NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Kő-hegyi menedékház

A Kő-hegyi menedékház vagy Czibulka János menedékház turistaház a Visegrádi-hegységben, Szentendre közelében. Az épület tulajdonosa a Pilisi Parkerdő Zrt. Történelem A Visegrádi-hegység legdélibb tagján, a Kő-hegyen a Magyar Turista Egyesület Szentendrei Osztálya emelt menedékházat. A terveket Balázs Gyula építész (MTE tag) készítette, a telket Szentendre város tanácsa bocsátotta térítésmentesen rendelkezésre, míg az építést Drobilics István építőmester végezte térítésmentesen. Az elkészült menedékházat 1933. szeptember 23-án adtak át, és Czibulka Jánosról, az osztály addigra elhunyt alapítójáról és a ház megálmodójáról neveztek el. Az avatáskor egy emléktáblát is elhelyeztek Petőfi Sándor 1845-ös kő-hegyi látogatásának emlékére. A földszintes, terméskőből épült, eredetileg 10 (2x4+2) ágyas házat bővíthetőre tervezték, és a bővítésre az 1940-es években egy emelet ráépítésével sor is került, ekkor már a csepeli turisták révén. 1949-ben, a turistaegyesületek működésének ellehetetlenítése után a turistaházakat államosították; előbb a Turistaházakat Ellátó Vállalat, majd annak megszűnte után a vendéglátóipari vállalatok üzemeltették őket, de mindvégig állami tulajdonban maradtak. A Kő-hegyi menedékház üzemeltetője 1993 márciusa óta a HÓD Honismereti Túraegylet. Az egyébként folyamatosan karbantartott menedékházat a kezelő Pilisi Parkerdő Zrt. 2014-ben felújította: lecserélték a teljes tetőszerkezetet, felújították az emeleti szobák hőszigetelését, a ház elektromos hálózatát, fűtési rendszerét és konyháját, emellett egy biológiai szennyvíztisztítót is kialakítottak. A házban vezetékes víz nincsen, a vízellátást az esővíz összegyűjtésével biztosítják. Közlekedés A házhoz aszfaltozott út nem vezet. Turizmus A turistaház 4 (4 és 8 fős, emeletes ágyakkal berendezett) szobában 24 főnek biztosít szállást. A nyári időszakban sátorhelyek is bérelhetők vizesblokk használattal. A házban hideg-meleg büfé működik, betérő vendégek számára is (a hétfői és keddi szünnapon csak előzetes bejelentkezéssel); a szállóvendégek teljes ellátást is igényelhetnek. Jegyzetek További információk Hivatalos honlap (magyar) Kő-hegyi Czibulka János menedékház, Pilisi Parkerdő Zrt. (magyar) Kő-hegyi menedékház, menedekhaz.info (magyar)
Evangelische Kirche Ágfalva

Die Evangelische Kirche Ágfalva wurde am 13. Mai 1784 am Platz der Alten Schmiede in Agendorf, eine Gemeinde im Bezirk Ödenburg, errichtet. Geschichte Beginnend mit 13. Mai 1784 wurden von jungen Leuten aus Agendorf, Wandorf und Loipersbach Pfähle in den sumpfigen Boden am Grund der Alten Schmiede eingeschlagen. Ebenso haben Bewohner der Dörfer Harkau, Mörbisch und Wolfs den Bau durch die Übernahme von Transportarbeiten unterstützt. Der Bau erfolgte unter der Leitung des Maurermeisters Georg Trost und des Zimmermanns Lorenz Mattis und wurde im Jahr 1785 fertiggestellt. Bereits 1827 wurde die Kirche wegen Baufälligkeit neu errichtet, und am 27. September 1835 wurde der Neubau durch den Bischof Johann Kiss eingeweiht. Als den protestantischen Kirchen der Turmbau gestattet wurde, konnte 1869 mit dem Sammeln von Spenden in den Gemeinden Agendorf-Wandorf-Loipersbach begonnen werden, und am 25. September 1870 wurde der 51 Meter hohe Turm eingeweiht. Ausstattung An der Stelle des ehemaligen Eingangs befindet sich ein Denkmal, welches auf die Vertreibung der Deutschen im Jahr 1946 hinweist. Der Altar stammt aus dem Kahlenberger Kartäuserkloster. Die Kanzel, die direkt über dem Altar angeordnet ist, ist von der Spitalkirche aus Wien. Die Kirche hatte ursprünglich drei Glocken, wobei die 1162 kg schwere Heldenglocke und die Bittglocke von 1869 heute noch bestehen. Die dritte Glocke wurde am 11. Mai 1944 verschleppt. Literatur Folder: 225 Jahre Evangelische Kirche in Agendorf. Druck; 7011 Siegendorf, Haydngasse 35–37 Edmund Scholtz: Illustrierte Geschichte der evangelischen Kirchengemeinde Ágfalva–Agendorf, Bánfalva–Wandorf und Loipersbach. Sopron 1938. Einzelnachweise Weblinks
St. Florian's Martyr Greek Catholic Church, Budapest

