Mohácsi csata

A mohácsi csata (törökül: Mohaç Muharebesi) 1526. augusztus 29-én zajlott le Mohács környékén, a csata pontos helyszíne még vita tárgyát képezi. A Gergely-naptárra áttérés után a csata tényleges évfordulója szeptember 8. A II. Lajos király vezette Magyar Királyság és az I. Szulejmán szultán vezette Oszmán Birodalom hadai között. A csata elsöprő oszmán győzelemmel zárult, emiatt a későbbi történetírásunk úgy emlegette mint „nemzeti nagylétünk nagy temetőjét”. A magyar hadtörténelem egyik legtöbbet emlegetett eseménye. A vereség okai és jelentősége a mai napig éles viták tárgya. Előzmények A nemzetközi helyzet Európai folyamatok Amerika 1492-es felfedezése után az európai kereskedelem súlypontja a Földközi-tengerről fokozatosan az Atlanti-óceánra helyeződött át. Az Újvilágból beáramló hatalmas nemesfémmennyiség a magyarországi arany- és ezüstbányák jelentőségét csökkentette. A Magyar Királyság ennek ellenére Ausztria, Lengyelország mellett Közép-Európa vezető hatalmának számított. Az európai befolyást mutatja, hogy Bakócz Tamás esztergomi érsek jó eséllyel pályázott a pápai trónra. E célból 1512-ben Rómába utazott. A betegeskedő II. Gyula pápa 1513. február 21-én valóban meghalt, de előtte még sikerült szétrobbantania a cambrai-i ligát. Bakócz számításai nem váltak be, a konklávé 1513. március 4-én Medici Jánost választotta meg, aki X. Leó néven foglalta el a pápai trónt. Pedig Bakócz pápaként, sokat tehetett volna a bajban lévő Magyarországért. Leó pápa a riválisát úgy távolította el Rómából, hogy megbízta egy keresztes hadjárat vezetésével. Európában, főleg Németországban, közben negatív folyamatok kezdtek kibontakozni. A pénzügyek irányítását folytató Fuggerek „1503 körül már valóságos «kegyosztási» monopóliummal rendelkeztek Németországban, Magyarországon, Lengyelországban és Skandináviában, olyannyira, hogy minden papnak, ha csak a legszerényebb plébániához akart is jutni, az augsburgi kereskedőkhöz kellett fordulnia”. A Fuggerek tartották kézben a római katolikus egyház által kibocsátott búcsúcédulák forgalmazását is, ami – egyéb okokkal együtt – hamarosan nemzetközi botrányhoz, majd erős társadalmi forrongásokhoz vezetett. 1517 után az európai közvélemény figyelmét egyre inkább lekötötte és megosztotta a Luther Márton által elindított reformáció. A vallási forrongásra rátevődött az 1524–1526 közötti német parasztháború, amely jelentős erőket lekötött, és az anyagi károk mellett több mint 100 000 emberéletet követelt. A nyugat-európai hatalmak 1521–1526 között az itáliai háborúk (amelyek kisebb megszakításokkal 1494-től 1559-ig tartottak) aktuális epizódjával voltak elfoglalva. Franciaország először Kelet-Európában keresett szövetségeseket V. Károly német-római császár ellen. Antonio Rincon francia követ többször járt Lengyelországban és Magyarországon 1522 és 1525 között. A bicoccai csata (1522) után I. Ferenc francia király – sikertelenül – I. Zsigmond lengyel királlyal próbált szövetkezni. A magyar királyi udvar is visszautasította a franciák ajánlatát, nem úgy Szapolyai János erdélyi vajda, aki hajlandóságot mutatott a franciákkal való együttműködésre, bár a hivatalos szerződéskötés csak 1528-ban történt meg. A Milánói Hercegséget újból megtámadó I. Ferenc 1525. február 24-én a paviai csatában vereséget szenvedett V. Károly császár seregei ellen. A fiaskó olyannyira súlyos volt, hogy a francia király fogságba esett, majd fogolyként Spanyolországba vitték (ahonnan csak a megalázó madridi békediktátum aláírása ellenében, 1526 márciusában szabadult). A helyette Franciaországot régensként kormányzó anyja, Savoyai Lujza 1525 elején követeket küldött Nagy Szulejmán török szultánhoz, levélben kérve a beavatkozását a Habsburgok ellen, de ez a követség Boszniában eltűnt. A francia régensnő 1525 decemberében újabb követséget indított Isztambulba, amely Frangepán János horvát főnemes vezetésével sikeresen célba is ért, és 1526. február 6-án visszatért Franciaországba. A török szultán a franciák szövetségkötésre vonatkozó ajánlatát elfogadta (ezt követően a francia–oszmán együttműködés majdnem háromszáz éven át tartott! A franciák később a teljes európai fronton együttműködtek a törökkel. Például, 1543-ban Esztergom ostromakor a törököket egy francia tüzéregység is segítette. A többszöri pápai és más tiltás ellenére, a törökök folyamatos ellátást kaptak a kor legmodernebb nyugati fegyvereiből, és az oszmán birodalomban is folyt fegyvergyártás, amelyet európai rabok segítettek. Amit a törökök nem tudtak pénzért megvenni vagy helyben legyártani, azt hadizsákmányként is megszerezhették. A szultáni hódítás elsődleges célpontja a Magyar Királyság volt, amely akkor már másfél évszázada tette bizonytalanná az Oszmán Birodalom balkáni jelenlétét, ezzel az európai terjeszkedést. Magyarország egyértelműen a Habsburgok szövetségesének számított, már csak azért is, mert a szomszédos Osztrák Főhercegség uralkodója, I. Ferdinánd, a későbbi magyar király, II. Lajos magyar király feleségének, Mária királynénak a bátyja volt, míg II. Lajos nővére I. Ferdinánd hitvese volt. A Habsburgokkal való házassági szerződés amiatt is előnyös volt, mivel I. Ferdinánd bátyja a német-római császár volt. II. Lajos emellett számolhatott nagybátjya segítségével is, aki a lengyel trónon ült. A Habsburgokon kívül Magyarország segítséget Velencétől és a pápától remélhetett. Velence maga is hadban állt, mégpedig Franciaország oldalán. 1526-ban a pápai trónon három éve VII. Kelemen pápa ült, akinek nem sikerült hatalmát megszilárdítania, állandóan lavírozott az ekkor még csak választott német-római császári címet viselő V. Károly (1530-ban koronázták meg, miután csapatai 1527-ben elfoglalták, és kifosztották Rómát) meg I. Ferenc francia király között. Közben a pápai tekintély VIII. Henrik Angliájában is leáldozóban volt. A pápa budai legátusa révén megpróbált segíteni, lényegében az általa biztosított pénzből szereltek fel 5000 zsoldost, akik többsége Mohácsnál el is esett. Az oszmán terjeszkedés A 16. század eleje az Oszmán Birodalom példátlan terjeszkedésének korszaka. 1514-ben a törökök győzelmet arattak a Perzsiát uraló Szafavidák felett. A vesztes perzsák az Egyiptomot birtokló mamelukokban találtak szövetségesre, így a harcok ide is átterjedtek, de 1517-ben a törökök legyőzték az egyiptomiakat is. Az 1520-ban trónra kerülő I. Szulejmán szultán először a birodalom belső helyzetét szilárdította meg, leverte a damaszkuszi pasa lázadását, majd – apja politikájával ellentétben – nyugatra fordította figyelmét. Ezért fordult már 1521-ben a legnagyobb európai riválisa, Magyarország ellen. Először követeket küldött a magyar királyi udvarba, hogy a béke meghosszabbításáról tárgyaljanak, de a király visszatartotta a követeket. A békeajánlat ugyanis állítólag több olyan pontot is tartalmazott - mint például adó megfizetését a Portának -, ami vállalhatatlan volt. A háborút végül Szulejmán megindította ennek okán: Szabács, Nándorfehérvár és Zimony elfoglalásával utat nyitott a török fegyvereknek és a török befolyásnak nyugat felé. 1522-ben kiragadta Rodosz szigetét a Máltai lovagrend kezéből és miután 1525 a paviai csata V. Károly német-római császárt Nyugat- és Közép-Európa urává tette, a szultán ismét Magyarország ellen fordult. A belpolitikai helyzet Magyarország állapota a Jagelló–korban I. Mátyás 1490-ben bekövetkezett halála után a Jagelló-házból származó II. Ulászló került a magyar trónra. Az új király komoly nehézségek közepette próbálta megszilárdítani a hatalmát, hiszen ország nemessége igyekezett gyengíteni, illetve részben megszerezni a központi hatalmat, az állami jövedelmek lecsökkentek, a bárók és a főpapság kezébe visszakerült a Mátyás alatt visszaszorított befolyásuk, valamint az ország déli területeit rendszeresen zaklatták török csapatok. Bár a közhiedelemmel ellentétben Mátyás halála nem jelentett óriási fordulópontot a magyarországi kultúra szempontjából, Buda kulturális fontossága a reneszánsz-humanista tudósok és művészek elkopásával csökkent, és szerepét rövidesen Bécs vette át, mindez a hanyatlás helyett inkább a humanizmus tartalmának átértékelődésével áll kapcsolatban. A meggyengült központi hatalom irányításában több esetben a Mátyás korában kiemelkedett méltóságok (Bakócz Tamás bíboros, Szalkai László püspök, későbbi esztergomi érsek, Nagylucsei Dóczy Orbán püspök, Werbőczy István) is meghatározó szerepet vittek. A főbb méltóságok betöltésének kérdése szoros összefüggésben állt a vármegyei nemesség és az arisztokrácia fokozatosan kiéleződő harcával, mely küzdelem a két társadalmi csoportot és érdekkörét két jól elkülönülő, bár átjárható frakcióra osztotta. A vármegyei nemesség Werbőczy személyében ideológust, szellemi vezetőt, Szapolyaiban befolyásos támogatót tudhatott magáénak, s rövidesen felismerte politikai jelentőségének megnövekedését. Ezzel párhuzamosan a 15–16. század fordulóján olyan, nagy múltú főnemesi családok haltak ki, mint a Cillei, a Garai, a Hunyadi vagy az Újlaki famíliák, kisebb hatalmi vákuumokat generálva ezzel. II. Ulászló kezdetben igyekezett a Jagelló-ház nemzetközi befolyására támaszkodva egy még jelentősebb közép-európai hatalmi tömböt kialakítani, ezért szorosan együttműködött lengyel királyi rokonaival, egészen amíg fivére, I. Zsigmond lengyel király az orosz és török fenyegetés miatt revideálni kényszerült külpolitikai prioritásait. Ezt követően más jelentős szövetséges híján II. Ulászló és udvara igyekezett a Habsburg-házzal szorosabbra fűzni kapcsolatait. A külpolitika ilyetén irányváltását ellenző köznemesi párt Werbőczy és Szapolyai vezetésével már az 1505-ös országgyűlésen is élénk hangon tiltakozott, július 25-re pedig a király beleegyezése nélkül fegyveres gyűlést hívtak össze Székesfehérvárra, amelyet végül nem tartottak meg. Októberben a Rákos mezején tartott országgyűlésen a köznemesi párt kifejezte ellenszenvét a nem "született magyar" királyokkal szemben a törvényi erőre sosem emelkedett, úgynevezett rákosi végzésben. Ezzel párhuzamosan Ulászló titokban követet küldött Miksa császárhoz és megállapodást kötött vele, melynek értelmében születendő fia Miksa egyik leányunokáját veszi majd feleségül, saját leányát pedig Miksa egyik fiúunokájához adja hozzá, továbbá megerősítették a régi dokumentumot, hogy a Jagelló-ház kihalása esetén a császárra illetve utódjaira szállnak országai, halála esetén pedig a fia feletti gyámság (Habsburg–Jagelló házassági szerződés). A közel-keleti konfliktusai mellett az Oszmán Birodalomnak volt elegendő ereje arra is, hogy folytassa a beütéseket Magyarországra. 