Aggteleki-karszt

Az Aggteleki-karszt (kistájkataszteri megnevezés szerint Aggteleki-hegység) Magyarország egy kistája, amely a Gömör–Tornai karsztvidék magyarországi része. A „karszt” elnevezés arra utal, hogy a hegység területének legnagyobb részén többé-kevésbé karsztosodó kőzetek (különböző mészkőfajták) bukkannak a felszínre, és ezekben szembe ötlően kifejlődtek a karszt felszíni és felszín alatti formaelemei. Utóbbiak közül a leglátványosabbak és nevezetesebbek a cseppkőbarlangok: ezek közül a legnagyobbakat az UNESCO Világörökség Bizottsága 1995. december 6-án Berlinben a világörökség részeivé nyilvánította. Hazánk élettelen természeti értékei közül egyedül ezek a barlangok kerültek fel a világörökség listájára. A kistáj túlnyomó részét az Aggteleki Nemzeti Park törzsterülete fedi. Helyzete, határai Amint a bevezetőből is kiviláglik, a kistáj északi határa mesterséges: ez a magyar-szlovák országhatár. Keleti határa a Ménes-völgy alsó része, illetve a Bódva völgye, déli határa a Telekes-patak alsó folyásától délre húzódó dombsor lába. Nyugati határa nem egyértelmű: ahogy a karsztosodó karbonátos kőzeteket egyre vastagabb fiatal, törmelékes üledéktakaró fedi le, a nyílt karszt fedett karsztba megy át, majd a karsztos jelleg teljesen megszűnik. Egyes szerzők a kistájat egészen a Sajó völgyéig kiterjesztik. Az Aggteleki-karszttal szomszédos kistájak: keleten: a Bódvától északra az Alsóhegy ugyancsak a Gömör-Tornai karszt része, a Bódva nagy kanyarjában a Szalonnai-karszt (a Rudabányai-hegység folytatása), a Bódva és a Hernád között a Cserehát; délkeleten: a Rudabányai-hegység; délnyugaton: a Putnoki-dombság (a Heves–Borsodi-dombság része). Éghajlata A térség éghajlata nedves kontinentális, a Kárpátok közelsége miatt erős hegyvidéki hatással: ez hazánk egyik leghidegebb tájegysége. Az évi középhőmérséklet 9,1 °C, évi 120–130 fagyos nappal. A napfényes órák száma 1900-nál is kevesebb, az évi átlagos csapadék 660 mm körüli. A legcsapadékosabb hónap a június, a legszárazabb a március. Földtani felépítése Az Aggteleki-karszt viszonylag kis területének dacára egyike Magyarország legbonyolultabb földtani felépítésű területeinek: rétegtanilag, mert több, különféle kifejlődésű terület képződményeit (és ezek fáciesátmeneteit) ismerjük innen; tektonikailag pedig azért, mert ezek a különféle torló hatások eredményeként nemcsak egymás mellett, de különféle pikkelyek és takarók részeiként egymás fölött is előfordulnak. Földtani értelemben az Aggteleki-hegység nem azonos a földrajzi értelemben vett Aggteleki-karszttal: Ide soroljuk a Bódvarákó határában emelkedő Esztramos-hegyet, ami földrajzilag a Szalonnai-karszt része; Nem soroljuk ide az Éger-völgy (Henc-völgy) környékén az idősebb kőzetek közt, illetve az alsó triász és a pannon kőzetek határán megmaradt, középső, illetve felső triász kőzetekből álló pikkelyeket: a szőlősardói rögöt és a lászi-forrási rögöt, amiket a földtani értelemben vett Rudabányai-hegység részeinek tekintünk. A földtörténet oligocén időszakában az Aggteleki-hegység már biztosan a Szlovák-karszt–Gömör–Szepesi-érchegység–Szlovák Paradicsom összefüggő rendszerének déli vége volt; a Rudabányai-hegység azonban csak a Darnó-vonal menti, az oligocénben és a miocénben is tartó, balos vízszintes eltolódás eredményeként került mellé (délről). Mivel a felszínt az egymásra torlódott takarók roncsai borítják, jelen ismereteink alapján nem egyértelmű, hol kezdődnek ezek alatt az autochton (helyben maradt) képződmények. Ezért a különböző típusú triász–jura rétegsorokat mint üledékképződési térségeket különböztetik meg egymástól. A három, határozottan megkülönböztethető ilyen egység: szilicei fáciesterület, dernői (drnavai, magyar területen ismeretlen) kifejlődési egység, aggteleki kifejlődési egység, szőlősardói kifejlődési egység, bódvai kifejlődési egység, mellétei fáciesterület, bódvarákói kifejlődési egység, dereski (držkovcei, magyar területen ismeretlen) kifejlődési egység, tornakápolnai kifejlődési egység, tornai fáciesterület. A legidősebb, a felszínre is kibukkanó képződmények a földtörténeti ókor és középkor határán lerakódott szárazföldi üledékes kőzetek (molassz). A karsztosodó karbonátos kőzetek alapanyaga főként a triász (alárendelten jura) időszakban a Tethys-óceánban ülepedett le. Az egymástól meglehetősen távol lerakódott üledékes kőzeteket a földtörténeti középkor végén, az újkor elején nagyszabású és bonyolult tektonikai mozgások (több száz kilométeres vízszintes eltolódások és dél felé mozgó takarók) halmozták egymásra, illetve egymás mellé. Mindezt a Pannon-tenger, majd annak visszahúzódása után a kisebb-nagyobb patakok, illetve folyók törmelékes üledékei fedték el. Domborzata, vízrajza A nyílt és a fedett karszt felszínformái drasztikusan