St. Florian's Martyr Greek Catholic Church is a historic church in Budapest, Hungary. History The church at 88, Main Street, in Budapest II district, was built in 1754 and was significantly expanded in 1759-1760 according to the plans of Matthew Nepauer. The main altar picture of the church was handed over in 1770. The church was renovated in the 1920s, but its Baroque furnishings were removed (some of which are now housed in the nearby Kiscelli Museum). In 1937 it was elevated to almost one and a half meters higher due to the watering of the surrounding area during large-scale engineering work. In the 1980s and 1990s it was renovated inside and out. Sources https://www.szeretlekmagyarorszag.hu/miert-emeltek-meg-140-centivel-egy-budapesti-templomot/
Szent Flórián vértanú görögkatolikus templom

A Szent Flórián vértanú görögkatolikus templom egy budapesti műemlék templom. Története A Budapest II. kerületi Fő utca 88. szám alatt álló épület 1754-ben épült, majd 1759-1760-ban jelentős mértékben kibővítették Nepauer Máté tervei szerint. A templom főoltárképe 1770-ben lett átadva. Az 1920-as években a templomot felújították, ugyanakkor barokk berendezési tárgyait eltávolították (ezek egy része ma a közeli Kiscelli Múzeumban található). 1937-ben nagyarányú mérnöki munkálatok során a környező terület vizesedése miatt közel másfél méterrel magasabbra emelték. Az 1980–1990-es években kívül és belül ismét felújították. Források https://www.szeretlekmagyarorszag.hu/miert-emeltek-meg-140-centivel-egy-budapesti-templomot/ Kapcsolódó szócikk Balogh Bálint (kanonok)
Szent Ferenc sebei templom (Budapest)

A Szent Ferenc sebeiről elnevezett katolikus templom a 18. század derekán épült barokk stílusban Budán, a mai Batthyány tér közvetlen közelében. Története Buda török megszállása idején a katolikus hívek lelki gondozását a 17. század közepétől a boszniai rendtartományhoz tartozó ferences szerzetesek végezték, akik 1686 után a városban maradtak, sőt 1703-ban kolostor és templom építésébe kezdtek. A ma látható templom alapkőletétele 1731-ben, felszentelése pedig 1757-ben történt. A ma is látható barokk berendezési tárgyak többségét (oltárok, szószék és padok) a szerzetesek saját műhelye készítette. Elkészült épületüket viszont II. József császár rendelete értelmében 1785-ben át kellett adják a Bécsből ide jövő, betegápoló Erzsébet-apácáknak, akik a kolostort kórházzá alakították. A „gyámolatlan betegeknek” szóló ápolási szolgálatukat egészen a kommunista diktatúráig, 1950-ben történt feloszlatásukig végezték. Akkor 69 nővérnek kellett távoznia. A diktatúra megszűntével, 1990-ben már csak néhányan térhettek vissza. A diktatúra éveiben a kórházban és a kolostorban idősek otthona működött, amelyet jelenleg Gondviselés Háza Idősek Otthona néven a Máltai Szeretetszolgálat vezet. A második világháborúban súlyosan rongálódott templom külső homlokzatának megújítása 1971 és 1973 között, a belső szakszerű műemléki restaurálása 1984 és 1990 között zajlott. 2020-ra elkészült a templom alapos műemléki kutatásokon alapuló újabb külső rekonstrukciója, s ekkor a korábbi rózsaszín hatású homlokzat Szent Erzsébet kék ruhás alakját idéző acélkék színt nyert. A templom alatt kripta van, ami azonban a Duna gyakori magas vízállása miatt nem látogatható. A templomot 1989-től a budapesti német ajkú katolikus hívek lelkészsége is használja. Jegyzetek Források Vizler Imre. "Budapest, Szent Ferenc Sebei templom (Erzsébet apácák temploma)". 2016. március 4. dátummal az eredeti címről archiválva. Hozzáférés: 2021. november 19.. Tóth Tamás: A Fő utcai Erzsébet-apácák temploma. Műemlékvédelem, 1986, 1. szám, 69–75. oldalak Molnár Ádám: Árpád-házi Szent Erzsébet kék ruhája — A Budai Erzsébet-apácák Szent Ferenc Sebei templomának felújítása. (A restaurálást dokumentáló ismertető) Építészfórum honlap, 2020. október 24. Galéria További információk Urbface honlap
Chiesa delle Stimmate di San Francesco (Budapest)