1512 végén a boszniai pasa elfoglalta a Szreberniki bánság összes várát, majd a dalmáciai és horvátországi erősségek ellen fordult. Az 1512. évi török betörésekre válaszul, Szapolyai János erdélyi vajda Havasalföld és Szerbia területére tört be, nagy zsákmánnyal, sok fogollyal tért haza. Báthori István temesi ispán a Temesközben aratott győzelmet, nyolc ló vontatta a szekeret, mely a levágott török fejeket Budára szállította. X. Leó pápa 1513 júliusában keresztes hadjáratot hirdetett a törökök ellen, melynek megszervezésére a pápa címért folytatott küzdelemben legfőbb riválisát, a Rómában tartózkodó Bakócz Tamás esztergomi érseket nevezte ki teljhatalmú pápai legátussá. Bakócz részben hajlott kora, részben a szervezésből eredő pápai ambícióinak kényszerű feladása miatt vonakodott teljesíteni a megbízást, így a pápával folytatott vita és alkudozás egészen novemberig tartott. A Magyarországra hazatérő érsek 1514 márciusában jelentette be a megbízást a koronatanácsban, a pápai bullát pedig 1514. április 9-én hirdették ki. A kedvezőtlen társadalmi helyzet és a sikertelen szervezés miatt a keresztes hadjárat végül a tragikus kimenetelű Dózsa György-féle parasztfelkelésbe torkollott. Még a felkelés döntő csatája, a temesvári ütközet idején II. Ulászló királyt újabb súlyos egészségi problémák gyötörték, a király tartva attól, hogy Szapolyai a parasztok leverése után megnövekedett tekintélyét kihasználva ellene fordul, mozgósította csehországi híveit és segítséget kért Miksától is, de az összecsapás elmaradt. Az 1515 nyarán megtartott bécsi uralkodótalálkozón sor került a Habsburg–Jagelló házassági szerződésben előirányzott házasságkötésekre, 1516. március 13-án pedig elhunyt II. Ulászló magyar király. A magyar trónra 1516-ban II. Ulászló tízéves fia, Lajos került. A lengyel és német-római uralkodók gyámjoga elleni védekezésül Lajost nagykorúnak nyilvánították és egy évente újraválasztandó, 28 tagú ügyvivő tanácsot állítottak mögé. Még ebben az évben sikerült a törökökkel egy újabb évre meghosszabbítani a fegyverszünetet. X. Leó pápa keresztes szervezkedése miatt, melynek keretében összkeresztény hadjárat indult volna az oszmánok ellen, 1517-ben a magyar diplomácia vonakodott meghosszabbítani a fegyverszünetet, mire a törökök újból ostrom alá vették Jajcát. Bár 1518-ra úgy tűnt a hadjárat el fog indulni, annak legfőbb résztvevője és támogatója, I. Miksa német-római császár 1519 elején elhunyt, a hadjárat elmaradt, így 1519-ben a magyar államvezetés újabb hároméves fegyverszüneti megállapodást kötött a törökökkel. A béke azonban nem tartott ki, 1520-ban I. Szelim is elhunyt, fia, a még harciasabb Szulejmán került az Oszmán Birodalom élére, aki apja korábbi, rendkívül népszerűtlen Perzsia elleni hadakozásairól a keresztény Európára helyezte át a fókuszpontot. Török és magyar előkészületek A magyar udvar idejekorán értesült arról, hogy a szultán ismét Magyarország ellen készül. Már 1525 végén megtudhatták az ide menekült Bakics Pál szerb vajdától, hogy a szultán célja Buda megszerzése. Mások arról tudósítottak, hogy a törökök az országba vezető utakat figyelik, vizsgálják. A hírek hallatán a király parancsot adott a bánoknak, hogy készüljenek fel a védelemre. Ám most sem történt más, mint öt évvel azelőtt. Nem volt pénz. A gondatlanság vádjának kellőképpen drámai színt ad Tomori Pál közismert kifakadása: "Szent György vértanú ünnepén [április 24-én] indult hadba Konstanitnápolyból a császár felséged ellen; szinte minden héten írtam levelet felségednek, de felséged és az urak még a lovak lábát sem patkolták meg." Ennek valódi okát mégsem volt szokás régebben vizsgálni, pedig azt mégsem feltételezhetjük, hogy csupa ostoba ember kormányozta volna az országot, vagy senki ne tudott volna közülük az ellenség készülődéséről. Ha a szultán elszánta magát Magyarország megtámadására, a birodalmában zajló nagyszabású előkészületeket nem lehetett eltitkolni a magyar kémek elől, de az oszmánoknak oly számos ellensége volt, hogy a magyarok sokáig nem tudhatták pontosan, merre indul majd a sereg. Így aztán hiába jön majd hír már 1525 decemberében a Magyarország ellen készülő támadásról, más hírek alapján még 1526 februárjában is elképzelhetőnek tartottak Budán egy Itália vagy Moldva elleni támadást is. (A pápai követ még május végén is csak abban bizakodhatott, hogy 15–20 nap múlva már tisztán fog látni.) Az országos mozgósítást Magyarországon így csak a török támadás irányának tisztázása után, azaz a tavasz végén volt érdemes megkezdeni. A magyar védelmi előkészületek egy részét az országgyűlésnek kellett elrendelni, amit rendszerint április végén, május elején tartottak, ez éppen egybeesett a szultán indulásával. A nemesség, a papság és a városok képviselői ekkor szavazták meg a hadakozás költségeire az azévi adót, ami a legjobb esetben is csak két hónap múlva, azaz nagyjából június végén folyt be a kincstárba. Ezért volt roppant nagy jelentősége a pénzügyekért felelős kincstartó személyének, aki a magánvagyonából pótolta a hiányokat, míg a király bevételei beérkeztek. (Akinek nem volt legalább 40–50 000 aranya, nem is vállalkozhatott a poszt betöltésére.) A külföldi segélyekre sem lehetett nyárnál előbb számítani, mivel túl sokszor röppent fel valótlan hír a török támadásról. Így a keresztény hatalmak érthető módon előbb bizonyosan meg akartak győződni a hír valódiságáról, és csak ezután láttak neki a pénzek folyósításához. Ha korábban volt is némi pénz a kincstárban, mivel a török szándékok hírére a végvárakat is készültségbe kellett helyezni, így azt elsősorban az Adriai-tengertől Moldváig húzódó határ védelmére költötték, hiszen a déli határ bármelyik pontján számítani kellett harcokra. Ezért aztán csak júniusban kezdődhetett meg az országos hadikészületek szervezése, a katonák fegyverbe szólítása, a külföldi zsoldosok felfogadása. Mindebből már logikusan kikövetkeztethető, hogy II. Lajos 1521-ben miért csak augusztus 8-án, 1526-ban pedig majd miért csak július 20-án tud elindulni Budáról. A közhiedelemmel ellentétben ez nem a Jagellók gondatlansága, avagy mulasztása volt. Ezek az időpontok ugyanis jól illeszkednek a régebbi magyar királyok megszokott hadra kelésének addigi sorába. Néhány példán keresztül szemlélterve: Zsigmond király 1389-ben, 1390-ben és 1391-ben is augusztus közepe és szeptember közepe között kelt útra Budáról a déli végekre, 1396-ban pedig július közepén indult a nikápolyi hadjáratra. I. Ulászló 1443-ban és 1444-ben is július végén hagyta el Budát, 1464-ben Mátyás július 30-án még Budán volt, miközben a szultán Jajcát ostromolta, és csak augusztus második felében ért Futakra, a magyar csapatok gyülekezőhelyére. 1467-ben is csak augusztus 19-én indult el az erdélyi lázadás leverésére és Moldva megbüntetésére. Amikor 1471 tavaszán híre ment, hogy az oszmánok Nándorfehérvár ostromára készülnek, az országos mozgósítási parancsot már május 25-én megíratta a király, de ő maga még június végén is csak készülődött a táborba. II. Lajos is képes volt a mohácsi csata előtt összegyűjteni és elindítani egy körülbelül 40 ezer fős hadat 1521-ben Nándorfehérvár visszafoglalására, ám ez szintúgy csak szeptemberre állt össze. Más hadszíntéren a kései indulásnak valószínűleg kisebb volt a jelentősége, hiszen a többi európai hatalom sem volt fürgébb. Mátyás 1474-ben, amikor Sziléziát hatalmas lengyel–cseh támadás fenyegette, augusztus elején még Morvaországban volt, és csak szeptember 19-én érkezett meg a táborául kiszemelt Boroszlóba, ahová a támadó lengyel hadak maguk is csak októberre voltak képesek eljutni. De hasonlóképpen ment ez a német fejedelemségekben is. Amikor 1529-ben a Német-római Birodalom egyik legfontosabb városát, Bécset, Habsburg Ferdinánd magyar és cseh király székvárosát szorongatták a törökök, akkor is hiába várták júniustól Regensburgba a felmentő hadak gyülekezését, a német sereg már csak I. Szulejmán októberi távozása után jutott el Bécs megtépázott falai alá. A késlekedő hadbavonulás mellett a másik gyakori vád a Mátyást követő Jagelló-ház felé a Mohácsnál felállt magyar seregek csekély mérete. Történelmi tévhit azonban, hogy II. Lajos hadi potenciálja csupán árnyéka volt I. Mátyás seregének. Az idők folyamán ugyan szertefoszlottak a romantikus, százezres Mátyás-kori hadakról szóló 19. századi illúziók, a nagy király hadi sikerei és a későbbi kudarcok között látszólag akkora volt a kontraszt, amit másként nehéznek tűnt megmagyarázni. Ennek feloldásaként mélyen beleivódott a nemzet kollektív tudatába, hogy az oszmánok térnyerését és a mohácsi vereséget az okozta, hogy a nagyurak gondatlanságból feloszlatták a török elleni védelem egyetlen hatékony eszközét, Mátyás király majd 30 000 fős, győzhetetlen Fekete Seregét. Az utókor azonban hajlamos volt elfelejteni, hogy az elért sikerekben mennyire fontos szerepet játszott a király kiváló stratégiai érzéke, hiszen mindig a leggyengébb szomszédait szemelte ki a magyar támadások célpontjául. Csehországban a pápa és a német-római császár szövetségében egy belháborúba avatkozott be, és az ott megszerzett terület lényegében egybeesett katolikus párthívei befolyási övezetével. Ausztria pedig szinte teljes egészében védtelenül volt kénytelen elszenvedni támadásait, mivel a Német-római Birodalom többi része csak csekély támogatást adott neki, és a Habsburgok erői is jórészt másutt, a franciák elleni háborúval voltak lekötve. A déli határon azonban Mátyás nagyon bölcsen kerülte a nagyszabású összecsapásokat, és bizonytalan, hogy amennyiben vállalta volna a nagy nyílt csatát a törökökkel, nem végződött volna-e az katasztrófával. A korábbi, összecsapások rendre súlyos magyar vereségeket hoztak. 1396-ban Luxemburgi Zsigmond vesztett Nikápolynál csatát 20-22 ezer fős seregével (ennek mintegy fele francia, német, burgundi, spanyol, lengyel, johannita, angol, svájci, skót, cseh, itáliai és németalföldi csapat volt) a később Mohácsnál felvonulthoz képest sokkal kisebb méretű, 35-40 ezer fős török haddal szemben; míg 1444-ben I. Ulászló ütközött meg 20 ezer fővel Várnánál a létszámban akkor még szintúgy jóval szerényebb, 50 ezer fős Oszmán sereg ellenében, a megsemmisítő vereségben a király is elesett. Míg Hunyadi János 1448-ban Rigómezőnél kapott ki 30 ezer fős magyar-havasalföldi egyesített erőivel a mintegy 60 ezer fős szultáni had ellen. Mátyás érthető okból volt tehát óvatos a törökökkel, és csupán Jajca és Szabács várának elfoglalásával erősítette meg a déli végvárrendszert. Az egyetlen komolyabb siker az Erdélybe betört török erők szétverése volt Kenyérmezőnél, ez azonban nem a szultáni főhad, hanem csak egy korlátozott célú, 20-25 ezer fős török portya volt. Mátyás azonban mindvégig kerülte a konfrontálódást a Portával, sőt, a békesség fejében egy ideig még abba is belement, hogy a törökök portyázóit átengedje országán politikai ellenfelei, a Habsburgok tartományaiba, ami a keresztény Európában nem tett jót "törökverő" nimbuszának. Azonban még Mátyás kemény adóztatásai mellett sem jutott évi 500-700 ezer aranyforintnál több bevételhez, az őt követő időkben pedig ez inkább 250-400 ezer aranyforintra konszolidálódott. És még ezzel az általa az országra hosszútávon fenntarthatatlan terhet rótt királyi bevétellel is súlyos nehézségeket okozott számára az állandó zsoldossereg fenntartása. Csak uralkodása utolsó éveiben lehetett fegyverben egyszerre 8–10 000 zsoldosa. Szemléletes, hogy Mátyás, aki Bonfini szerint "a szavakkal meg holnapra való ígérettel etette" seregét, egy ízben csak a saját tisztjeitől kockajátékon elnyert pénzzel tudta kifizetni embereit. Ennek okán Mátyás igyekezett állandóan külföldi hadjáratokban lekötni zsoldosait, mivel az elmaradt béreiket a hadszínterek és a szállások lakosságának rendszeres fosztogatásával pótolták. Jellemző eset, hogy amikor Mátyás 1480-ban beszállásolt egy csapatot Pozsony városába, azok ott több mint 4500 aranyforintnyi kárt okoztak, míg a város évi adója még a nagyobb kivetések esetén sem érte el az 1200 forintot. Még a Mátyás iránt meglehetősen elfogult Bonfini is elismerte, hogy a király halála után rengeteg zsolddal maradt adósa a csehországi seregeknek. Hiába fizetett ki utódja, II. Ulászló 1491-ben a magyarországi hadszíntérre érkező zsoldosoknak 470 000(!) aranyforintot, még 1492-ben is voltak kiegyenlítetlen kötelezvények Mátyástól a veteránoknál. Még a Magyar Királyságnál jelentősen nagyobb pénzügyi lehetőségekből gazdálkodó Francia Királyság sem tudott a 15. század utolsó negyedében 20–25 000 fős állandóan fizetett seregnél nagyobbat fenntartani. Az 1470-es években Velence zsoldosseregének békelétszáma csupán 10 000 fő körül mozgott, és ugyanebben az időszakban Milánó állandó zsoldoshadseregének magja, a lovasság is csak 6000 főt számlált, Kasztília és Aragónia egyesült királysága pedig a 16. század elején csupán 4000 főt tartott fegyverben. Ezekkel az országokkal szemben Magyarország már a középkorban sem tartozott a leggazdagabb hatalmak közé, mivel a közhiedelemmel ellentétben már akkor sem pusztán a természeti kincsek jelentették a gazdagságot. Noha az ország területe a melléktartományok nélkül is elérte a 325 000 km²-t, azaz közel akkora volt, mint a korabeli Franciaország, hiába volt a természeti kincsekben bőség, a viszonylag alacsony lélekszám - mintegy 3 - 4,5 millió lakos -, a városhálózat és a gazdaság fejletlensége miatt állandó volt az országban a monetáris tőke hiánya, míg a tízmillió alattvaló felett uralkodó francia király bevételei hasonlóak voltak a szultánéhoz. A sajátos magyar hadszervezetnek köszönhetően az anyagi lehetőségeire rácáfolóan a Magyar Királyság képes volt időről-időre a kor viszonyaihoz képest nagy seregeket kiállítani, ezeknek mérete azonban soha nem haladta meg a Mohács alatt felsorakozottak számát. Luxemburgi Zsigmond 1428-as ostromához külföldi csapatokkal megtámogatva sem vont össze 30 000 embernél többet. 