Szentes–csongrádi vasúti Tisza-híd

Csongrád és Szentes között már régóta üzemelt folyami átkelés. A két város között állt a középkorban Bőd falu, melynek átkelője (a Bődi rév) fontos folyami átkelőhely volt az évszázadok során. Az első állandó híd – mely közúti és vasúti feladatokat is ellátott – 1903-ban épült. A ma is látható második vasúti híd 1986-ban készült el. A 147-es számú Kiskunfélegyháza–Szentes–Orosháza-vasútvonalon található. A régi híd Az itt állt első hidat két év építés után 1903. december 3-án adták át közúti hídként. A vasút átvitele a közúti forgalom mellett az eredeti tervekben is szerepelt, így az Orosháza–Szentes–Csongrádi Helyiérdekű Vasút elkészültétől (1906) egészen az önálló közúti híd megépítéséig (1981) közúti-vasúti hídként szolgált. A híd kilenc nyílású és 420 méter hosszú volt; 118,7 m-es medernyílása a leghosszabb volt akkoriban a vasúti hidak között az országban. 1919. július 21-én a magyar Vörös Hadsereg a tiszai hídfőből támadva felszabadította Szentest a román megszállás alól; azonban a 24-én indult román támadásban 26-ára a magyar erők a Tisza jobb partjára szorultak vissza. Mivel a Vörös Hadsereg páncélvonata többször is támadást intézett, a románok felrobbantották a híd egyik ártéri rácsszerkezetét a szentesi oldalon. A hidat a MÁV saját költségén állította helyre az eredeti terveknek megfelelően. Elsőként csak provizóriummal pótolták a forgalom minél hamarabbi megindításához, majd 1922. szeptember 23-án adták át a forgalomnak az eredeti állapotának megfelelően kijavított hídszakaszt. A Magyar Vörös Hadsereg emlékműve ma is látható a híd csongrádi oldalánál. A hídon átvezető utat 1934-ben a kereskedelem- és közlekedésügyi miniszter 70 846/1934. számú rendelete másodrendű főúttá nyilvánította, a Kiskunfélegyháza-Orosháza között húzódó, akkori 42-es főút részeként. A második világháborúban a hidat 1944. október 8-án hajnalban (más források szerint délben) robbantották fel német csapatok (az algyői híddal egy napon). Két nyílás semmisült meg a kilencből: a meder fölötti és egy szomszédos. Október 9-én Vastagh György ezredes ellentámadásban visszafoglalta a szentesi hídfőt, így több száz szovjet páncélosok által körülzárt magyar honvédnak biztosította az átjutást a túlpartra. A támadás közben maga is megsebesült, másnapra életét vesztette a kecskeméti kórházban. Hőstette elismeréseként halála után megkapta a Magyar Tiszti Arany Vitézségi Érmet, nevét ma emléktábla őrzi a szentesi hídfőnél. 1944 októberében a szovjet csapatok hadihidat építettek a felrobbantott hídtól kb. 500 méterre délre. A hídhoz csatlakozó vasúti pálya épült. Jégzajlás előtt a Tisza vízszintje annyira megemelkedett, hogy a hidat teljes egészében ellepte. Azonban az áradás alatt is keltek át rajta vonatok, a híd teljesen víz alatt, a kocsik kerekei tengelyig vízben voltak. A provizóriumot végül a márciusi jeges árvíz elsodorta. A híd kijavítása két évig tartott, 1946. december 16-án adták át újra a forgalomnak. Az eredeti szerkezetet nem tudták helyreállítani. A 120 m-es nyílást új pillér beépítésével, a magyarcsanádi vasúti Maros-híd jobb parti ártéri hídszerkezetével (47 méter) és egy 73 méteres Roth-Waagner hídszerkezettel hidalták át. A Roth-Waagner hídon az útpálya szélessége 4,30 méter volt, ami váltakozó irányú közúti forgalmat tett lehetővé vonatmentes időben. A megoldás csak félállandó jellegű volt, mégis 40 évig maradt így használatban. Moldova György az 1977-ben megjelent Akit a mozdony füstje megcsapott… című könyvében így írt róla: |} Az új híd A közúti híd 1981-es átadása után 1986-ban a vasúti hidat is teljesen újjáépítették: az új híd háromnyílású (107+120+107 m) lett rácsos hegesztett acélszerkezettel. Avatását az első híd avatásának 83. évfordulóján, 1986. december 3-án tartották. Közvetlenül a régi híd mellett, annak déli oldalánál épült fel: ez azzal járt, hogy az új híd pilléreinek a régiek mellé kellett esniük, mivel másképp nem maradt volna széles hajózási út. (Megjegyzendő, hogy a Tisza az évek során a csongrádi part felé vándorolt, így a középső medernyílás nincs teljesen a víz fölött.) A régi híd bontásakor eltávolították az 1946-ban szükségszerűen betoldott pillért is, az eredetiek azonban máig megmaradtak. A híd acélszerkezete 2930 tonna, amivel a legnagyobb tömegű magyarországi Tisza-híd. Másik rekordot is magáénak mondhat: a 120 méteres középnyílásával a hazánk legnagyobb nyílású rácsos hídja – de a mederhíd két 107 méteres nyílása is hosszabb, mint a többi rácsos szerkezetű magyar vasúti hídé (máshol általában 80-90 méter a nyíláshossz). A folyó bal partján (Szentes felől) egy négynyílású (41,40 + 2 x 42,00 + 41,40 m) gerinclemezes alsópályás ártéri híd csatlakozik a mederhídhoz. Az építés költsége 600 millió Ft volt. Az átépítéskor a vasútvonalon 2,7 km hosszban nyomvonal-korrekciót végeztek. Az íveket úgy alakították ki, hogy 100 km/h legyen az elérhető legnagyobb sebesség. A felújított szakasz 50 cm zúzottkő ágyazatot és LM vasbeton aljas, 48 kg/fm sínekből álló felépítményt kapott, míg a hídra 54 kg/fm síneket erősítettek fel. A csongrádi oldalon a felhagyott kisívű nyomvonal sokáig látható volt, a töltést 2007-ben bontották el. A szentesi oldalon a hídra vezető töltés egy egykori ártéri tó területén haladt keresztül, itt terméskővel erősítették meg a töltés alját. Azonban később a töltés süllyedése miatt visszarakták a síneket a régi nyomvonalra, amire a vasút egy enyhe S-kanyarral kanyarodik vissza. Jelenleg 60 km/h az engedélyezett sebesség a hídon. Tervezők és kivitelezők 1903 Zsigmondy Béla (alépítmény) Schlick-féle Vasöntöde és Gépgyár, Danubius Egyesült Hajó és Gépgyár, Budapesti Szivattyú és Gépgyár (felszerkezet) 1946 Massányi Károly, Olasz és Széchy építővállalatok 1986 Gáli Endre, Bazsó Gyula (UVATERV) Jegyzetek Források Dr. Tóth Ernő: Hidak Csongrád megyében Szentes Helyismereti Kézikönyve Vastagh György életrajza További képek A híd védelme 1919-ben A híd romjai a Tiszában a második világháború után A vasúti híd építése 1986-ban Képek a vasúti hídról