La chiesa delle Stimmate di San Francesco di Budapest è un luogo di culto cattolico situato nel centro della capitale ungherese. Storia e descrizione Costruita dai frati francescani fra il 1731 e il 1757 su progetto di Hans Jakab sulle rovine di un'antica moschea, la chiesa fu donata al convento di Sant'Elisabetta dopo che l'ordine francescano fu sciolto dall'imperatore Giuseppe II d'Austria nel 1785. L'interno in stile barocco della chiesa è decorato con affreschi risalenti al XVIII secolo e recentemente restaurati, uno dei quali presenta San Floriano che salva i cristiani dall'incendio del 1810. Il pulpito e il coro, lavorati a intarsio dai frati, risalgono alla chiesa originale francescana. Accanto alla chiesa, nel Settecento, le Suore di Sant'Elisabetta fecero costruire un ospedale e un ostello. Bibliografia Barbara Olszańska, Tadeusz Olszański, Budapest, Milano, Mondadori, 2007. ISBN 9788837047092 Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa delle Stimmate di San Francesco (Budapest) Collegamenti esterni (EN) Chiesa delle Stimmate di San Francesco (Budapest), su Structurae.
Jánossy Gallery

The Jánossy Gallery (formerly: Town Gallery Balassagyarmat) is a contemporary gallery in the downtown of Balassagyarmat. History The gallery was founded by László Kelemen and István Halmai in 1974. The first exhibition of the gallery opened in the former County Hall on 20 August 1975. The exhibition closed in 1978. The local government reopened the art gallery in 1991 in the former casino building. In 2015 the building was renovated and received the name Jánossy Gallery. The building It was built in 1913, by the plans of Dezső Magos, in Art Deco style. From 1945 it was the seat of the local branch of the Hungarian Communist Party, after 1952 the District Library moved here. After the Hungarian Revolution of 1956, the Hungarian Socialist Workers' Party moved into the building. In 1972, the party moved out. The first exhibition opened here in 1991. References (in Hungarian) The history of the gallery (in Hungarian) The history of the building (in Hungarian) Ferenc Jánossy External links (in Hungarian) Official website Jánossy Gallery on Facebook (in Hungarian) műemlékem.hu: Town Gallery, former casino
Jánossy Képtár

