пересуватися пішим ходом або транспортом. Значення слова Тлумачний словник дає таке визначення: «Мілке місце річки, озера або ставка, в якому можна переходити або переїжджати на інший бік». Історичні броди Зарубський брід — брід через Дніпро поблизу давньоруського міста Заруб (на 1328 версті від витоку Дніпра). Пізніше мав назву Монастирська мілина. Напередодні затоплення водами Канівського водосховища мав ширину 320 метрів і глибину 1 метр. У часи Київської Русі на обох сторонах броду стояли давньоруські фортеці Заруб і Устя, які прикривали переправу через Дніпро. Через Зарубський брід часто переправлялися руські дружини, що йшли з Києва до Переяслава. Так, 1096 року непомітно для половців, які взяли в облогу Переяслав, руське військо перейшло брід біля Заруба та несподіваною атакою розгромило ворога. Протолчий брід — вів з правого берега через Старий Дніпро на південну, плавневу частину Хортиці і далі через череду озер і Новий Дніпро на лівий берег. Брід було затоплено водами Дніпрогесу. 1784 року наймеша глибина броду складала 120 см. Ширина броду була 150—180 метрів (найвужча ділянка Дніпра на всій його течії нижче Києва). Протолчий брід неодноразово згадується в контексті походів руських князів проти половців. Згадується брід і 1223 року, коли русько-половецьке військо зібралося поблизу Хортиці (й на самому острові) та вирушило у фатальний для себе похід проти монголів в Приазов'я. Історичні переправи бродом Серед найвідоміших в історії переправ через брід: Битва на річці Бойн 1 липня 1690 року (11 липня за новим стилем) як вирішальна перемога протестантів на католиками в Ірландії. Битва при Асаі 23 вересня 1803 року, де завдяки знайденому броду британці перемогли й отримали злам у Другій англо-маратхській війні з початком панування британців на плато Декан і в цілому у всій центрально-південній Індії. Битва при Роркс-Дрифт як перемога британців над зулусами 22 січня 1879 року поблизу важливого броду на прикордонній річці Буффало (Мзіняті). Див. також Переправа Примітки Посилання List of British fords [Архівовано 30 листопада 2019 у Wayback Machine.] Брод [Архівовано 27 травня 2022 у Wayback Machine.]
Kirche Hl. Erzengel Michael (Szentendre)

Die Kirche Hl. Erzengel Michael (serbisch: Црква светог Архангела Михаила/Crkva svetog Arhangela Mihaila, auch Пожаревачка црква/Požarevačka crkva) ist eine Serbisch-orthodoxe Kirche in der ungarischen Stadt Szentendre. Das von 1759 bis 1763 erbaute Gotteshaus ist dem Heiligen Erzengel Michael geweiht und gehört zur Pfarrei Sentandreja im Dekanat Buda der Eparchie Buda der serbisch-orthodoxen Kirche. Geschichte Der zweite Name Požarevačka crkva geht auf die serbische Stadt Požarevac zurück, aus der viele eingewanderte Serben stammten. Das Häuserviertel um die Kirche war auch als Požarevačka Mahala bekannt. Neben der Kirche befindet sich der Teich Bučina. Das Gotteshaus wurde neben einer ebenfalls dem Hl. Erzengel Michael geweihten alten Holzkirche (aus dem Jahr 1690) von 1759 bis 1763 erbaut. Am 27. Oktober 1763 wurde die Kirche vom damaligen Bischof der Eparchie Buda, Dionisije, eingeweiht. Der Kirchturm an der Westfassade der Kirche wurde 1794 errichtet, die Jahreszahl befindet sich über dem Eingangsportal der Westfassade. Es ist das Kirchengebäude mit dem kleinsten Kirchturm in der Stadt. Die Kirche wurde während einer großen Überschwemmung 1838 beschädigt und bald darauf renoviert. Zuletzt wurde das Gotteshaus 2018 renoviert. Ikonostase Die Ikonostase gilt als hervorragendes Werk der serbischen Kunst im 18. Jahrhundert. Sie ist älter als die Kirche selbst, da sie 1742 erstmals in der alten Serbisch-orthodoxen Mariä-Entschlafens-Kathedrale in Szentendre aufgestellt wurde. In der Ikonostase spiegelt sich, ein einmaliger Einfluss der walachischen Malschule aus Moldawien auf die Serbische Kunst wider. Quellen Informationen über die Kirche auf der Seite Rastko Budimpesta (serbisch) Informationen zur Kirche auf der Seite der Eparchie Buda, (serbisch)
Church of Saint Michael the Archangel, Szentendre