1525-ben a Páviai csatában harcoló francia sereget például 25 - 32 000 főre, a Habsburg hadat pedig 20 - 25 000 főre becsülik a különböző kutatók. A hatalmas területű Német-római Birodalom ebben az időszakban csupán 24 000 fős összbirodalmi seregeket szerelt fel, és a gazdag kalmárváros, Velence pedig csak 1508-ban állított ki 26 000 katonát, amikor egyedül kellett szembenéznie Franciaország és a Német-római Birodalom egyesített haderejével. Az 1493-ban feloszlatott Mátyás-féle külföldi zsoldos csapatok mellett a 15. századi Magyarországon - mint Európában máshol is - két szervezésből összetevődő állandó katonaság volt fegyverben. Ennek egyik részét a király személyes palotai testőrsége adta, másfelől a békeidőben is fenntartott határőrség. A 15–16. század fordulóján a király mellett fegyveres szolgálatot ellátó palotások legalább kétszázan lehettek, és csatlósaikkal együtt körülbelül 500 fegyverest biztosítottak a királynak. Tagjainak többsége azonban nem egyszerű katonaként szolgálta a királyt, hanem a nagyobb létszámú királyi bandérium tisztjeként. Az 1498. évi törvény 21. cikkelye – az ország történetében első ízben – már rögzítette is ennek méretét. Eszerint a király bandériuma régi szokás szerint 1000, a határok biztonsága felett őrködő négy fizetett királyi főtisztviselő, az erdélyi vajda, a székely ispán, a temesi ispán és a horvát bán állandóan fegyverben tartott csapata pedig 400–400 lovasból kellett hogy álljon. Ez a 2600 ember ugyan jóval szerényebb erő, mint Mátyás serege, de tekintettel a békeidőre, európai viszonylatban ez még mindig számottevő katonaság volt. Összehasonlításképpen az aragóniai–kasztíliai királyságban az utolsó mór fejedelemség, Granada bevétele után 1493-ban 2500 lovasban szabták meg az állandó haderő, a "guardia viejas" létszámát. Angliában VII. Henrik 1486-ban hozta létre 150 fővel az első állandó angol testőrséget, a Towerben ma is látható "yeoman" gárdát, melynek a létszáma a 16. század elejére 600 fő körül volt. A néhány száz fős udvari katonaság mellett Magyarország a török támadások miatt kénytelen volt állandó határvédelmi katonaságot is fenntartani, melynek létszáma 1513–1514-ben 7817 fő volt. Ez az 5547 lovas, 1170 gyalogos és 1100 dunai naszádos az egyik legnagyobb létszámú fizetett határvédelmi erő volt ebben a korban egész Európát tekintve. Anglia a 15-16. század fordulóján békeidőben csupán 2-3000 katonát tartott fegyverben északi határa, valamint déli partvidéke és a franciaországi hídfő, Calais védelmére. 1479-től Lengyelország első állandó seregének 900 lovasa és 200 gyalogosa állomásozott a tatároktól fenyegetett délkeleti határán. A déli végvárrendszer állandó határőrsége azonban óriási kiadást jelentett a Magyar Királyságnak. A 15. század közepétől éves szinten mintegy 130 000 aranyforintot emésztett fel, és ez az összeg lényegében nem változott 1521-ig. Ez állandó kifizetési problémákat okozott a királyi udvar számára. Csak Nándorfehérvár védőserege felé 40 000 aranyforint volt a felhalmozott tartozás. Ennek okán a várőrség különös "zálogot" vett: nem engedte be a király katonáit a várba, amíg elmaradt bérüket nem rendezik. A török ostrommal így mindössze 700 főnyi védő találta szembe magát a magyar végvárrendszer legfontosabb erődjében. A legfenyegetettebb határszakasz védelméért felelős Tomori Pál kalocsai érsek emberei felé tizenegy hónapnyi kifizetetlen bérrel tartozott a királyi udvar, ennek okán januárban Budára érkezett, hogy behajtsa a kincstáron az adósságot, de két hónapnyi kilincselés után sem járt eredménnyel, mivel a királyi jövedelmek jelentős része jelzálogban volt, vagy lekötötték a korábbi hitelek fejében, és az előző évben kivetett 1 aranyforintos rendkívüli hadi adó is csak épp elkezdett lassacskán befolyni, így dolgavégezetlenül márciusban visszament Kalocsára, majd benyújtotta lemondását, mert már nem mert pénz nélkül visszatérni katonái közé. Április végén a Fuggerektől felvett 50 000 aranyforintnyi kölcsönből végül sikerült 20 000 aranyforintot illetve 5000 aranyforint értékű posztót Tomorihoz eljuttatni. Nem volt ez nagyon másként a többi európai országban sem, még a hatalmas Habsburg-dinasztia is fuldoklott az adósságokban, híres bankáraik, a Fuggerek időnként néhány ezer aranyat kölcsönöztek Miksa császár számára, hogy fenn tudja tartani fényűző udvari reprezentációját. A keresztény hatalmak épp azért tudták nézeteltéréseiket nehezen dűlőre vinni egymással, mert egyiküknek sem volt elég pénze egy teljes győzelemhez. A nagyhatalmi álmokat dédelgető angol király hihetetlen összegeket költött olyan franciaországi hadjáratokra, melyeken seregei nem is mindig láttak ellenséget, mert egy száz kilométeres menet után katonái már mindenből kifogyva kénytelenek voltak egyszerűen visszafordulni. De még V. Károly és I. Ferenc hadjáratainak is rendszerint az vetett véget, hogy elfogyott az uralkodók pénze. Az április 24-én összállt országgyűlés - amellett, hogy a rendek számos, a korábbi időkben nehezen kivívott kiváltságukról mondtak le, és kivételes jogosultságokkal ruházták fel II. Lajost - megszavazta újabb 50 dénáros adó kivetését, ezt azonban, annak okán, hogy még az előzőleg kivetett adók sem folytak be maradéktalanul, novemberre halasztották. A királyi tanács tagjai adakozásából összegyűlt további 30 000 aranyforint papíron, ennek azonban nagyobb része nem vert pénzt jelentett, hanem azzal megegyező értékű, eladásra váró áru vagy birtok - a magyar nemesség ugyanis minden gazdagsága ellenére sosem bővelkedett készpénzben. Az összegyűlt összegből június közepéig így is lett mintegy 10 000 tényleges aranyforint. Az összeget azonban gyorsan felemésztette a tartozások törlesztése, így a hónap végére ismét kiürült a kincstár, még a hadba szólító parancsok kézbesítésére sem maradt pénze a kincstartónak. A pápa maga 50 000 aranyforint támogatást adott (ennek azonban a fele elengedett egyházi adót jelentett), a befolyt pénzből így is 4000 fő zsoldost fogadott fel Burgio pápai követ II. Lajos seregébe. A magyarok szorult helyzetéről tájékozódva a pápa még arra is különleges engedélyt adott, hogy az egyházi kincsek felét lefoglalják, és pénzt verjenek belőle. Némi vívódás után a királyi tanács június 17-én rászánta magát az egyházi kincsek rekvirálására, ez azonban már későn érkezett, az így befolyt nemesfémekből sokáig tartott pénzt verni, a délvidéken nem is lett volna hol, így a lelkiismeretes Tomori például nem is nyúlt az egyházi javakhoz. A kincstartói tisztséget betöltő Thurzó Elek a saját magánvagyonából fizetett a király pénzügyeire 32 000 aranyforintot, majd kénytelen volt felmentését kérni, mivel vagyonából kifogyva már nem tudta tovább tisztségét betölteni. Az 1521–1526-os magyar–török háború A török szultán serege április 23-án indult el Magyarország felé. Lassan haladtak, mert a Nagy-Morava folyó mellett vezető felvonulási utat a folyó áradása csaknem járhatatlanná tette. Az akadályok ellenére a sereg június 30-án megérkezett Nándorfehérvárra. Addigra Bali bég hidat veretett a Száván. A magyar haderő gyülekezését július 2-ra, Tolnára tűzték ki. II. Lajos maga is elindult, hogy személye tekintélyével növelje a hadbavonulási hajlandóságot. "1526. júliusának 20. napján, a tizenhetedik óra körül, a király felsége elindult a várból teljes fegyverzetben, felette aranyszín szövetpalásttal. A kíséretének és lovának teljes szerszámozását igen gazdagon készítették el, teljesen kihímezve aranyszállal, ezeket a királyné adományozta. Amikor a Szent Zsigmond-templomhoz értek, leszállt lováról és rövid imát mondott a nagy oltár előtt, ezután elhagyta Budát ebben a rendben: 1. rend: körülbelül hatszáz cseh, morva és sziléziai gyalogos 2. rend: körülbelül kétezer-ötszáz igen daliás és erős könnyűlovas 3. rend: körülbelül hatszáz a térdükig vértezett lovas lándzsával, arany és egy részük zöld palásttal 4. rend: néhány báró, nemes, uraság 5. rend: a király talpig felvértezve, ötven német gyalogossal körülvéve, akik arany-vörös és fehér öltözékben vannak, néhány magyarral, ez a testőrség 6. rend: a királyi zászló 7. rend: négy ló, amelyek a király felségéhez tartoznak, sose láttam szebbet a lovak takaróinál, mind felvértezve, rajtuk négy fiú 8. rend: körülbelül hatszáz lovas kézifegyverekkel többféle palásttal 9. rend: oldalt a gyalogság a tüzérséggel, majd őket követi a 10. rend: körülbelül nyolcszáz szekérnyi ellátmány, amelyek fedezékül is szolgálnak, amikor megállnak, asszonyaikkal és a felszereléseikkel. Összesen körülbelül négyezer lovas volt a fent említett rendben, háromezer vagy valamivel több gyalogos, és minden tíz gyalogoshoz tartozott ellátmányos szekér, amelyek igen erős tábort alkotnak, úgy záródnak össze, mint egy vár stb. Minden ötven gyalogosnak megvan a maga zászlója, majd a királyi zászló középen. Ezek közt a gyalogosok közt Urunktól [VII. Kelemen pápa] volt ezer igen szép rendben, további ezer Esztergomból jött szintén Őszentségétől, és kétezret várunk még minden órában Lengyelországból. Ez tehát a sereg, amellyel a király felsége elindult Budáról és halad Tolnáig, amely félúton van Nándorfehérvár felé, és ahová rendelte a király, hogy összegyűljenek az egész királyságból." A szultáni sereg, élén az Ibrahim pasa vezette ruméliai had, közben július 2-4. között háborítatlanul átkelt a Száván, és július 11-én már a második védővonal kulcserődje, Pétervárad alatt állt. A várat mindenképpen el kellett foglalniuk, mert elzárta az oszmánok fő utánpótlási vonalát, a Dunát. Alapy György és 1000 fős védőserege két hétig tartott ki hősies ellenállásban. Ezalatt visszavertek két rohamot, de amikor az ostromlók ágyúi szétrombolták a falakat, július 27-én feladták a várat. A legnagyobb vár eleste után a végvárrendszer - mely még a tűzfegyverek elterjedése előtti korban épült ki - gyorsan összeomlott. Újlak sem sokáig tudott ellenállni az oszmán sereg erejének, egyheti ágyúzás után, augusztus 8-án került földig lerombolva török kézbe. Erdőd és Eszék őrsége, kilátástalannak ítélve a harcot, elmenekült. Szulejmán augusztus 14-én ért Eszékre. Itt nyomban nekifogtak a hajóhíd és a túloldali mocsáron átvezető töltés felépítésének, amely 19-re elkészült, és 22-re már az egész oszmán had átkelt rajta. Érdemi ellenállással addig nem találkoztak. Tomori 1500 katonájával meg sem kísérelhette, hogy beavatkozzék a harcokba, és július 16-án kénytelen volt sorsára hagyni Péterváradot. Ezután a Duna bal partján északnyugat felé indult, a Dráva torkolata felett átkelt a Dunán, és egyesülve Perényi Péter temesi ispán csapataival, a Dráva-vonal védelmére akart vonulni. Sajnos elkésett, mert addigra már a törökök megvetették lábukat a Dráva bal partján. Ezért a Karasica-patak mocsarában vert tábort 6000 emberével, szekérvár védelme alatt, és onnan nyugtalanította