A Jánossy Képtár (korábban: Városi Képtár Balassagyarmat) Balassagyarmat belvárosában helyezkedik el, otthont adva a helyi művészek alkotásait magába foglaló tárlatoknak. Története A képtár létrejötte dr. Kelemen István és Halmai László nevéhez fűződik, akik közösen 1974-ben létrehozták a gyűjtemény alapjait, erre a fedezet a Műcsarnok ajándéka, illetve a város által 1968-tól beruházások után félretett „egyezrelékes műtárgyadó” volt. A képtár első kiállítása 1975. augusztus 20-án nyitott meg a Vármegyeházán, ekkor 29 művész 36 munkája volt látható, a teljes gyűjtemény pedig 62 műtárgyból állt. A kiállítás 1978-ban raktárba került, az újranyitására csak a rendszerváltás után, 1991-ben került sor az Ipoly Szállóhoz kertjében álló egykori, megüresedett kaszinó épületében. A második állandó kiállítást Csemniczky Zoltán rendezte, a megnyitón beszédet mondott dr. Bereczky Lóránd, a Magyar Nemzeti Galéria igazgatója. Ekkor már 46 művész 103 munkája lett kiállítva, a gyűjtemény pedig elérte a 216 darabot, ami a következő 24 évben adományokból 402 műtárgyra gyarapodott. 2015-ben az otthont adó épület felújítása miatt a kiállított tárgyakat a Vármegyeházán raktározták el, a munkálatok végezte, és visszaköltözés után a képtár felvette Jánossy Ferenc festőművész nevét. Az épület Az épületet Magos Dezső építette a saját tervei alapján a Rák-szálló (ma Ipoly Szálló) kertjében úri kaszinóként 1913-ban. Az kaszinó épületébe 1945-ben a Magyar Kommunista Párt, 1952-ben a Járási Könyvtár költözött be. Ekkor építették be az eredetileg tágas, fedett terasz, valamint alakították át a nyugati ablaksort. Az 1956-os forradalom a könyvtár átköltözött a Járási Tanács épületébe költöztették, helyén az Magyar Szocialista Munkáspárt székháza kapott helyet 1972-ig, amikor az épületbe ismét beköltöztették a könyvtárat. A könyvtárat 1989-ben átköltöztették, immáron a végleges helyére. A megüresedett épületben 1991-ben nyílt meg a képtár. 2015-ben Európai Unió támogatásával, Karaba Tamás tervei alapján korhűen felújították. A névadó Jánossy Ferenc 1926-ban született, Budapesten, értelmiségi polgárcsalád leszármazottjaként. Tizenhét éves korában Nagybányán, Gallé Tibor iskolájában tanult, 1945 és 1950 között a Képzőművészeti Főiskola hallgatója volt, ahol mesterei Szőnyi István, Kmetty János és Fónyi Géza voltak. Az 1956-os forradalom után Bázelbe emigrált, itt is dolgozott 1963-ig. Emigrációja alatt kiállításokat is szervezett Bázelen kívül Zürichben, Genfben, Szabadfaluban és Luzernben. 1963-ban hazatért Budapestre, egy évvel rá Balassagyarmatra költözött, 1983-ig itt is élt, amikor elérte a halál. Források A képtár története Az épület története Jánossy Ferenc Nagy Angela (2016). "Ujjé aligetben". Balassagyarmatért Baráti Kör. 2016. augusztus 17. dátummal az eredeti címről archiválva. Hozzáférés: 2016. július 2.. : Unknown parameter |month= ignored (súgó) Külső hivatkozások A Jánossy Képtár honlapja Jánossy Képtár a Facebookon Mikszáth Kálmán Művelődési Központ intézményei műemlékem.hu: Városi képtár, volt Casino
Ruta de l'ambre

La ruta de l'Ambre és una ruta comercial europea que unia els territoris dels voltants del mar del Nord amb Itàlia, Grècia i Egipte, per transportar l'ambre, usat principalment per a ornaments de luxe. La ruta combinava transport terrestre (amb una calçada pavimentada pels romans) i fluvial (a través dels rius Dnièper i Vístula, principalment) i va iniciar-se ja en la prehistòria. Es troben referències a la ruta en els escrits de Plini el Vell i Jordanes, entre d'altres, fet que prova que va usar-se fins a l'edat mitjana.
Romerske ravvej