The Church of Saint Michael the Archangel (Serbian: Црква светог арханђела Михаила, romanized: Crkva svetog arhanđela Mihaila; Hungarian: Szent Mihály arkangyal templom), also known as the Požarevac Church (Serbian: Пожаревачка црква, romanized: Požarevačka crkva; Hungarian: Pozsarevacska szerb ortodox templom) is an Eastern Orthodox church located in Szentendre, Hungary. It is under jurisdiction of the Eparchy of Buda of the Serbian Orthodox Church. The church was named after the town of Požarevac in Serbia and is one of a few of Serbian Orthodox churches in the town. It was completed in 1759 and consecrated in 1763. According to tradition, it was built next to the Bučina stream. The neighborhood around the church was also known as Požarevačka Mahala. The iconostasis of the church is older than the present church since it was originally installed in the "old" Cathedral Church in 1742. The church was damaged during a major flood in 1838 but was soon renovated. The latest renovation of the church took place in 2018. See also Eparchy of Buda Serbs of Hungary References
Pozsarevacska szerb ortodox templom (Szentendre)

A Pozsarevacska szerb ortodox templom Szentendrén található. Története Szerbek építették 1750 körül. Az 1838-as árvíz idején megrongálódott, nemsokára újra felépítették. A legkisebb tornyú templom Szentendrén. 2018-ban felújították. Források Műemlékem. hu
Пожаревацкая церковь

Пожаревацкая церковь (серб. Пожаревачка црква, венг. Pozsarevacska-templom) — храм Будимской епархии Сербской православной церкви в городе Сентендре в Венгрии. Церковь основана переселенцами из города Пожареваца, чем объясняется её название. Посвящена Архангелу Михаилу. История После Великого переселения сербов в 1690 году сербы из Пожареваца построили в Сентендре деревянную церковь Архангела Михаила, получившую название Пожаревацкой. Рядом с ней в 1759 году было начато строительство современной церкви. Освящение храма совершил Будимский епископ Дионисий (Новакович) 27 октября 1763 года. Колокольня церкви была надстроена в 1794 году, о чём свидетельствует надпись на западном фасаде. В 1809 году церковь пострадала от наводнения и была отремонтирована в 1815—1816 годах. В 1838 году она пострадала от ещё более сильного наводнения, о чём написано на каменной табличке на апсиде церкви. Иконостас был написан в 1742 году и первоначально располагался в старом соборе, но был перенесён в этот храм сразу после завершения строительства. Примечания
Пожаревачка црква (Сентандреја)

Пожаревачка црква је један од православних храмова Српске православне цркве у Сентандреји. Црква припада Будимској епархији Српске православне цркве. Црква је посвећена Светом Арханђелу Михаилу. Историјат Пожаревачка црква је завршена 1759, а освећена 1763. године. Она је, према предању, подигнута поред потока Бучине, на темељима једне старе цркве брвнаре. Назив је црква добила по Пожаревцу, одакле су се доселили многобројни верници који су у њу ишли. Иконостас Пожаревачке цркве је изузетно дело у српском сликарству 18. века. Он је старији од данашње цркве, пошто је 1742. године био првобитно постављен у „старој“ Саборној цркви. У њему се огледа јединствен утицај влашке сликарске школе из Молдавије. Литература Поповић, Душан Ј. (1952). Срби у Будиму од 1690 до 1740. Београд: Српска књижевна задруга. Др Динко Давидов И Дејан Медаковић, Сентандреја
Búvár-tó (Szeged)