a közeledő oszmán hadat. A király Szapolyai János erdélyi vajdához futárt menesztett, míg ő maga lassú menetben Tolna felé haladt, mialatt útközben 12 000 fősre gyarapodott kísérőinek száma. A had egy részét a korábban Antonio Giovanni da Burgio pápai követ által toborzott főleg idegen (cseh, morva, sziléziai, lengyel, német, itáliai és spanyol) zsoldosok tették ki, akiket pápai pénzből fizettek. Augusztus 16-án nevezte ki a sereg vezéreiül Szapolyai György szepesi grófot és Tomori Pál kalocsai érseket, aki nagyon vonakodott a vezérséget elfogadni. Az urak nagy többsége Mohácsot választotta a csata színhelyéül, bár még nem érkezett meg a király táborába minden várt csapat. A királyi sereg augusztus 6-ra ért Tolnára, majd 14-én továbbment Mohácsra, ahová 24-én érkezett meg. Szulejmán naplójának egy megjegyzéséből elég valószínű, hogy a magyar hadvezetés már korábban eldöntötte, szükség esetén itt ütköznek meg az ellenséggel. Az oszmánok és a magyarok között ekkor tehát már csak a Karasica-patak mocsarai álltak, de ennek átjáróit a királyi sereg nem próbálta meg lezárni, sőt Tomori csapatait is visszarendelték onnan Mohácsra. Augusztus 28-án az oszmánok átkeltek a Karasicán is, majd ott táborba szálltak. Szulejmán parancsot adott, hogy a sereg másnap csatára készüljön. Könnyűlovassága akkor már két napja előcsatározásokat folytatott a magyarokkal. Tudományos berkekben vita folyt és folyik arról, hogy az említett három vízi akadály (Száva, Dráva, Karasica) révén fel lehetett volna-e tartóztatni az előrenyomuló oszmán sereget. Van, aki úgy véli, hogy mindhárom vonal alkalmas lett volna erre a célra, van, aki szerint egyik sem. Az szinte első látásra bizonyosnak látszik, hogy a Szávánál erre semmi esély nem volt. Itt ugyanis az átkelőhelyet már eleve biztosította a török kézen levő nándorfehérvári és zimonyi vár. Sokkal érdekesebb ebből a szempontból a Dráva vonala. Itt ugyanis, ha hinni lehet a korabeli vízrajzi helyzetet bemutató térképeknek, a folyó mentén végig mocsarak, árterek húzódtak. Nagyobb seregek átkelésére alkalmas pont a Dráva torkolatától felfelé először Eszéknél van. Ezt a magyar haderőnek mindenképpen meg kellett volna próbálni elzárni. Nem tudjuk, miért nem tette. Elképzelhető, hogy a magyar nehézlovasság sem tudott volna ezen a rossz talajon mozogni. Az a feltételezés, hogy ebben az esetben az oszmánok feljebb próbálkozzanak, nem tűnik reálisnak, hiszen így nekik is a folyó menti mocsaras talajon kellett volna továbbvonulniuk, nem beszélve az ezzel járó időveszteségről. A Karasica esetében nyilvánvaló, hogy egy patak nem jelenthet akkora akadályt, amelyen egy, a Drávát is viszonylag könnyen áthidaló oszmán sereg ne tudott volna szinte menetből átkelni. Erőviszonyok Magyar haderő A magyar sereg, amely így végül 24 800 emberből állott, és 85 ágyúval volt felszerelve (ebből 53 került használatba), valamint még néhány horvát hadtest állt rendelkezésre, augusztus 29-én egészen délutánig csatára készen állt. A gyalogság nagy részét zsoldosok tették ki, akik főleg németek, csehek, morvák, sziléziaiak és lengyelek voltak, de akadt néhány spanyol és itáliai is. A hazai erők közül sem volt mindegyik magyar nemzetiségű. Több egységet szerbek alkottak, akik a Délvidéken a várakban és más katonai egységekben igen nagy számban szolgáltak. Vezetőik között ki kell emelni Bakith Pált, Venčac (Aleksandrovac) egykori vajdáját, aki nemrég érkezett Magyarországra, és rögvest II. Lajosnak ajánlotta fel szolgálatait. Szintén Szerbiából települt át nem sokkal korábban Radics Bosics, aki a csata után is jelentős érdemeket mutatott fel a török elleni harcban. Ott volt továbbá Cserni Jován, a hírhedt szerémségi "parasztvezér", mely címet a történelemtől jogtalanul kapta. Ő 1526 végén fellázította Szapolyai János ellen a délvidéki szerb katonák nagy részét, majd I. Ferdinándnak tett hűséget, amivel hosszú időre elkötelezte a szerbeket a Habsburg-ház mellett. A magyar sereg fegyvernemek szerinti felosztása jelenlegi ismereteink alapján a teljesség igénye nélkül: 3000 nehézlovas (főként magyar nemesi bandériumok), a király testőrsége (1000 páncélos lovag), 4500 könnyűlovas (javarészt szerb származású huszárok), 6700 főként magyarországi gyalogság, 5300 pápai gyalogság (főként német landsknechtek, de képviseltették magukat olasz és spanyol kontingesek is kisebb számban) és 1500 fő lengyel gyalogság, ismeretlen számú tüzérség. A sereg többi részére jelenleg nincsenek megfelelő adatok a teljes rekonstrukcióhoz. 1523. október 18-án a magyar urak 60 ezer főt és 100 ágyút ajánlottak fel egy tervezett törökellenes harcra. "Megjegyzem, hogy a 60 000 ember felajánlásával a magyar kormány „öngólt lőtt”, ugyanis a pápai legátus 1524. január végén azon a címen tagadta meg a magával hozott segélypénzek kifizetését, hogy amennyiben a magyaroknak 60 000 fős serege van, akkor nincs szükségük a pénzre" – írta Kubinyi András történész. Török haderő A török haderő főként az alkalmi irreguláris katonákra támaszkodott. Az Oszmán Birodalom teljes területén a Porta által reguláris haderőként alkalmazott, azaz hivatásos katonák létszáma ugyanis nem haladta meg a 15 - 16 ezer főt a 16. század első harmadában. Azonban valószínűtlen, hogy a birodalom az összes rendelkezésre álló professzionális katonáját kockáztatta volna a Porta egyetlen csata érdekében. A szpáhik túlnyomó többsége irreguláris nem professzionális katona, ún. provinciális földesúr "timarli szpáhi" volt, és csak kis része volt fizetett professzionális reguláris udvari katona ún. "kapikulu szpáhi". Az oszmánok janicsár seregük puskáinak nagy részét magyar és velencei puskaművesektől szerezték be. A jelenség már annyira elterjedt és súlyos volt, hogy 1525-ben a Magyar Országgyűlésnek törvényt kellett alkotni a magyar műhelyekben készített puskák oszmán exportja ellen. Valójában az elit egységek száma 10 ezer fő lehetett, amelyhez hozzájöttek a nagylétszámú irreguláris csapatok, az aszabok és az akindzsik, az irreguláris szpáhi lovasság és a többi egység. Így ebből állt össze a hatvanezer fős török sereg. A név szerint is ismert szolgálatban álló katonák egy része boszniai horvát származású volt. A csata lefolyása Augusztus 29-én tehát a Mohácstól 7 km-re délre elterülő síkon szembetalálkozott a két sereg. A terület mindenképpen nagyobb figyelmet érdemel, mert terepadottságai befolyásolták a csatát és annak kimenetelét is. A csatahelyet a magyar fél választotta ki, hiszen egy része már hetek óta ott várakozott a szultáni seregre. A mezőt kelet felől a Duna mocsaras ártere határolta, szélén az Eszék felé vezető úttal. Közepén a Borza patak folydogált. Délnyugat felé, a patakkal csaknem párhuzamosan mintegy 20 – 30 m-rel magasabban fekvő terasz húzódott, amely messzire elnyúlt észak felé, délkeleti végét pedig egy erdő zárta le. A források utalásai alapján elképzelhető, hogy ennek partoldala meglehetősen meredek volt, és akadályozhatta az oszmán sereg felvonulását. A patak és a terasz közti síkon mélyebb teknők sorakoztak, olykor áttekinthetetlenné téve a terepet. A magyar táborban néhányan azt javasolták, hogy ne ütközzenek meg, hátráljanak, és főleg várják be Szapolyai János erdélyi vajda seregét; annál is inkább, mert a vajda levélben kérte a királyt, hogy semmiképpen ne vállaljon harcot az ő beérkezése előtt. Azonban a csata napján az erdélyi hadak még 400 km-re álltak a királyi tábortól. Frangepán Kristóf épp csak gyűjtötte csapatait a horvát-szlavón területen, és a csatát követően is csupán 500 katonával rendelkezett. A király Csehországból érkező katonái is még igen messze, Székesfehérvár környékén jártak ekkor. A haditanács többsége - köztük Tomori Pál, akit nemrég neveztek ki fővezérnek Szapolyai Györggyel együtt - a csata mellett döntött. Ennek okairól szintén vita folyik, de az az érvelés, hogy a már közelben levő, nagyszámú és gyors lovassággal rendelkező oszmán sereg elől ekkor már nem lehetett volna biztonságosan visszavonulni, igencsak megfontolandó. Nem biztos továbbá, hogy az említett segélyhadak az előtt megérkeznek, mielőtt a magyar sereg mégis csatára kényszerült volna valahol Buda előtt. Azt sem lehet kizárni, hogy a fővárostól minél távolabb akartak megütközni. Mindenesetre a magyar hadvezetés is úgy döntött, hogy augusztus 29-én vívják meg a csatát. Ennek megfelelően a sereg már hajnalban felfejlődött. Harcrendjük két vonalból állt, amely a Borza pataktól délnyugatra, a terasszal szemben, ettől kb. 2 - 2,5 km-re helyezkedett el. Az első vonal jobbszárnyának Batthyány Ferenc horvát-szlavón bán, a balszárnynak pedig Perényi Péter temesi főispán volt a parancsnoka. Brodarics István, a csata szemtanújának leírása szerint a két szárnyon a lovas és gyalogos csapatok több egységbe szervezve egymást váltva helyezkedtek el, mely nem tekinthető szokványosnak. Tomori, a fővezér, attól tartván, hogy szárnyait a nagyobb létszámú ellenség átkarolja, a lehető legjobban széthúzta az arcvonalat. A második, az elsőnél kisebb létszámú és ezért rövidebb harcrendet jórészt a főúri bandériumok alkották. Ez elsősorban a király védelmét látta el, illetve a tartalék szerepét töltötte be. A király tulajdonképpeni testőrségét 1000 nehézlovas adta, mellettük kétoldalt gyalogosok és könnyűlovasok sorakoztak fel. A tüzérség elhelyezkedése meglehetősen bizonytalan. A sereg ilyetén való felállítása két problémával járt. Egyrészt a szétnyújtott harcrend kialakítása azt eredményezte, hogy annak elvékonyodása miatt könnyebben áttörhetővé vált. Másrészt a sereg felállítása mindenképpen túl korán történt, hiszen a csata csak délután 3 óra után kezdődött. A katonák hosszú órákig ácsorogtak az augusztus végi napon, ami elég fárasztó elfoglaltság csata előtt. A tehát mintegy 25 - 27 000 fős magyar királyi sereggel egy több mint háromszoros számbeli túlerőben levő, vagyis 60-80 000 főnyi katonát számláló szultáni sereg állt szemben. Nem szabad elfelejtkezni arról, hogy az oszmán had, amellett is, hogy több területen anakronizmust mutatott (a szultáni feljegyzésekből kiderül, hogy mintegy 5200 íjat vittek magukkal a hadjáratra, csupán alig 500 lovas volt "tetőtől talpig" páncélban, és a janicsárok számára mindössze 378 darab láncinget és 2084 darab pajzsot osztottak ki) azonban logisztikai képességei és szervezettsége messze meghaladta a kor európai viszonyait, és kb. négyszer több ágyújuk volt. Ugyan az Oszmán Birodalom teljes hadereje ekkortájt 100-110 000 fő lehetett, de elképzelhetetlen, hogy mindenkit kivezényeltek volna a Magyarország elleni hadjáratra, hiszen ebben az esetben a birodalom távoli végei őrizetlenek maradtak volna, és a belső területeken is szükség volt a katonaság jelenlétére, tekintettel a gyakori lázadásokra, így a több százezres méretű oszmán had mindenképpen túlzó, bár a hadrakelt sereggel számos, harcban részt nem vevő személy (fegyverkovácsok, szabók, árusok, orvosok, szekérhajtók, a katonák családjai, stb.) is együtt vonult, így a teljes embertömeg könnyen lehetett sok százezer fős. Minderről a magyar kortársak is meglepően pontos ismeretekkel rendelkeztek a csata előtt, Brodarics a török tábort 200 ezer fősre becsülte, de ebből csak 80 ezerre tette "az ellenség harcra alkalmasabb és válogatottabb részét". Ezeket a számadatokat ma már a történelemtudomány is igazolja. Emellett azt is figyelembe kell venni, hogy a török sereghez, útban Mohács felé, kötelezően csatlakoztak a behódolt országok kisebb seregei. Ugyanez történt később többször is, amikor a Bécs felé haladó török csapatokat az erdélyi fejedelmek csapatai is segítették. Az oszmán sereg kora délután kezdett kibontakozni a Karasica-patak irányából. A csapatok hadrendben vonultak fel, már amennyire ezt a terep megengedte. A sereg élén a ruméliaiak haladtak, mögöttük a