Den Romerske ravvej handelsrute fra Nordeuropa til Rom, som folk rejste af med deres varer, helt tilbage fra bronzealderen. "Guldet fra nord" var meget populært blandt romerske købmænd, og rav fra Østersøen er fundet i romerske grave, ligesom der er fundet romerske genstande af guld, sølv og fine klæder i gamle nordiske bosættelser. Der blev skabt adskillige ravruter fra kerneområdet i Nordeuropa, og de mest berømte gik gennem det nuværende Polen og sydpå ind i stadig mere koloniserede områder af Romerriget. Østersø-kystens rigdom på rav, som blev brugt til smykker og andre ornamenter, førte tidligt til handel mellem Baltikum og Middelhavsområdet. Rav er fundet i oldgræske grave, dateret til omkring 1600 f.Kr. som har vist sig at stamme fra Østersøkysten. I Romerrigets tid opstod den såkaldte "Ravvej" som en travl handelsrute mellem Norditalien og Østersøen. Referencer
Jantarski put

Jantarski put je vjerojatno najstarija europska komunikacijska trasa između sjevera i juga, nastala za trgovinu jantarom. To je trgovački put kojim se prenosio jantar s obala Baltičkog mora preko europskog kontinenta do Sredozemlja. Prve pouzdanije vijesti o postojanju jantarskog puta datiraju u brončano doba. Po Herodotu, jantar skupljaju Hiperborejci na Baltiku, zatim ga preuzimaju Skiti koji ga donose do stanovnika sjevernog Jadrana odakle se dalje prenosi do Dela (ili Pila, koji je središte trgovine prema istoku). Po Diodoru, jantar donose Germani do Veneta i Etruščana, a ovi ga predaju Grcima. Najuvjerljivija je rekonstrukcija jednoga kraka puta po kojoj on ide od Baltika dolinom Labe preko Češke i Jadranskih vrata do Ljubljane i Ptuja, te se spušta u Istru, pa na otoke Elektride, najvjerojatnije Cres i Lošinj, a zatim se brodovima prenosi u Grčku i dalje u Egipat. Drži se da je zbog interesa pomorskog dijela puta prokopan i Osorski kanal između Cresa i Lošinja. Postoje i drugi krakovi puta: prema Crnom moru, Rhonei, kao i neposredna pomorska putovanja Grka (Piteja iz Massilije) i Feničana do Baltika. Ratovi Rimljana s Ilirima, kao i kasnije provale naroda u doba velikih seoba, prekidaju tu staru komunikaciju, ali ona ostaje važna kao jedno od izvorišta rane povezanosti europskoga antropogeografskog prostora. Izvori Vanjske poveznice Jantarski put (engl.)
Barnsteenroute

Een barnsteenroute was een handelsroute uit de oudheid, waarlangs het barnsteen van de vindplaatsen aan de Oostzee en Noordzee (Denemarken) naar afnemers in het Middellandse Zeegebied werd getransporteerd. Alleen de route in Oostenrijk, de Alpenroute en de weg ten zuiden van de Alpen zijn goed gedocumenteerd. De handelaars namen met de kostbare vracht steeds de veiligste weg, die van tijd tot tijd veranderde. Bij gelijkwaardige keuzes gaf men echter de voorkeur voor een rivierdal of veilige pleisterplaatsen voor de overnachtingen. De hoofdroutes worden ingedeeld aan de hand van de doorsteek van grote rivieren door gebergtes: In het westen de Maasvallei (doorsteek door de Ardennen), en het Rijndal (doorsteek door de Hunsrück bij de Lorelei), in het midden de Altmühl en de Elbe (doorsteek bij Dresden), in het oosten volgt de weg gedeeltelijk de Oder en de Weichsel. Zeeroute Ook in Engeland werd barnsteen gewonnen. De meest westelijke vindplaats bevond zich bij het kustplaatsje Cromer in het noordoosten van het graafschap Norfolk. Vandaar werd het barnsteen via een zeeroute uitgevoerd naar de kapitaalkrachtige afnemers aan de Middellandse Zee. Opbrengstcijfers der barnsteenwinning De hoogste productiecijfers van de barnsteenwinning aan de Oostzeekust voor de Tweede Wereldoorlog bedroegen in het jaar 1926 meer dan 499 ton barnsteen. Rond 1860 heeft de mijnbouwkundige Runge, berekend dat in de loop van de afgelopen 3000 jaar ongeveer 1200 ton barnsteen door rapen en zeven aan het strand moet zijn verzameld. Alleen al bij het kustplaatsje Rauschen in het noordelijke Samland werd binnen twee stormachtige dagen van het jaar 1931 meer dan 750 kilogram barnsteen aan het strand gevonden. Externe links De barnsteenroute Old World Traditional Trade Routes (OWTRAD) Project bevat wetenschappelijke wegbeschrijvingen van oude routes OWTRAD-wegbeschrijving van de oostelijke barnsteenroute Wetenschappelijke beschrijving van de oude routes Barnsteenroute met een kaart van de Elberoute Korte routebeschrijving van de barnsteenroute Kaartje met alternatieve oostelijke barnsteenroutes
Szlak bursztynowy