A Búvár-tó egy mesterséges tó Szeged belterületén, mely a 20. század kezdetén még a város legnagyobb kiterjedésű tava volt. Története A Búvár tó Szegeden, a Kossuth Lajos sugárút északi végénél, a Rókusi körút és Szeged-Rókus vasútállomás által közrezárt területen fekszik. Eredetileg természetes eredetű képződmény lehet, azonban a szegedi nagy árvíz után kezdődött nagyszabású beavatkozások teljesen mesterséges tóvá formálták. Nevének eredete ismeretlen. A tó környékén az 1780 körül elvégzett első katonai fölmérés több apró állóvizet is megjelöl. Ezek a természetes eredetű tavacskák hasonlóak lehettek a Kiskunságon felbukkanó számtalan sekély tóhoz. A második katonai felmérés térképein már egy északnyugat-délkelet irányban elnyúló, 300 méter széles és 600 méter hosszú víz jelenik meg, amelyben még egy apró sziget is megtalálható. Ezen térképeken a Búvár-tó földrajzi névként még nem jelenik meg, a 19. században készült felmérés szelvényein a jócskán megnövekedett vízfelületet megmagyarázó "téglavető" kifejezés szerepel. Vélhetően ekkor a tó még egybefüggő vízfelületet alkotott a ma a békéscsabai vasútvonal töltésének túloldalán fekvő Sintér-tóval. A tavat a Nagyvárad-Fiume vasútvonal építésekor vághatták ketté, később a két részre szakadt tavat a rókusi teherpályaudvar és a Körtöltés építésekor még jobban feltöltötték. A Búvár-tó néven emlegetett déli rész még így is a Körtöltésen belüli Szeged legnagyobb tava volt. Kovács János 1901-ben Szegedről írt művében egy 10 hektárt meghaladó szabad vízfelületű tóról írt, amelyet minden évben lehalásznak. Az 1980-as évek elején a tó teljes betemetésével számoltak, helyén a létrehozandó Szeged-Rókus intermodális terminál buszpályaudvarát szándékoztak felépíteni. E buszpályaudvar nem valósult meg, de a vízfelületet így is jelentős veszteségek érték. Az 1990-es évek végén a szegedi közgyűlés a tulajdonában lévő tavat egy izraeli cégnek adta el, amely a meder majd felét bontási törmelékkel töltötte fel és a tó helyén egy bevásárlóközpontot építtetett. A pláza többször is próbálkozott a megmaradt tó hasznosításával: 2006-ban vízi szabadidőközpontot terveztek kialakítani, 2011-ben a tó partján futó sétányt újíttatták fel, mellette játszóterek és szabadidősportot szolgáló létesítményeket hoztak létre. A város által körbevett tó körüli nádasban számos madár él, vonulási időszakban pedig a vándorló fajok is föltűnnek. 2011-ben 63 különböző madárfaj egyedeit számolták össze a tónál. A bevásárlóközpont vendégei rendszeresen etetik a madarakat, így a területen jelentős a tőkés réce és a vízityúk állománya. Források A Wikimédia Commons tartalmaz Búvár-tó témájú kategóriát.
Elek Gyula Aréna

Az Elek Gyula Aréna egy budapesti sport- és rendezvénycsarnok, mely a Ferencvárosi Torna Club több szakosztályának is otthont ad. Története A Ferencváros kézilabdázói korábban a Faháznak nevezett, 200 fő befogadására alkalmas teremben rendezték mérkőzéseiket, a fontosabb meccseknek pedig a Budapest Sportcsarnok és az Elektromos Népfürdő utcai csarnoka adott otthont. A jelenlegi csarnok eredetileg a Ganz sportcsarnokának készült, de az építkezés leállt és sokáig csak az épület váza állt. A munkákat már az FTC részére 1995-ben kezdték folytatni és 1997-ben készült el. A csarnok megnyitóján, 1997. február 23-án két mérkőzést is rendeztek: elsőként a Fradi női kézilabdázói léptek pályára, akik 33-10-re győzték le a Kisvárda együttesét, ezt követően pedig a női kosárlabdázók 83-62-re bizonyultak jobbnak a Zala Volánnál. 2010 és 2012 között a létesítmény a kézilabdázók támogatója után az Főtáv-FTC Kézilabda Aréna nevet viselte. 2012. augusztus 31-én a sportcsarnokot ünnepélyes keretek között átkeresztelték Elek Gyula Arénának, emléket állítva a Ferencváros korábbi jeles kézilabda-edzőjének, Elek Gyulának. Az aréna névtábláját a klub egykori két kiváló kézilabdázója, a válogatottal 1965-ben világbajnoki címet szerző Giba Márta és Bognár Erzsébet leplezték le. 2016 nyarán megújult a csarnok. A külső homlokzat és a nyílászárók felújításra kerültek. Új öltözőket hoztak létre. Az eredményjelző, a hangosítás, a világítás, az elektromos hálózat és a lelátói székek cseréjére is sor került. A pálya parkett burkolata a játékosok és az edzők kérésére megmaradt. A csarnokot 2016. november 9-től használhatják újra a sportolók. Technikai adatok Burkolata: parketta Öltözők száma: 6 Felszereltség: leengedhető kosárlabdapalánk, elektromos eredményjelző, színpad, sajtótájékoztató szoba, VIP szobák, ruhatár, büfé, wi-fi internetkapcsolat, 55 személygépkocsi befogadására alkalmas parkoló. Sportágak: kézilabda teremlabdarúgás (futsal) röplabda kosárlabda teke Egyéb: konferenciák szalagavatók gálák esküvők Képek Jegyzetek Források Budapesti Olimpiai Központ – Népligeti Sporttelep – Új kézilabda csarnok bemutatója Nemzeti Sportközpontok – Népligeti Sporttelep További információk Elek Gyula Aréna (Fradi.hu) Energetikai korszerűsítés az Elek Gyula Arénában (épülettár.hu) Kapcsolódó szócikkek FTC-Rail Cargo Hungaria
Temple réformé de Nagyvárad tér