szultán az udvari zsoldos hadakkal, és végül az anatóliai hadtest következett. Nehézségeikről sokat elárul, hogy bár a táborból kora reggel útnak indultak, és a csatatérig csupán kb. 10 km-es távolságot kellett megtenniük, mégis, a ruméliaiak dél körül, a derékhad és az anatóliai hadtest pedig 1-2 óra további késéssel érkezett meg a terasz peremére. A források szerint a csapatok annyira elfáradtak, hogy Ibrahim pasa a csata elhalasztása mellett döntött, és parancsot adott a táborverésre. A ruméliai hadtest ezután megkezdte a leereszkedést a délnyugati magaslatról, hogy a síkon táborozzanak le. Balszárnyáról kivált Bali bég egy csapat akindzsival, és elindult, hogy balról a nyárádi patak felől megkerülje a magyar harcrend jobbszárnyát. Ekkor Tomori kénytelen volt ellenük oldalvédet küldeni, amely a király őrzésére kirendelt elitcsapatokból állt Ráskai Gáspár, Török Bálint, Kálnay János vezetésével), ami nagymértékben hozzájárult II. Lajos későbbi balvégzetéhez. A magyar hadvezetés is értesült arról, hogy a ruméliaiak tábort vernek, és a királynak a táborba való visszatérést tanácsolták. Tomori azonban az ellenkezőjét javasolta, arra hivatkozva, hogy ha most támadnak, külön-külön verhetik meg a szultáni sereg egyes részeit. Nem volt ez megalapozatlan gondolat, tekintetbe véve, hogy Tomori néhány évvel korábban pontosan így semmisítette meg 4000 emberével a törökök háromszor nagyobb, 12 ezer fős seregét a szávaszentdemeteri csatában. Nyilvánvalóan ez a haditerv jelentette a legjobb lehetőséget a győzelemre. II. Lajos tehát parancsot adott a támadásra. Tomori katonái a végvidéki harcokban edződött, tapasztalt állományt jelentettek, ráadásul igen nagy arányban képviseltette magát a nehézlovasság benne, amely - a közhiedelemmel ellentétben - ekkor még mindig a leghatékonyabb részét képezte a magyar sereg ütőerejének az oszmán haddal szemben, amelynek rohamától a törökök mindig tartottak, mivel az ellenük való védekezésre nem rendelkeztek igazán hatékony eszközzel a tűzfegyvereken kívül (a pikákat az oszmán haderőben nem használták), azonban a szultáni kimutatásokból tudható, hogy ezidőtájt csak minden második janicsárnak jutott tűzfegyver kiosztásra. A szultán vezette udvari zsoldosok a terasz szélén lehettek, és talán már meg is kezdték leereszkedésüket a magaslat pereméről, a ruméliaiak pedig már a tábort építették, amikor Tomori a magyar jobbszárnyat teljes vágtában rohamra vezette ellenük. Nagy valószínűséggel a centrum gyalogsága a jobbszárnnyal együtt indult meg, míg Perényi balszárnya helyben maradt, mivel velük szemben ekkor még nem állt ellenség: az anatóliai csapatok csak később értek a helyszínre. Mindenesetre a jobbszárny lovasságának váratlan támadása nagy zavart idézett elő a ruméliai hadtestnél, és a törökök pánikszerű menekülésbe kezdtek. Hátrafelé azonban a terasz oldala elzárta az útjukat, így kétfelé szétszakadoztak. Erről a török források így írnak: "[...] a ruméliai hadtest a reá jövő gyaurokat, az acélpáncélos hitetleneket nem tudván feltartóztatni, kitért előlük, és utat adott nekik. A gyaurok pedig az előttük talált eszközöket zsákmányul ejtették, s a muzulmánok közül igen sokat levágtak." Tomori ekkor - az első sikert látva - futárt küldött a királyhoz, hogy a második lépcső is induljon rohamra. Időközben azonban az első hullám szembetalálta magát a szétkergetett azabok és akindzsik mögött a hátrébb felállított török ágyúsorral. Ezeknek tüze nem okozott komoly veszteségeket a lovasokban, mivel túl magasra irányozták az első lövéseket, azonban a pszichológiai hatásuk így is sokkoló volt. Mint Brodarics írja: "Istennek hála nem tettek nagy kárt bennünk, azon okból, hogy túl közel merészkedtünk az ágyúikhoz, s a golyók elsüvítettek a fejünk fölött. Azért elesett bizony néhány emberünk, de azok, akik alól csak a lovat lőtték ki, mind élve menekültek meg, [...] s hirtelen megsüketültek sokan, mert az ágyúkhoz olyan közel merészkedtek, hogy a nagy zaj és a lövedékek ereje megrontotta a hallásukat; nekem is több mint három hónapon által úgy zúgott a fejem, mint a méhkas." A kor viszonyaira jellemző, hogy - mint azt Istvánffy Miklós krónikája leírja - 1514-ben egy kisebb parasztcsapatot úgy kergettek szét, hogy a minél kisebb vérontás érdekében az ágyúkat rongyokkal, szalmával, és más egyebekkel töltötték meg, ám csupán a hangjuk is elég volt ahhoz, hogy a parasztok azonnal eldobálják fegyvereiket. A tapasztalt végvári, illetve zsoldoskatonák számára természetesen nem volt ismeretlen az ágyúk hangja, azonban a több száz ágyú látványa egyáltalán nem volt megszokott még a lőporfüstöt már szagolt, akár az európai hadszíntereket bejárt katonák között sem, mint egy horvát szemtanú írta: "olyat még nem látott a világ!" A lovak megriasztására szintén elég volt az óriási hanghatás, minthogy a ló természetéből fakadóan ijedős, az ehhez való szoktatás pedig külön, hosszas trenírozást igényel ezen állatok esetén. A személyesen a király által vezetett lovasroham azonban ismételten támadásba fordította át a hátráló első hullámot. A szultán naplója is lejegyzi e eseményt: "Mivel a ruméliaiak még szét voltak szóródva, nem bírtak ellenállni, s egy részük az uralkodó felé futott. A másik csapat Jahjalu és a boszniai bég ellen intézett támadást, és kettészakította a csatarendjüket." Szulejmán, aki ekkor az anatóliai hadtesttel már közel járt, értesülve a felé menekülőktől az előretörő magyarok miatt kritikussá váló helyzetről, sietve erősítést küldött a ruméliai hadtesthez az anatóliai hadtól. Az oszmán történetíró, Mahremi így örökítette meg az eseményt: "[A király] összetörte, helyéről kimozdította, szétszórta [azt], nem volt erő, ami ellenálljon a csupasz acélnak. [...] Jóllehet, a ruméliai sereget kimozdította helyéről [a roham], de ellenállt és kemény harcot vívott az anatóliai sereg." Az ekkor beérkező több ezernyi janicsár puskatüze és a pontosabbá váló ágyútűz végül ismét megakasztotta a roham lendületét. Egy cseh előkelő eképp festette le az eseményt: "Micsoda zűrzavar támadt, itt egy fej repült, ott egy kar, amott egy kettétépett ló!" A lovasság egy része ezen a ponton menekülésbe kezdett. A visszavonulókal együtt tartó Brodarics - aki ekkora már szem elől vesztette a királyt - lejegyezte, hogy a mögöttük felállított magyar haditábort és az ennek őrzésére kirendelt néhányezer főt - vélhetőleg a korábban a magyar hadrendet megkerülő Bali beg lovas matralócai - teljesen feldúlták: "Futott tehát egytől egyig mindenki, ki merre látott, és leginkább ama helyen keresztül, ahol kevéssel előbb ujjongva, a győzelem reményével eltelve jöttünk, és a táborhelyen át, melyet az ellenség előzőleg úgy szétrombolt és elpusztított, hogy szinte nyoma veszett, és mindenütt szanaszét hevertek azoknak a hullái, akik a táborban maradtak." A király körét alkotó személyek az uralkodónak is a csatatér elhagyását javasolták, azonban épp ekkor érkezett be az anatóliai hadtest a szultánnal. II. Lajos ebben látta a kínálkozó alkalmat a csata megfordítására: újabb lovasrohamot szervezett, ezúttal magát Szulejmánt megcélozva. A felkészületlen török védelemmel szemben kezdetben igen hatásos volt a támadás. Magyar és török beszámolók is rögzítik, hogy több védelmi vonalon is sikerrel áttörtek, három testőrlovas egészen a Szulejmán személyes védelmét adó szolakokig jutott el, ahol aztán végül lekaszabolták őket. Végül ez a harmadik roham is összeomlott. Több oszmán krónikaíró (pl.: Ferdi, Peçevi) úgy ír, miszerint a király golyótól sebesülten hagyta el ekkor a csatateret. Az időközben elsáncolt török ágyúk elé érve a gyalogság mozgása is megtört, a mögöttük érkező második magyar harcrend pedig kitérésre kényszerült, és a centrum gyalogságának két oldalán mozgott előre. Egy részük a balszárnyat vezénylő Perényihez csatlakozott, aki az ekkor vele szemben megjelenő anatóliai hadtest ellen vezetett rohamot. Perényi támadása a hadrendbe még nem felállt anatóliai hadtestet visszavetette, a többszörös túlerő azonban hamarosan felülkerekedett, és ő is hátrálni kényszerült. Ettől kezdve az események áttekinthetetlenné váltak. A lovasságnak a janicsárok sortüzeit túlélő része ekkor már elmenekült, míg az ágyúk előtt harcoló gyalogságnak nem volt módja elhagyni a csatateret, így őket az oszmánok bekerítették. A gyalogság a zárt hadrend megőrzésével próbált túlélni, mellyel még órákig vívta tovább az egyenlőtlen harcot. Batthyány Ferenc horvát bán egy szemtanú katonája, Giacomo Zaratino elbeszélése szerint a szpáhi lovasság egyszerűen nem tudott mit kezdeni a "bataglioné"-ban, azaz zárt négyszögekben felállt, tűzfegyverekkel széleskörűen felszerelt zsoldos gyalogsággal, így azt hosszú felőrlésben a helyszínre érkező puskás janicsároknak és az oszmán tüzérségnek kellett részenként szétlőniük. Napnyugtára már azonban szinte mindegyiküket lemészárolták. Mindösszesen kétezer ember került fogságba, akiket a csata után két nappal a törökök kivégeztek. Nem tudni pontosan, hogy a fővezér, Tomori Pál a csata melyik pillanatában esett el, azonban a szultán a testét később magyar hadifoglyokkal azonosíttatta, levágott fejét pedig győzelmi trófeaként a sátra elé tűzette. A másik fővezér, Szapolyai György holtteste - bár János később külön kerestette öccse maradványait - nem került elő. A győzelem mértékét Szulejmán maga sem mérte fel, amit szemléletesen mutat, hogy egészen éjjelig nyergeikben maradásra parancsolta katonáit, majd pedig leszállhattak ugyan lovaikról, de még reggelig nem térhettek vissza a táborba, egy újabb magyar támadástól tartva. Csak miután megbizonyosodott arról, hogy nem csellel áll szemben, rendelte pihenésre a sereget. A csatában a magyar sereg megsemmisítő vereséget szenvedett. A kimenekíteni próbált király a megáradt Csele-patak iszapjába fulladt. Bár a későbbi időkben terjedtek híresztelések, hogy a trónra törő Szapolyai gyilkoltatta meg, ezt a modern történelemtudomány elveti. A kíséretében tartózkodó Czettrich Ulrik lejegyezte, hogy nem csupán maga a király, de a vele együtt menekülő kíséretének tagjai is belefulladtak az iszapba, amikor a lováról leesett király megmentésére siettek. Útmutatásai alapján később Sárffy Ferenc győri várkapitány meg is találta előbb a királyt kísérő Aczél István és Trepka András holttestét, majd pedig magáét a királyét is. Ő szintén nem említi, hogy a király testén gyilkosság nyomai lettek volna. A csatában elesett mintegy 4000 lovas, 10 000 gyalogos, hét püspök – köztük a fővezér Tomori Pál kalocsai és Szalkai László esztergomi érsekek –, a másik fővezér, Szapolyai György, összesen tizenhat zászlósúr, köztük az országbíró, valamint tizenkét főúr. Az udvari seregnek az összes vezetője, akiket név szerint ismerünk, meghalt, és a kapitányoknak többsége is. Bár elterjedt nézet, a történelemtudomány meghaladta azt az állítást, hogy a nemesség távol maradt a csatától. Több korabeli forrásból is kiolvasható, hogy az ország közigazgatása gyakorlatilag kiürült. Amikor Dóczy Ferenc barsi ispán az elszapordott útonálókról számol be, annak okaként jelöli meg, hogy a nemesek - akik ebben a korban, rendvédelmi szervek hiányában, a közbiztonságért feleltek - szinte mind hadba vonultak: "Mert most [a gonosztevők] látják, hogy minden nemes és még az urak is [hadjáratba] vonultak és szinte senki sincs otthon. A nemesek már fejenként elindultak, uraságotok legyenek biztosak abban, hogy a két megyében, Nyitrában és Barsban nem fognak találni tíz nemest, kivéve talán azokat, akik betegek vagy az urak váraiban maradtak. A többiek mindnyájan elvonultak, és én is holnap elindultam volna, ha ez a hír nem jön közbe [...] Ezeket a nemeseknek szóló leveleket nem tudom kinek elküldeni, mivel senki sincs a nemesek közül otthon, azon három nemesen kívül, akik a királyi felség akaratából