Szlak bursztynowy – szlak handlowy łączący w starożytności rzymską prowincję Panonię z południowym i południowo-wschodnim wybrzeżem Morza Bałtyckiego. W znaczeniu węższym jest to przebieg tras zorganizowanych wypraw po bursztyn, nasilonych od I w. n.e. Historia Początkowo bursztyn był przedmiotem wymiany handlowej, w której pośrednikami byli Celtowie. Pierwsze zorganizowane wyprawy z obszarów Europy południowej po elektron odbywały się w V w. p.n.e. Nie docierały one jednak do wybrzeży Bałtyku, a bursztyn kupowano od celtyckich pośredników. Dopiero po podboju terenów nad środkowym Dunajem w I w. n.e. Rzymianie rozwinęli handel bursztynem na dużą skalę, organizując kilkoma drogami wyprawy z Panonii nad Bałtyk, szczególnie do Sambii (wyprawa rzymskiego ekwity po bursztyn wspomniana jest w Historii naturalnej Pliniusza Starszego). Szczytowy rozwój tego handlu przypada na III w., a od połowy IV w. wymiana stopniowo zamierała. Ostatnie znane poselstwo Estiów z darami do króla Ostrogotów Teodoryka w Rzymie odbyło się zgodnie z przekazem Kasjodora w 525 roku. Głównym ośrodkiem handlu bursztynem na terenie imperium rzymskiego była Akwileja. Przebieg szlaku Dokładny przebieg szlaku nie został jednoznacznie określony. Przypuszcza się, że zaczynał się on w Akwilei nad Morzem Adriatyckim, jednym z rzymskich centrów rzemieślniczych. Przypuszczalnie szlak przekraczał Dunaj w Carnuntum, następnie wiódł przez Kotlinę Kłodzką, Wrocław, Wielkopolskę oraz Kujawy (brodem przez Wisłę w Otłoczynie koło Torunia) i następnie prowadził nad Bałtyk. Można przypuszczać, że inna nitka szlaku, poczynając od przełomu I i II w., biegła z Wiednia (Vindobony) przez Brno, Bramę Morawską, Kalisz (Calisia), Żnin (Setidava), Bydgoszcz (Askaukalis) i Świecie do Pruszcza Gdańskiego i dochodził w okolice ujścia Wisły. Warianty przebiegu szlaku rekonstruowane są na podstawie wzmianek starożytnych pisarzy, ale głównie dzięki wynikom badań archeologicznych. Szlak znaczą znaleziska rzymskich monet, wyroby z brązu, ceramika rzymska (terra sigillata) i znaczne ilości bursztynu. Na szlaku leżał z pewnością dzisiejszy Wrocław. Na początku XX w. na terenie wrocławskiego osiedla Partynice znaleziono duże ilości bursztynu, tzw. bursztynowy depozyt z Partynic, pochodzący z I w. p.n.e., o łącznej wadze ok. 1,5 tony. Znajduje się on w Muzeum Archeologicznym we Wrocławiu. Europejska Federacja Cyklistów wyznaczyła szlak rowerowy EuroVelo 9 o przebiegu pokrywającym się z Bursztynowym Szlakiem. Zobacz też Autostrada Bursztynowa (autostrada A1 w Polsce) Jedwabny Szlak Przypisy
Jantarjeva pot