Le Temple réformé de Nagyvárad tér (en hongrois : Nagyvárad téri református templom) ou Temple de la mémoire (Emlékezet temploma) est un temple calviniste situé dans le 8e arrondissement de Budapest, sur Nagyvárad tér. Portail de l’architecture chrétienne Portail du protestantisme Portail de Budapest
Salgotarjani Street Jewish Cemetery

The Salgotarjani Street Jewish Cemetery (Hungarian: Salgótarjáni úti zsidó temető) is a Jewish cemetery in Budapest, Hungary. It is located in the 8th district of Budapest Józsefváros, besides Kerepesi Cemetery (officially named Fiumei úti nemzeti sírkert), with a stone wall between them. The cemetery opened in 1874 and is now the oldest remaining Jewish cemetery on the Pest side of the city. When it was created, it was the third Jewish cemetery, after the cemeteries of Vaci and Lehel Streets. The cemeteries of Vaci and Lehe have since been demolished with buildings have been erected there. Gallery References Jewish Budapest. Monuments, rites, history, by Kinga Frojimovics, Geza Komoroczy, Viktoria Pusztai and Andrea Strbik. Central European University Press, 1999. ISBN 978-9639116375 A Salgótarjáni utcai zsidó temető, by Vilmos Tóth and Károly Zsolt Nagy. Nemzeti Örökség Intézete, 2014. ISBN 978-9630888325 External links Kerepesi/Salgótarjáni utca Cemetery, Budapest, on Jewish Heritage Europe. Another literature "Lukácsi Attila: Felbecsülhetetlen értékeket rejtenek a fővárosi zsidó temetők". mult-kor.hu. Retrieved 2022-02-25. "Esemény – Séta a Salgótarjáni úti zsidó temetőben". magyarnarancs.hu. Retrieved 2022-02-25. "A Salgótarjáni úti zsidó temető épületei és a Lajta Béla által tervezett síremlékek". lajtaarchiv.hu. Archived from the original on 2022-03-23. Retrieved 2022-02-25. "Izraelita temető". muemlekem.hu. Retrieved 2022-02-25. "Ideiglenesen zárták be a páratlan sírkertet". muemlekem.hu. Retrieved 2022-02-25. "Vizler Imre fényképgyűjteménye". fszek.hu. Retrieved 2022-02-25. Tóth Vilmos: A Salgótarjáni utcai zsidó temető, Nemzeti Örökség Intézete, Budapest, 2014, ISBN 9789630888325 Fullér Andrea: Egyiptizáló síremlékek a budapesti zsidó temetőkben a 19–20. század fordulóján (szerk.) Dr. Fogarasi Katalin – Haraszti György: Zsidó síremlékek Budapesten, Nemzeti Kegyeleti Bizottság, Budapest, 2004, ISBN 963-214-895-9 Az örökkévalóság háza. Ismeretterjesztő magazin a Salgótarjáni Utcai Zsidó Temetőről, Nemzeti Kegyeleti Bizottság, Budapest, 2017 Tóth Vilmos: „Nemzeti nagylétünk nagy temetője”. A Fiumei úti sírkert és a Salgótarjáni utcai zsidó temető adattára, Nemzeti Örökség Intézete, Budapest, 2018 Hüttl Sarolta: A Salgótarjáni úti izraelita temető helyreállítása (epiteszforum.hu, 2014. ápr. 4.) Csáki Tamás: A Salgótarjáni utcai temető – a pesti zsidó közösség sírkertje, 1874–1890 In: Urbs – Magyar Várostörténeti Évkönyv 12., Budapest, 2017 Csáki Tamás: A Salgótarján utcai zsidó temető 1892 utáni története In: Urbs – Magyar Várostörténeti Évkönyv 13., Budapest, 2019 Video Ismeretlen temető Budapest közepén (youtube.com) Torma Tamás építész bemutatja a temetőt