otthon maradtak, úgyhogy el fogom küldeni ennek a háromnak." Az elmúlt évek intenzív kutatásainak eredményeként ma már háromszáz körüli az ország azon előkelőinek a száma, akiknek a csatatéren való halála igazolt. Egy jellemző példa az országot sújtott általános veszteségre a Korlátkői-Zábláti család, mely szélesebben vett rokonságát tekintve a család öt férfi tagja biztosan elesett, egy valószínűleg, és csupán négyen élték túl a csatát. Több olyan ősi nemzetségről is tudunk - ilyen például a Kórógyiaké - amely a mohácsi csatában halt ki. Majdnem minden vármegyéből van adat hadra kelt és elesett nemesről. Az ország egyik legészakibb csücskéből is, a Lengyelországgal határos Liptó vármegyéből - amelynek a levéltára teljes egészében fennmaradt - négy nemes ismert név szerint, akik bizonyítottan elestek Mohács alatt, egy vélhetőleg elesett, míg négyen jelen voltak, de hazatértek. A kor viszonyaira jellemző, hogy mindenki, aki bármilyen okból kifolyólag nem vehetett részt a csatában, írásos formában kívánta ezt rögzíttetni. Több ilyen dokumentum is fennmaradt, ilyet jelent például Thurzó Elek esete, akit II. Lajos különmegbízással visszaküldött Budára a királyné biztonságáért felelni a csatát megelőző időben, amit ő csak úgy volt hajlandó végrehajtani, ha a király írásba foglalja, hogy uralkodói parancsra távozik, hogy később ne eshessen csorba a becsületén. Bár sokáig negatív színben került említésre a mohácsi csata történetírásában Ecsedi Báthori György, ám megromlott egészségéről már hat évvel a csatát megelőzően is van írásos forrás. Egy másik jellemző példa, ahogyan Fladnitzer Vid, Szalonak várura saját maga kérte levélben a királyt, hogy küldjön embert egészségi állapotát felmérni, és rögzítse hivatalosan írásban, hogy béna lába miatt nem képes lóra ülni - mely meg is történt. A csatától ugyanis csak a király parancsára, avagy az ő jóváhagyásával maradhatott távol bárki, és csak egyedi esetekben, betegség, vagy szolgálati ok miatt történt ilyen. Végkifejlet A csata vége után a török had még napokig Mohács alatt maradt, és csak miután a szultán számára is világossá vált a némileg meglepő győzelem, indult el a hadjáratának fő célja, Buda felé. Vannak olyan feltételezések is, miszerint nem Buda volt a célja Szulejmánnak, hanem Lajost kívánta egy számára előnyös békére kényszeríteni (szulejmáni ajánlat). A védtelenül és irányítás nélkül maradt országban minden irányba kiküldött portyázók előtte jártak, és raboltak, pusztítottak - és közben keresték a királyt, akinek sorsáról erről még a Portában sem tudtak semmit. Eközben augusztus 30-án a csatavesztés híre megérkezett a fővárosba, mire az egész udvartartás még aznap éjjel elmenekült Pozsonyba. Másnap csaknem az egész lakosság követte őket. A szultán szeptember 12-én érkezett Budára. Megszemlélte a várat, és ezalatt a sereg hidat vert a Dunán, és megkezdte átkelését a pesti oldalra. 14-én felgyújtották a várost, hajóra rakták a palotában talált kincseket, köztük azt az óriás ágyút, amelyet Hunyadi János zsákmányolt 1456-ban Nándorfehérvár alatt. A szultáni sereg szeptember 25-én indult vissza Isztambul felé. Addigra portyázói a főváros körüli területeket Egertől Győrig elpusztították. Csupán néhány fallal erődített város menekült meg. A csatavesztés hírére a Zágrábnál álló Frangepán Kristóf mindössze 500 katonával a Dunántúlra sietett, és néhány portyázó csapatot sikerült is szétvernie. Szapolyai azonban alapvetően tétlen maradt. Feltehető, hogy haderejét már az elkövetkezendő királyválasztási küzdelemre tartogatta, és a Tisza bal partja mögül figyelte a dél felé elvonuló oszmánokat, akik október 8-án hagyták el az országot. A következmények A mohácsi csata után az ország fővárosa, Buda, védtelen volt. A király és vele együtt a főnemesség jelentős része meghalt, a további védekezés megszervezése nehézségekbe ütközött. Gyakorlatilag csak az erdélyi, kb. 15 ezer fős had maradt ütőképes Szapolyai János vezetésével, de ő nem vállalta a harcot. A török fősereg szeptember 12-én bevonult a védtelenül hagyott Budára (az udvar Pozsonyba menekült), és csapatai elkezdték a környék kifosztását és felperzselését. Pest lakosságát teljesen kiirtották. Komolyabb ellenállást a Pusztamarót mellett összegyűlt kb. 25 ezer fős paraszt- és jobbágysereg tanúsított, amely szekértábort hozott létre. 1526. szeptember 13-án, és a rákövetkező nap is visszaverte a török reguláris katonaságot a szekérvárba húzódott, közel 25 ezer fős paraszthad. A szultán ennek hírét véve, szeptember 15-én további 6 ezer janicsárt, 10 ezer lovas szpáhit és ostromágyúkat küldött Pilismarótba, és csak így sikerült a jobbágyokból szerveződött hadat szétvernie a törököknek. Paraszti seregek harcoltak a mohácsi csatavesztés után a Mátrában (szeptember 28.) és Bácsnál (szeptember 30.) is. Utóbbi helyszínen zajló ütközet október 2-án a Bács és Pétervárad közti mocsarak térségébe tevődött át, mikoris egy paraszttábort a törökök igen jelentős veszteségek elszenvedésével támadtak: a szpáhi lovasok százával haltak meg, és a parasztok szétverték a janicsárseregtest nagy részét, sőt elesett a janicsár aga és helyettese, más agák, de még a csausz basi is. A szabadkai paraszttábort végül sikerült megvédeni: „Szabadkánál a közsíg egy tábort járt vala, kit az terekek igen vívának, de semmikípen meg nem vehetik, emígy békével megmaradának. A tél közeledtével a szultán úgy döntött, hogy csapataival visszavonul Törökországba (1526. október), de közép-európai hódításairól nem szándékozott lemondani: 1529-ben Magyarország középső részén most már zavartalanul áthaladó hadai Bécset is megostromolták, de a várost nem tudták bevenni. Elesett viszont több magyar vár is. 1526 őszén megindult a rivalizálás a koronáért Ferdinánd osztrák főherceg, Habsburg Mária királyné testvére, és Magyarország választott királya Szapolyai János között. Először Szapolyai, majd Ferdinánd is királlyá koronáztatta magát. Fegyveres felkelést robbantottak ki a szerbek Cserni Jován vezetésével, akik Ausztria alá adták magukat (Jován annak idején harcolt a mohácsi csatában). 1541-ben az ország három részre szakadt: nyugaton a Habsburgok uralkodtak, akik megszerezték a magyar koronát, keleten Szapolyai János szintén viselte a királyi címet, de elismerte a török fennhatóságot, végül az ország belsejében Budáig nyúló ék alakú területet a törökök (Szapolyai halála után) végleg megszállták, és pasalikká (Budai vilajet) alakították. 1526-ban, a mohácsi csata után a visegrádi királyi palota berendezését és a koronázási ékszereket elmenekítették a török elől. A fellegvárat sikerült ugyan az odamenekült lakosoknak és szerzeteseknek megvédeniük, de a védtelen palotát mégis érték károk. Ezeket csak Szapolyai János javíttatta ki, amikor 1539-ben, házasságkötése után feleségével, Izabellával itt töltötte a nyarat. Ekkor tartózkodott magyar király utoljára a visegrádi palota falai között. Öt évvel később Visegrád a török kezére került. A vár jelentéktelen török végvár lett, a város lakossága elmenekült, a gazdátlanul maradt palota pedig rombadőlt. Az utókor értékelése Ahogy Mohács a Magyar Királyság középkori történetének lezárása, úgy kezdete is egy másik korszaknak, a török hódoltság korának. Azzal, hogy az uralkodó, II. Lajos odaveszett, és vele az ország vezetőinek jelentős része, új hatalmi rend kialakulása vette kezdetét. A két nagyhatalom, a Habsburgok és a török porta közé ékelődött Magyarország még jobban belesüllyedt a pártküzdelmekbe, aminek egyenes következménye lett a kettős királyválasztás, majd ezzel együtt az ország két részre szakadása. A bomlási folyamatot betetézte Buda elvesztése 1541-ben, amelynek eredményeként az oszmánok tartósan megvetették lábukat az országban, beékelődve a korábbi két országrész közé, és másfélszáz esztendőre állandósítva a háborús állapotokat. A mohácsi csata utáni történetírás mindig az adott kor hatalmi struktúrájának narratív keretében értelmezte a vereség okait. A belháborúk korában a felelősséget természetesen mindkét politikai oldal aktuálisan a másik félben találta meg. A Szapolyai-párt a házassági szerződés okán Lajos halálával a magyar koronát megöröklő Ferdinánd nem kellő mértékű kiállását, míg a Habsburg-párt pedig a magyar történetírásban sokáig megragadt nézet szerint Szapolyai "árulását", a mohácsi csatától való, szándékosnak beállított távolmaradását hangoztatta a vereség okaként. 1920 után, a trianoni trauma árnyékában kialakult az a kép, hogy a nyugati hatalmak tudatosan veszni hagyták a Magyar Királyságot, hogy a rivalizáló uralkodók ezzel tüntessék el a poltikai játszmákból a magyar királyt. A '30-as évek antiszemita légkörében előtérbe került a Magyar Királyságot célzottan romlásba taszító bankárcsalád, a Fuggerek cselszövése - annak ellenére, hogy esetükben nagy múltú katolikus kereskedőkről van szó. Majd 1945 után a figyelem átterelődött a "vonakodó és passzív" nemességre, mint kiváltó okra. Ezen megközelítések mindegyike politikaikag motivált. Habsburg (a később I.) Ferdinádnak módja sem volt érdemi támogatást nyújtani sógorának, annak ellenére, hogy húga, Mária II. Lajos király hitvese volt, míg ő pedig Lajos nővérét, Jagelló Annát vette el feleségül. Figyelme ugyanis az itáliai hadszínteren volt lekötve, így csupán a számára legfenyegetőbb horvátországi részekre tudott 3000 fő zsoldost küldeni, melléjük pedig zsoldoskapitányokat is felbérelni. Szapolyai János kapcsán semmi jele nincs annak, hogy szándékosan maradt volna távol a csatától, sőt, több levélben is figyelmeztette a királyt, hogy ne vállaljon csatát, amíg nem vonják össze a seregeket, amikor pedig megtudta, hogy Lajos a csata mellett döntött, hintón, seregét hátrahagyva indult Mohácsra - ahol egyébként saját testvére, György is elesett a csatában. Késlekedésének oka, hogy sokáig nem lehetett biztosan tudni, hol fog valójában támadni Szulejmán (1521-ben például Nándorfehérvárat fogták ostrom alá cselből a törökök, hogy ezáltal Szabácson keresztül az országba betörjenek), és az oszmán hadvezetés tudatosan élt is a bizonytalanságban tartással: az Al-Dunán álhidat veretett, azt a látszatot keltve, hogy a támadás fő iránya Erdély lehet, és minthogy Szapolyainak erdélyi vajdaként Erdély védelme volt az elsődleges tisztsége, maga a király is az épp aktuális helyzet szerint több egymással ellentétes tartalmú levelet küldött, miszerint csatlakozzon, avagy maradjon Erdélyben. Nem igaz az az állítás sem, hogy a nyugat tétlenül nézte volna, ahogyan a Magyar Királyság egyedül száll szembe az oszmán hódítással. A pápa például maga 4000 zsoldos felfogadását lehetővé tevő, 50 000 aranyforint értékű támogatást nyújtott, ezenkívül engedélyezte az egyházi kincsek felének beolvasztását és az ebből való pénzverést is - mindez azonban már nem fordította meg a déli végvárrendszer egyre súlyosbodó fenntartási gondjait. A Német-római Birodalom is megszavazta a pénzsegélyt, azonban azt csak a következő adóévre, 1527-re lehetett realizálni. A pápai felszólításra még Európa legtávolabbi pontjából, VIII. Henrik angol király udvarából is - aminek ekkor még jó volt a kapcsolata Rómával - pénzsegélyt indítottak útnak Budára, azonban a kor közlekedési viszonyaira jellemző, hogy mindez csak 1527-ben ért el Prágáig. A Magyar Királyság nemzetközi politikai helyzete talán sosem volt olyan kedvező, mint ekkoriban, hiszen II. Lajos egyszemélyben volt a magyar és a cseh korona birtokosa, nagybátyja a lengyel trónon ült, míg felesége és nővére által többszörösen sógorságban állt Habsburg Ferdinánddal is, akinek bátyja a német-római császár volt. Mindezek okán II. Lajos táborában a magyarok mellett rengeteg más nemzet képviselői, csehek, lengyelek, horvátok és más különbözö délszláv fegyveresek, a német nyelvterületről jött