Jantarjeva pot je bila verjetno najstarejša in najkrajša evropska trgovska povezava med Baltikom in Sredozemljem, po kateri se je od pozne bronaste dobe do 5. stoletja trgovali z jantarjem. Jantar proti jugu ni prihajal po eni sami poti, še manj je bila to ves čas cesta. Poti, po katerih se je vršila ta trgovina, je bilo več in niso bile stalne, krajši ali daljši odseki so bili zdaj bolj zdaj manj pomembni. Trgovci so jih izbirali glede na trenutne vremenske, carinske in politične razmere. Pot se je začela na nahajališčih jantarja ob ustju Visle na vzhodnem Baltiku, verjetno v Kaupi (Mohovoe, Ruska federacija) in Trusi (Drużno, Poljska). Od tam je potekala preko Toruńa, Kalisza, Vroclava (Poljska), Moravskih vrat (Češka republika), Devína (Slovaška), Carnuntuma (Peronell, Avstrija), Savarie (Sombotel, Madžarska), Poetovia (Ptuj), Celeie (Celje), Emone (Ljubljana) in Nauportusa (Vrhnika) in se končala v (Aquileii, Italija). Prvi zanesljivi podatki o jantarjevi poti so iz bronaste dobe. Po Herodotu so jantar nabirali Hiperborejci na Baltiku. Od njih so ga prevzemali Skiti, ki so ga prenašali do severnega Jadrana. Od tam se je z njim trgovalo proti jugu po Apeninskem polotoku in proti vzhodu v Grčijo. Po Diodorju so jantar do Venetov in Etruščanov prinašali Germani, ti pa naprej do Grkov. Po jantarjevi poti se je trgovalo od poznega 7. stoletja pr. n. št. do 5 stoletja n. št. Največji promet je bil v 2 stoletju, tudi zaradi rimske vojaške ceste med Carnuntumom na Donavi in Akvilejo. Starodavno trgovsko pot so prekinile rimsko-ilirske vojne in preseljevanje ljudstev. Obstajale so tudi stranske veje jantarjeve poti. Ena od njih je po dolini Dnepra vodila proti Črnemu morju, druga po dolini Rone v južno Francijo. Z jantarjem so trgovali tudi po morju, predvsem Grki in Feničani. Viri
Ćilibarski put

Ćilibarski ili Jantarni put, verovatno je najstarija evropska komunikacijska trasa između severa i juga, nastala za trgovinu ćilibarom. To je trgovački put kojim se prenosio ćilibar s obala Baltičkog mora preko evropskog kontinenta do Sredozemlja. Prve pouzdanije vesti o postojanju ćilibarskog puta datiraju u bronzano doba. Po Herodotu, ćilibar skupljaju Hiperborejci na Baltiku, zatim ga preuzimaju Skiti koji ga donose do stanovnika severnog Jadrana odakle se dalje prenosi do Dela (ili Pila, koji je središte trgovine prema istoku). Po Diodoru, ćilibar donose Germani do Veneta i Etrušćana, a ovi ga predaju Grcima. Najuverljivija je rekonstrukcija jednog kraka puta po kojoj on ide od Baltika dolinom Labe preko Češke i Jadranskih vrata do Ljubljane i Ptuja, te se spušta u Istru, pa na ostrva Elektride, najverovatnije Cres i Lošinj, a zatim se brodovima prenosi u Grčku i dalje u Egipat. Smatra se da je zbog interesa pomorskog dela puta prokopan i Osorski kanal između Cresa i Lošinja. Postoje i drugi krakovi puta: prema Crnom moru, Roni, kao i neposredna pomorska putovanja Grka (Piteja iz Massilije) i Feničana do Baltika. Ratovi Rimljana s Ilirima, kao i kasnije provale naroda u doba velikih seoba, prekidaju tu staru komunikaciju, ali ona ostaje važna kao jedno od izvorišta rane povezanosti evropskog antropogeografskog prostora. Reference