különböznek, miként növényzetük is. A különbözőség fő oka, hogy a nyílt karszton gyakorlatilag nincs lefolyó víz: ami nem párolog el, az beszivárog, és a nyugalmi karsztvízszinten áramolva szivárog a repedésekben majd folyik a barlangokban a karsztforrások felé. Ennek eredményeként a nyílt karszton hegyek, illetve hegyláncok helyett nagy fennsíkok alakulnak ki, a völgyek helyett pedig töbörsorokat, kisebbrészt vakvölgyeket találunk. Mivel a nyílt karszt a fedett karsztból alakul ki a fedő törmelékes üledékes kőzetek lepusztulásával, a töbörsorok, vakvölgyek az egykori völgyek lefutását követik. A fedett és a nyílt karszt határát hozzávetőleg az Aggtelek–Teresztenye–Perkupa vonalon vonhatjuk meg, bár ettől északra is előfordulnak kisebb fedett foltok, és ettől délre is vannak kisebb-nagyobb, a fiatalabb képződmények közé beágyazott mészkőrögök. A fennsíkokat mélyen bevágódó völgyek választják el egymástól. A két legnagyobb fennsíkot Jósva-völgy választja el egymástól. Egyikük északi határa a Ménes-patak felső, másikuk déli határa az Éger-patak (Henc-patak, Rét-patak) alsó folyása. Az Éger-völgy és a Telekes-völgy között kisebb mészkőrögök kivételével már fedett karsztot és annak megfelelő völgyhálózatot találunk. Fő vízfolyása a nyugatról kelet felé folyó Jósva, ami Szin alatt torkollik a Bódvába. A Jósva-forrásban a Baradla alsó barlangjaiból kifolyó víz tör a felszínre. Még Jósvafőn belé ömlik a Komlós-forrás, majd a Kecső-patak és végül a Tohonya-patak vize; ez utóbbi torkolata alatt kezdődik a tulajdonképpen vett Jósva-völgy. Települései, gazdasága Aggtelek Bódvarákó Bódvaszilas Égerszög Jósvafő Komjáti Perkupa Szalonna Szendrő Szin Szinpetri Szögliget Teresztenye Tornabarakony Tornanádaska Tornaszentandrás Varbóc Növényzete A karszt már az ősidőkben lakott volt, és az emberi tevékenység a kőkorszaktól máig jelentősen átalakította a táj képét. A 19. század végéig a falusi lakosság hagyományosan állattartásból, mészégetésből, szénégetésből, (a filoxéra-járvány előtt) szőlőművelésből, fakitermelésből és kisebb mértékben (főleg a Jósva völgyében) növénytermesztésből élt. Ebből adódóan a karszt növényzete zömmel másodlagos, amelyben az eredeti növényzetből csak egyes fajok őrződtek meg. A kaszálók és a „szőlőhegyek” kaszált aljú gyümölcsösei azonban bár mesterségesen kialakított, de rendkívül fajgazdag növénytársulásokká alakultak. Az időben és térben változó területhasználat másik következménye a növénytársulások mozaikos jellege, amit a karsztfennsík szélsőségesen változatos mikroklímája is elősegít. A növényzet fajösszetételében jól tetten érhető kárpáti hatások mellett a meredeken délnek néző völgyoldalak már-már mediterrán hatást keltenek. Mindez együtt rendkívül változatossá teszi a karszt növényvilágát. Állatvilága Gerincesek A hegységben idáig több mint negyven halfajt azonosítottak, azaz a Magyarországon ismert halak több mint felét. E fajok közül 13 védett. A 16 hazai kétéltűfajból tizenhármat, a 15 hazai hüllőfajból kilencet figyeltek meg. Kétéltű az Aggteleki Nemzeti Park címerállata, a foltos szalamandra (Salamandra salamandra) is. A közel 370 magyarországi madárfajból hozzávetőleg kétszázat figyeltek meg a hegységben, illetve a Jósva és a Bódva völgyében. Egyebek közt itt él Magyarország legnagyobb és legstabilabb császármadár (Bonasa bonasia vagy Tetrastes bonasia) állománya (mintegy 50–60 pár). A hegység legjelentősebb madárritkasága a parlagi sas (Aquila heliaca). A nyírfajd (Tetrao tetrix vagy Lyrurus tetrix) az 1940-es, a kerecsensólyom (Falco cherrug) az 1980-as években költött itt utoljára. A barlangok miatt a hegység legismertebb emlősei a denevérek, de a területen számos rovarevő, rágcsáló és kisragadozó is él. A nagyragadozók közül a szürke farkas (Canis lupus) az 1980-as évek közepén, az eurázsiai hiúz (Lynx lynx) az 1990-es évek elején települt vissza. Medvék szórványosan át- átlátogatnak a Felvidékről, de 2008-ig még nem telepedtek meg. 2015-ben is felbukkant egy példány. Képgaléria Források Kordos László: Magyarország barlangjai. Gondolat Könyvkiadó, Budapest. 1984. Szentpétery Ildikó, Less György (szerk.), 2006: Az Aggtelek-Rudabányai hegység földtana. Magyar Állami Földtani Intézet, Budapest. ISBN 963-671-255-7 92 p. Aggteleki Nemzeti Park Igazgatóság Aggteleki Nemzeti Park Hivatalos Turisztikai Honlapja Archiválva 2013. május 4-i dátummal a Wayback Machine-ben Horváth Róbert: Az Aggteleki-karszt gerinces állatai. Az Aggteleki Nemzeti Park természeti értékei II. ANP Igazgatóság, Jósvafő. Tóth Erika: Az Aggteleki-karszt növényvilága. Az Aggteleki Nemzeti Park természeti értékei III. ANP Igazgatóság, Jósvafő. Jegyzetek További információk Aggteleki-karszt barlangjai Archiválva 2013. május 4-i dátummal a Wayback Machine-ben