zsoldosok, itáliaiak, és kisebb részben spanyolok is jelen voltak. A Fuggerek a mohácsi csata előtt pedig 50 000 aranyforint kölcsönt adtak II. Lajos királynak, bár saját számításaik szerint legalább 150 ezer aranyforintra lett volna szükség, azonban a magyar uralkodó bizonytalan adósnak számított. Tévképzet az is, hogy a mohácsi vereség hátterében a nem sokkal korábbi Dózsa-féle parasztfelkelés leverése - és az így elmaradó paraszti hadak -, valamint a nemesség közönye állt. Valójában az ország színe-java felvonult a királyi zászló alatt, hiszen a király mellett halt meg tizennégy báró, az országbíró, mindkét érsek, több püspök, és számos ispán is. Az ország főurainak mintegy egynegyede adta a legnagyobb adható áldozatot, az életét. A nemesség, amellett hogy a kiváltságukhoz társított "vérrel való adózásnak" maradéktalanul eleget tett, a pénzt is próbálta minduntalan előteremteni. A királyi tanács gyűjtése 30 000 aranyforintot áldozott erre pénzben és árukban. A kancellári tisztséget betöltő Thurzó a saját magánvagyonából fizetett a király pénzügyeinek rendezésére 32 000 aranyforintot. A második világháború utáni politikai berendezkedés kedvelt és előtérbe helyezett szállóigéje, miszerint "ha három aranyforintból meg lehetett volna menteni az országot, nem lett volna három nemes, aki azt összeadja", mindeképp rosszindulatú utólagos visszavetítésnek tudható be tehát. A paraszti hadak hiánya tényszerű megállapítás ugyan a mohácsi csatát tekintve, mindazonáltal kétséges, hogy mennyiben befolyásolta ez a végkimenetelt, minthogy esetükben nem fegyveresen képzett, zárt hadrend szerint fegyelmezett módon mozogni tudó, hanem csupán csekély harcértékkel bíró, másodlagos szerepű embertömegről van szó. Valós állítás, hogy a Mohács alatt összegyűlt sereg elmaradt a remélt mérettől. Ennek azonban nem valamiféle széthúzás és közönbösség állt a hátterében, hanem a magyar hadszervezés sajátosságai és a mozgosítás korabeli viszonyokban nehézkes volta. Egy több tízezres sereg élelemmel való ellátása hatalmas mennyiségű gabonát igényelt, így mindenképpen csak az aratási munkák után lehetett elkezdeni, hogy rendelkezésre álljon elegendő termény a sereg ellátására (egy 30 000 fős sereg élelemigénye szűken számolva is 26-27 tonna kenyeret jelentett naponta, míg zabból - az igáslovakat is beleszámítva 90 tonna volt a minimális szükséglet). Az 1521-es év során II. Lajos képes volt kiállítani egy 40 ezres sereget - ám ez csak szeptemberre állt össze. Számos seregrészről tudunk, amik nem érkeztek meg a királyi táborba - a cseh csapatok nagy részével ez történt, minthogy a korabeli közlekedési viszonyok között időigényes volt egy sereg mozgatása Csehországból Magyarország déli határaihoz. Ennek ellenére még a csata napján is csatlakoztak időben beérkezett cseh katonák a királyi seregbe. Szapolyai János - amellett, hogy a korábban ismeretett okokból elsősorban Erdély védelmével volt megbízva, és ennek kapcsán az említett módon több, egymásnak ellentmondó tartalmú levelet is kapott a királytól -, eleve nem csatlakozhatott volna az erdélyi hadak egészével Lajos seregéhez, ugyanis a sajátos magyar hadszervezetben a rendek kiváltságai okán az erdélyi sereg egy jelentős része nem volt hadba hívható Erdély védelmén kívül. Mindazonáltal a Fekete Sereg a legnagyobb méretében, a híres bécsújhelyi seregszemlén is 20 ezer fő lovast és 8 ezer főnyi gyalogost tett ki. Ez nagyságrendileg megegyezik a később Mohács alatt II. Lajos táborában összegyűlt 25-27 ezres méretű királyi haddal. Téves állítás az is, hogy ez minőségben elmaradt volna a korábbi állapotoktól. Lajos nagy számú külföldi zsoldost fogadott fel a magyar bandériumok mellé, amelynek soraiban a kor legszínvonalasabb, németalföldi landsknecht pikás gyalogsága is helyet kapott. Továbbá a magyar gyalogság tűzfegyverekkel való ellátottsága a közhiedelemmel ellentétben a kor európai viszonyai között kiemelkedően magas volt, számarányát tekintve meghaladta az oszman fél ellátottságát. A kiállított 85 darab ágyú is számottevő mennyiséget jelentett (I. Ferenc francia király 53 darab ágyúval indult itáliai hadjáratára 1525-ben noha a franciák mindig kitűntek tüzérségükkel), noha ez messze elmaradt a szultáni had óriási, 300-400 darabos készletétől. Tény, hogy a szultán maga is úgy értékelte, hogy az általa vártnál kisebb magyar sereggel ütközött meg, és sokáig nem tudta azt sem, hogy II. Lajos meghalt a csatában, ezért tartott tőle, hogy nem a királyi fősereget győzte le, és a csapatait szigorú harcrendben tartotta a csata után is, amíg meg nem bizonyosodott róla, hogy nem csellel áll szemben. Azonban még egy potenciálisan összehívható, másfél-kétszer ekkora sereg sem érhette volna el a szultáni had 80 ezres létszámát. Összehasonlításképpen: a legnagyobb angol haderő, mely átkelt a La Manche csatornán 1475-ben, 1278 nehézlovasból és 10 173 íjászból állt, és a százéves háború alatt Franciaországban működő angol had létszáma csak Calais 1437-es ostromakor érhette el a 30 000-et. Az 1494-ben a Nápolyi Királyság meghódítására Itáliába vonuló francia seregben - melynél nagyobbat akkoriban nem látott Európa - valamivel több mint 30 000 katona volt, és az 1495-ben ellenük csatasorba állított itáliai szövetséges hadak sem számláltak 25 000 főnél többet. Kevés hangsúlyt kap, hogy az Oszmán Birodalom nem pusztán mérete, hanem szervezettsége és logisztikai színvonala terén is meghaladta az európai viszonyokat. Amikor a Porta hadi vállalkozásról döntött, már jó előre feltöltötték az adott útvonal raktárait, így a vonuló had ellátottsága végig biztosított volt. Ezt leginkább I. Szelim szultán hódításai tették lehetővé, aki Egyiptom megszerzésével gyakorlatilag kimeríthetetlen gabonakészletet rendelt a birodalom szolgálatába. A korra jellemzően emellett a nagy méretű európai seregek összegyűlése rendszerint előbb-utóbb valamilyen járványba torkollott, és minél több ember gyűlt össze, annál gyorsabban bekövetkezett ez. Ez történt az 1521-ben összeállt magyar sereggel is, amit így idő előtt fel kellett oszlatni, maga II. Lajos is megbetegedett. Az európai hadi táborok higiéniás viszonyai ekkoriban meg sem közelítették az oszmán hadban bevett gyakorlatokat, melyekről Kis Péter 1541-ben a Buda alatt táborozás során írt: "A borivás a táborban fővesztés terhe mellett teljesen tiltva van; tiszta vizet isznak a közemberek, a főemberek pedig ugyanazt forralás után. [...] A járvány elűzésére, a büdösség és a dögvészes betegség elkerülésére a tábort mindenütt olyan tisztán tartják, hogy fővesztés terhe mellett egy halandó sem merészeli bemocskolni az utcákat, a közöket, magát a tábort, hanem a vizelésre és a természetes dolgok elvégzésére a tábor egy elkülönített részében két nagy nyilvános sátor van összekötve, ahol sok szükséges ülőhely van sorban elhelyezve [...] Ha megteltek, mocskukat rögtön földdel fedik be, legfőképpen azért, nehogy büdösségükkel a török táborban valamilyen járvány keletkezzék." A szultáni hadhoz mérhető nagyságú sereg felállítása és huzamosabb ideig történő egybentartása egészen az 1600-as évek legvégéig - azaz a török kiűzésére indított háborúk idejéig - bármely európai hatalom lehetőségeit meghaladta. A magyar hagyomány a mohácsi vész évfordulóját összekapcsolja Nyakavágó János, azaz Keresztelő Szent János fővételének napjával. Király József, pécsi püspök kezdeményezésére az augusztus 29-ét VII. Piusz pápa mohácsi búcsúnappá nyilvánította. 2020-ban történtek arra kísérletek, hogy az évforduló dátumát szeptember 8-ra tegyék át naptár átszámítási hibára hivatkozással. Ez a terv egyelőre megrekedt, leginkább a történész szakma egységes és erőteljes tiltakozása miatt. A csata pontos helyszíne 1889 óta folynak kutatások a csata pontos helyszínének megállapítására, a táborok és az elesett katonák nyughelyének megtalálására. Brodarics István mint egyetlen szemtanú leírásában Földvárként jelölte meg azt a falut, amely egy domb alján volt található, a dombot pedig úgy írja le, hogy az a csata síkját, mintegy színpadot körbeölelte. A kutatás 130 éves történetében 16 alkalommal állították már, hogy megtalálták ezt a Földvár nevű falut, de az írott források, a környezeti jellemzők és a régészeti adatok nem igazolták ezeket. Az első évtizedekben Sátorhely és a Törökdomb környezetét vélték az ütközet fő helyszínének. A 400. évfordulóra készülve azonban az akkori kutatók ezt a helyszínt, a domb ásatása után elvetették, és a Borza-patakon túl, a nyugati tereplépcsőn vélték megtalálni a dombot mint Törökdomb, Majs közelében. Egy, az MTA és a PTE égisze alatt folyó kutatás (Pap Norbert et al., Pécsi Tudományegyetem) a környezetrekonstrukció módszerével (írott források, régi térképek, távérzékelés, a természeti-földrajzi sajátosságok értelmezése, illetve régészeti adattár és térinformatikai eszközök felhasználásával modellezve a korabeli térség környezeti viszonyait) próbálja meghatározni a pontos helyszínt. Ezek szerint, vissza kell térni az eredeti megközelítéshez, Majs szűkebb környéke nem volt része a csatatérnek. Felfedeztek egy kb. öt kilométer hosszúságú, északnyugat-délkeleti irányú egykori folyóvölgyet (árkot), amely a mohácsi síkon az akkori széles, folyómenti mocsártól nyugatra fekszik. A fő összecsapások szerintük itt, a Duna menti mocsár és a nagy árok találkozásánál, a mai Sátorhely közelében zajlottak, ami az akkori Földvár falu. Pap Norbert azt is kijelenti, hogy a magyar király biztos nem a Csele-patakban halt meg, hanem az egyetlen szemtanú leírása szerint (Brodarics) a Duna vékony mellékágán átkelve vesztette életét, Csele falu közelében. Ugyanakkor teóriája továbbra is még bizonytalan lábakon áll. B. Szabó János több tanulmányában cáfolja Pap Norbert legújabb kutatásainak helytállóságát, például Földvár falu elhelyezkedése kérdésében, miszerint a középkori birtokleírások alapján Földvár semmiképpen sem lehetett Sátorhely közelében, hanem attól pár kilométerre délebbre helyezkedhetett el. Földvár lokalizációja egyben cáfolat is a pécsi kutató által felvázolt csatahelyszínre is. Illetve, II. Lajos esetleges dunai átkelésének kísérlete és halálának Duna mellékágához való kötése is komoly kritikát kapott. A tudományos vitának legutóbb több tudományos és ismeretterjesztő folyóirat is teret adott. A „Mohács 500” Kutatócsoport (Janus Pannonius Múzeum, Pázmány Péter Katolikus Egyetem, kutatók és önkéntesek) ezzel szemben a komplex kutatási hátteret a csatatérkutatás módszereivel egészíti ki. Az ütközet helyét és lefolyását fémdetektoros kutatással, önkéntes, múzeumokkal együttműködő fémkeresősök segítségével vizsgálja. A csatához köthető leletek és szóródási képük alapján így lehetőség nyílik a forrásokból ismert események helyhez kötésére, a keresztény és török tábor, a hadrend és az ütközet helyének pontos feltérképezésére. A Mohács 500 Kutatócsoport elsődleges vizsgálati helyszínét egy Majs északkeleti előterében húzódó falunyom adja, ahol – a térség más részeivel összehasonlításban – jelentősebb mennyiségű, és nagy eséllyel az 1526-os csatához köthető leletek (hadileletek és töredékek, éremanyag, stb.) kerültek eddig napvilágra. E faluhely mellett a Mohács környéki, 16. századot megélt települések és a térség extenzív vizsgálata is zajlik. A Kutatócsoport emellett – az alkalmazott komplex kutatásmódszertan segítségével – az ütközetben elhunyt hősök tömegsírjainak felkutatását, valamint a már ismert, a sátorhelyi emlékparkban található tömegsírokban nyugvók exhumálását, tudományos vizsgálatát és kiértékelését is célul tűzte. A vizsgálatok 2016 óta intenzíven folynak, a Mohácsi-sík kiterjedése és az előkerült leletek mennyisége azonban türelemre int, hiszen a kérdés átfogó, tudományosan is megalapozott megválaszolásához évek munkájára van szükség. Botlik