Márévár

Márévár (Máré-vár, Máré vára) egy kisebb erődítmény a Kelet-Mecsek északi részén, egy meredek, erdős hegycsúcson, amely már évszázadokkal ezelőtt romossá vált. A mára megmaradt kevés várfal zárt udvart képez. A Magyaregregytől délre fekvő várrom kedvelt turistacélpont és kirándulóhely, ahol kiállításokat, hagyományörző programokat tartanak. A járművel érkezők a Pécs-Hird és Szászvár közti 6541-es úton tudják megközelíteni, amelyről egy elágazásnál (Várvölgy buszmegálló) kell letérni a Magyaregregy-Zobákpuszta közti szakaszon. Az elágazás Magyaregregy legdélebbi házaitól mintegy 900 méterre található, ahol kemping és strandfürdő is várja a látogatókat. Az elágazástól keletre még körülbelül 2 km-es utat kell megtenni a sűrű erdőben 340 méter magasan megbúvó várromig. Története A hely stratégiai jelentőségét már a dunántúli területeket Pannonia néven tartománnyá szervező rómaiak felismerték: ide építettek egy őrtornyot, amely később, a népvándorlás korában elpusztult. A régészeti feltárások és az egykori oklevelek tanúsága szerint a tatárjárás utáni nagy várépítések idején emelték Márévárat is. Első írásos említése (Castrum Mare) 1316-ból való, ekkor adományozta Károly Róbert Bogár Istvánnak. A magát „Máréi”-nak (Mareus → Máréi → Máriássy) nevező nemesi család utolsó tagjától örökösödési szerződéssel került a vár (Marewara) a Várday családhoz 1468-ban , majd a Szapolyai János és Habsburg Ferdinánd hívei között kitört belháború során, a Habsburg-párti, szerb származású Bakith Pál szerezte meg, aki lakóépületeit az 1530-as években reneszánsz stílusúra alakította át. Az új birtokosnak a tervbe vett teljes körű stratégiai korszerűsítésre már nem maradt pénze, így csak egy kisebb rondellával bővítette a vár védműveit, mely azonban elegendő volt arra, hogy a helyőrség az itt elhelyezett ágyúkkal pusztító tűz alá vehesse a meredek hegyoldalon rohamra induló ellenséget. Miután 1543-ban a közeli Pécset elfoglalta a török, Máré vára ellenállás nélkül megadta magát; ezt követően csökkentett létszámú (72 főnyi) katonaság állomásozott benne. Később a török még háromtornyos palánkvárral erődítette, de ahogy a hódoltság határa egyre északabbra tolódott és elvesztette hadászati jelentőségét. A 17. század elején az ekkor már romos várat a pécsi püspök birtokolta. A 19. században Rómer Flóris és Haas Mihály ugyancsak romként említi. 1956-ban a szovjetek ostromolták, mivel a forradalmárok egy csoportja itt húzta meg magát. Emiatt az utolsó ostromlott vár néven is emlegetik. A várrom 1958-ban került műemléki lajstromba. A régészeti feltárást követő helyreállítás (1960–66) során konzerválták az omlásnak indult falakat és restaurálták a belső udvar épületét, melynek földszintjén vártörténeti kiállítást rendeztek be az itt talált leletekből. Képgaléria Jegyzetek Források Gerő László (szerk.): Várépítészetünk, Műszaki Könyvkiadó, Budapest,, 1975, ISBN 963-10-0861-4 (199–203. o.) Magyarország műemlékjegyzéke I–II. Országos Műemléki Felügyelőség, Budapest,, 1990, ISBN 963-340-928-4 (I./164. o.) Fucskár Ágnes, Fucskár József Attila: Várak Magyarországon. Alexandra Kiadó, Budapest,, 2015, ISBN 978-963-357-649-6 (86. o.) További információk Márévár 3D-s rekonstrukciója G. Sándor Mária: Magyaregregy, Márévár, 2. átdolg. kiad.; TKM Egyesület, Budapest,, 1998, (Tájak, korok, múzeumok kiskönyvtára) Császár Levente, Szabó Dávid–Müller Nándor: Máré-vár. Magyaregregy – Képzelet és valóság, múlt és jelen, Magyaregregyi Faluszépítők és Vendégfogadók Egyesülete, Magyaregregy, 2012 Ignácz Ágoston: A Vár-völgy szelleme, In: Bíró Szabolcs (szerk.): Fegyvert s vitézt éneklek – Történetek a török hódoltság korából, Historium, Dunaszerdahely, 2014, 29–46. o.