Richárd történész a 2022-ben kiadott monográfiájában pontosan meghatározta a Brodarics István visszaemlékezésében tárgyalt Földvár falu helyét, amely a mohácsi csata központi összecsapásának területe. GPS koordinátái: N 45° 53’ 49” E 18° 36’ 4”; N 45° 53’ 46” E 18° 36’ 17”; N 45° 53’ 29” E 18° 35’ 54”; N 45° 53’ 25” E 18° 36’ 8”. A mohácsi csata török miniatúrákon A mohácsi győzelem az Oszmán Birodalom és I. Szulejmán szultán számára is rendkívüli jelentőségű esemény volt. Ezt mutatja az is, hogy számos török miniatúra maradt fenn a témakörben. A csata feldolgozásai Wenczel Pohl: Mohácsi csata – festmény – (1765) Dorfmeister István: Első és Második mohácsi csata – festmény – (1783) Kisfaludy Károly: Mohácsi dal – vers – (1829) Orlai Petrich Soma: II. Lajos holttestének megtalálása – festmény – (1851) Kovács Mihály: Mohácsi temetés – festmény – (1853) Than Mór: A mohácsi csata – festmény – (1856) Székely Bertalan: II. Lajos holttestének megtalálása – festmény – (1860) Orlai Petrich Soma: Perényiné a mohácsi csata után összeszedeti a halottakat – festmény – (1860) Székely Bertalan: Mohácsi csata – festmény – (1866) ismeretlen szerző: A mohácsi vésznapok – színdarab – (1866) Baksay Sándor: Dáma (1899) Kosztolányi Dezső: Mohács – vers – (1907) Ady Endre: Nekünk Mohács kell! – vers – (1908) Voinovich Géza: Mohács – színdarab – (1922) Bartók Lajos: Mohács – színdarab – (1922) Krúdy Gyula: Mohács vagy két árva gyermek vergődése – regény – (1926) Háy Gyula: Mohács után – színdarab – (1932) Thuróczy Katalin: Mohács, avagy hogyan veszett Magyarország – színdarab – (1991) Mohács – tévéfilm – (1996) A mohácsi vész – film – (2004) Dr. Kincses Ferenc: Mohácsi csata – festmény – (2001) Jegyzetek Források Szakirodalom és forráskiadványok Berend T. Iván, Laczkó Miklós, Hanák Péter, Ránki György, Siklós András (1971). Magyarország története (3. kiadás ed.). Budapest: Gondolat Könyvkiadó. ISBN 072-900-0574-86-0. : Check |isbn= value: invalid prefix (súgó); Cite has empty unknown parameter: |subtitle= (súgó)CS1 karbantartás: több név: szerzőfelsorolás (link) Botlik Richárd: Az 1526. évi mohácsi csata árnyékseregei. Budapest, 2017, ISBN 978-963-88734-1-5 [PDF] Botlik Richárd: Ez történt Mohács előtt – a Szapolyai (t)örökség, Unicus Kiadó, Budapest, 2022, ISBN 978-615-5084-91-1 Brodarics István magyar kancellár és szerémi püspök leghitelesebb története a magyaroknak a törökökkel, Mohácsnál vívott ütközetéről, In: Botlik Richárd, Illik Péter: A mohácsi csata (1526) másképpen – A nagy temető?, Unicus Kiadó, Budapest, 2018, ISBN 978-615-5084-52-2 Brodarics István. "Igaz történet a magyarok és szulejmán török császár mohácsi ütközetéről" (PDF). nyeomszsz.org. 2013. március 31. dátummal az eredeti (PDF) címről archiválva. Hozzáférés: 2018. augusztus 27.. B. Szabó János (2011). A mohácsi csata. Budapest: Corvina Kiadó. ISBN 978-963-1360-10-3. : Cite has empty unknown parameter: |subtitle= (súgó) B. Szabó János, ed. (2006). Mohács. Nemzet és emlékezet. Budapest: Osiris. ISBN 978-963-3898-38-3. B. Szabó János (2016). A mohácsi vész. A magyar történelem rejtélyei. Budapest: Kossuth Kiadó. ISBN 978-963-0984-60-7. Gyáni Gábor (2007). "Elbeszélhető-e egy csata hiteles története?". Relatív történelem. Budapest: Typotex. ISBN 978-963-9664-39-5. Kasza Péter. "Brodarics István tevékenysége irodalomtörténeti megközelítésben (Phd értekezés)" (PDF). doktori.bibl.u-szeged.hu. Hozzáférés: 2018. augusztus 27.. Katona Tamás, ed. (1987). Mohács emlékezete. Bibliotheca Historica (3. kiadás ed.). Budapest: Európa Könyvkiadó. ISBN 963-07-3933-X. Kiss Lajos. "Nándorfehérvár bukása I." (PDF). epa.oszk.hu. Hozzáférés: 2018. augusztus 28.. Kiss Lajos. "Nándorfehérvár bukása II" (PDF). epa.oszk.hu. Hozzáférés: 2018. augusztus 28.. Kulcsár Péter (1981). A Jagelló-kor. Budapest: Gondolat. ISBN 963-2809-69-6. Ortvay Tivadar (2010). A mohácsi csata. Máriabesnyő-Gödöllő: Attraktor. ISBN 978-963-9857-63-6. Pálffy Géza (2016). A Magyar Királyság és a Habsburg Monarchia a 16. században. Magyar Történelmi Emlékek. Értekezések (2. kiadás ed.). Budapest: MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet. ISBN 978-963-9627-31-4. Perjés Géza (1979). Mohács. Budapest: Magvető. ISBN 963-270-88-8. : Check |isbn= value: length (súgó) Perjés Géza (2014). "A mohácsi csata". Csatakönyv. Budapest: HM Hadtörténeti Intézet és Múzeum. 17–55. o. ISBN 978-963-7097-69-0. Szakály Ferenc (1977). A mohácsi csata. Budapest: Akadémiai Kiadó. ISBN 963-051-406-0. Szakály Ferenc. "Nándorfehérvár 1521-es ostromához" (PDF). epa.oszk.hu. Hozzáférés: 2018. augusztus 28.. I. Szulejmán naplói (az 1521, 1526, 1529, 1532-ik év), 277-363 o., In: Thúry József: Török-Magyarkori Történelmi emlékek – I. Török történetírók, Budapest, 1893, Magyar Tudományos Akadémia, 434 o. https://archive.org/details/trktrtne01thuruoft Zay Ferenc (1980). Az Lándorfejírvár elveszésének oka e vót és így esött. Bibliotheca Historica. Budapest: Magyar Helikon. ISBN 963-207-496-3. Szerkesztette: Farkas Gábor Farkas, Szebelédi Zsolt, Varga Bernadett (2016). „Nekünk mégis Mohács kell...” Lajos király rejtélyes halála és különböző temetései. Budapest: A Magyar Tudományos Akadémia Bölcsészettudományi Kutatóközpont és az Országos Széchényi Könyvtár közös kiadása. ISBN 978-963-200-654-3.: CS1 karbantartás: több név: szerzőfelsorolás (link) További művek Grandpierre K. Endre (1991). Királygyilkosságok. Magyarok Titkos Története. 205., 207–229. o. ISBN 963-7707-00-X. : Cite has empty unknown parameters: |month= és |coauthors= (súgó) Kolozsvári G. Endre (1989). Majtényi Zoltán (ed.). Lajos király három halála és négy temetése. Móra Ferenc Ifjúsági Könyvkiadó. ISBN 963-11-6536-1. : Cite has empty unknown parameters: |month= és |coauthors= (súgó) Jorga, Nicolae (2011). Geschichte des Osmanischen Reiches (német nyelven). Paderborn: Salzwasser. ISBN 978-3-86382-408-2. : Cite has empty unknown parameter: |coauthors= (súgó) Marczali, Henrik. "Magyarország a mohácsi vész után". mek.oszk.hu. Hozzáférés: 2018. augusztus 28.. Matschke, Klaus-Peter (2004). Das Kreuz und der Halbmond. Die Geschichte der Türkenkriege (német nyelven). Düsseldorf-Zürich: Artemis & Winkler. ISBN 978-3-538-07178-0. : Cite has empty unknown parameter: |coauthors= (súgó) Matuz, Josef (2012). Das Osmanische Reich. Grundlinien seiner Geschichte (német nyelven). Darmstadt: Wissenschaftliche Buchgesellschaft. ISBN 978-3-86312-326-0. : Cite has empty unknown parameter: |coauthors= (súgó) Molnár, Miklós (2001). A Concise History of Hungary (angol nyelven). Cambridge University Press. ISBN 978-052-1667-36-4. : Cite has empty unknown parameter: |coauthors= (súgó) Nicolle, David (1988). Hungary and the fall of Eastern Europe (angol nyelven). Osprey Publishing. ISBN 978-085-0458-33-6. : Cite has empty unknown parameter: |coauthors= (súgó) Pálffy, Géza (2010). The Kingdom of Hungary and the Habsburg Monarchy in the Sixteenth Century. East European Monographs (angol nyelven). Columbia University Press. ISBN 978-088-0336-33-8. Pezenhoffer Antal (2006). A magyar nemzet történelme. A katolikus Egyház és a Habsburg-ház történelmi szerepe. I. kötet. „Béke és Igazság Pilisszentléleki Modell” Alapítvány. ISBN 978-963-8283-17-7. Stavrianos, L. S. (2000). Balkans Since 1453 (angol nyelven). C. Hurst & Co. Publishers. ISBN 978-081-4797-66-2. : Cite has empty unknown parameter: |coauthors= (súgó) Verancsics Antal: Memoria rerum que in Hungária nato rege Ludovico ultimo acciderunt, qui fuit ultimi Ladislai filius. – Összes munkái között: Monumenta Hungáriáé Historica Scriptores III. – Közli: Szalay László. Pest. 1857 Turnbull, Stephen (2003). The Ottoman Empire 1326–1699 (angol nyelven). Osprey Publishing. ISBN 978-184-1765-69-3. : Cite has empty unknown parameter: |coauthors= (súgó) Weboldalak "Osztrák szemtanú beszámolója a mohácsi csatáról". mult-kor.hu. 2001. szeptember 15. Hozzáférés: 2001. szeptember 15.. https://mohacsi-csata.hu/ "A középkori magyar állam végét jelentette a mohácsi vereség". mult-kor.hu. 2006. augusztus 29. Hozzáférés: 2006. augusztus 29.. "A mohácsi csata I. – Előzmények". 2008. április 14., "II. – Előkészületek a csatára". 2008. április 15., "III. – A végjáték". toriblog.blog.hu. 2008. április 16. Hozzáférés: 2018. augusztus 27.. "Barta Gábor: Hogyan halt meg II. Lajos király?". mohacsi-csata.hu. 2013. február 9. 2018. augusztus 28. dátummal az eredeti címről archiválva. Hozzáférés: 2018. augusztus 27.. Tarján M. Tamás. "Összefoglalás a mohácsi csatáról". rubicon.hu. Hozzáférés: 2018. augusztus 27.. "Tévút Mohácsig I. – Az ütközőállamok elvesztése". 2012. július 31., "II. – Mátyás király elszalasztott lehetőségei". 2012. augusztus 18., "III. – Három család marakodása gyengítette meg Közép-Európát". 2012. augusztus 23., "IV. – Magyarország legsúlyosabb katasztrófája". origo.hu. 2012. augusztus 29. Hozzáférés: 2018. augusztus 27.. Varga Szabolcs (2024. augusztus 29.). "Nem az volt a ma 498 éve elszenvedett mohácsi vereség oka, amit az iskolában tanítottak nekünk". Válasz Online. Hozzáférés: 2024. augusztus 31.. A király halála: film információkkal a csatáról is Archiválva 2019. augusztus 3-i dátummal a Wayback Machine-ben További információk "A mohácsi vész csak a diadalig (cikk az animációról)". youtube.com. Hozzáférés: 2018. augusztus 28.. "A mohácsi csata animációs szimulációja". index.hu. Hozzáférés: 2018. augusztus 28.. "Az egykori csatatér – ma emlékhely – műholdas képe". google.com. Hozzáférés: 2018. augusztus 28.. B. Szabó János: 1526. augusztus 29. Az oszmánok szerencsenapja. A középkori magyar királyság bukása; Mohácsi Történelmi Emlékhely ismert. Komlós Attila, Buchert Eszter; Duna-Dráva Nemzeti Park Igazgatóság, Pécs, 2011 Csorba Dávid: Mohács – egy „mesemondó” szemével. Emlékezeti rétegek Szerémi György Epistolájában; Móricz Zsigmond Kulturális Egyesület, Nyíregyháza, 2012 (Modus hodiernus) Az oszmán kori Mohács; szöveg Hancz Erika, Nagy Kálmán; Szülőföld, Gencsapáti, 2016 (Magyarország kincsestára...) Hancz Erika: Ibrahim Pecsevi és leírásai a mohácsi csatáról; TIKA, Budapest, 2016 Több mint egy csata: Mohács. Az 1526. évi ütközet a magyar tudományos és kulturális emlékezetben; szerk. Fodor Pál, Varga Szabolcs, közrem. Szőts Zoltán Oszkár; MTA BTK, Budapest, 2019 (Mohács, 1526–2026) Örök Mohács. Szövegek és értelmezések; szerk. B. Szabó János, Farkas Gábor Farkas; MTA BTK, Budapest, 2020 (Mohács, 1526–2026) Mordortól Mohácsig. A mohácsi csatatáj történeti földrajzi kutatása; szerk. Pap Norbert; MTA BTK, Budapest, 2020 (Mohács, 1526–2026) Caspar Ursinus Velius: Lajos király haláláról és Magyarország bukásáról. Egy elveszettnek hitt beszámoló a mohácsi csatáról / De interitu Ludovici regis et clade Hungariae. A long-lost report about the battle of Mohács; szerk., jegyz. Kasza Péter, tan. Kasza Péter, Tóth Gergely, ford. Szebelédi Zsolt, Velius- és Oláh-levelek szöveggond., ford. Szilágyi Emőke Rita, tan. angolra ford. Hutai Zsófia; BTK–OSZK, Budapest, 2020 (Mohács, 1526–2026) Elsüllyedt Mohács. Újabb tanulmányok a mohácsi csatával kapcsolatos kutatások eredményeiből; szerk. Varga Szabolcs; Martin Opitz, Budapest, 2023 B. Szabó János: A mohácsi csata, 4. felújított kiad.; Corvina, Budapest, 2024 (Tudástár) Bárány Attila: A szulejmáni ajánlat. Magyarország, a Török Birodalom és a Nyugat (1521–24), Attraktor, Máriabesnyő, 2014, ISBN 978-615-52-5764-3 Pálffy Géza: A három részre szakadt ország, 1526–1606, Kossuth Kiadó, Budapest, 2009, ISBN 978-963-09-5687-1 Varga Szabolcs: Leónidasz a végvidéken – Zrínyi Miklós (1508–1566), Kronosz Kiadó/Magyar Történelmi Társulat, Pécs/Budapest, 2016, ISBN 978-615-5497-83-4 (2. átdolgozíott kiadás, 2022, ISBN 978-615-6339-17-1) Kapcsolódó szócikk Szulejmáni ajánlat