József Attila Színház

A József Attila Színház Budapesten, a 13. kerületben, a Váci út 63. sz. alatt működő színház. 1955-től lett József Attila Színház a neve. Az épületet eredetileg művelődési háznak szánták, korábban operettszínházként a Déryné Színpad, majd a Magyar Néphadsereg Színháza Kamaraszínháza működött benne. 1956-ban lett önálló. Története Előzmények 1954 októberében a Magyar Néphadsereg Színháza kamaraszínpadot kapott a Váci út 63. szám alatti kultúrház Erkel-termében, ahol már előzőleg, 1953 december 10-e óta működött egy színház a XIII. kerületi Tanács védnöksége alatt Déryné Színpad néven, amely ez idő alatt operetteket játszott. A Néphadsereg Színházán belül nemsokára megindult egy új színház szerveződése. A József Attila Színház 1955 márciusában új színház alakult József Attila nevével. A társulat különböző kultúrotthonokban játszott, állandó telephelye nem volt. Igazgatója Szendrő József volt, főrendezője Berényi Gábor. A Magyar Néphadsereg Színháza ezután hamarosan egybeolvasztotta a József Attila Színházat a Déryné Színházzal a Néphadsereg Színháza kamaraszínházaként, telephelye a Váci úti épület lett. 1955 szeptemberétől már itt, az új helyen játszottak, bár továbbra is rendszeresen fölléptek kultúrházakban is. 1956. augusztus 1-től a József Attila Színház önálló lett, igazgatónak Fodor Imrét nevezték ki. Fodor Imre igazgatása (1956–1975) 1956. szeptember 3-án, A szabin nők elrablása című előadás bemutatójával indult el a színház több mint fél évszázados története: a vendégként fellépő Bilicsi Tivadar Rettegi Fridolin szerepében lépett színpadra, és legendássá vált mondatával – „Szervusztok, gyerekek, megérkeztünk.” – mintegy megnyitotta az intézmény új korszakát. Az alapító igazgató, Fodor Imre már ekkor világos koncepcióval rendelkezett: olyan népszínházat akart teremteni, ahol a „nép” és a „színház” szó egyaránt valódi tartalommal bír, vagyis az intézmény egyszerre szórakoztatja és fokozatosan be is vezeti közönségét a színház világába, hogy az valóban életük részévé váljon. Második bemutatója, Gáli József Szabadság-hegy című drámája 1956. október 6-án, Rajk László újratemetésének napján került színre, és nemcsak a magyar színháztörténet, hanem a magyar történelem részévé is vált: az előadáson jelen volt Nagy Imre is közvetlen körével. A darab jelentőségét mutatja, hogy 2006. október 6-án, a színház 50. jubileumi évadának nyitóelőadása is ez lett. A kezdetekkor sokan kételkedtek abban, hogy a város peremén álló, eredetileg nem színháznak épült épületben valódi, tartósan működő társulat jöhet létre. Sokan úgy gondolták, néhány előadás talán létrejöhet politikai akaratból, de egy olyan színház, amely beépül a főváros kulturális életébe és folyamatosan vonzza a közönséget, aligha. Fodor Imre színházteremtő tehetsége, a társulat elszántsága és a közönség nyitottsága azonban hamar rácáfolt ezekre a kételyekre. A társulat tagjai között olyan kiválóságok szerepeltek, mint Lendvai Ferenc, Benedek Árpád, Ráday Imre, Bakó Márta, Szemes Mari, Kállai Ilona, Turgonyi Pál, valamint a politikai okokból mellőzött, majd büntetésük letöltése után itt újrakezdő Darvas Iván, Mensáros László, Sinkovits Imre és Gobbi Hilda. Néhány évvel később csatlakozott Bodrogi Gyula, majd Voith Ági is. A hatvanas évek közepére a társulat összecsiszolódott, és a színház megtalálta saját, hűséges közönségét. 1972-től Fodor Imre Berényi Gábort szerződtette főrendezőnek, aki a klasszikus művek igényes színrevitelével kívánta emelni a színház művészi színvonalát, miközben fontosnak tartotta, hogy minél több magyar darab kerüljön a repertoárba. A siker számokban is megmutatkozott: Fodor igazgatása alatt évente 210–230 ezer néző látogatta a színházat, a bérletesek száma pedig 12–14 ezer volt. Ekkoriban a nézőtér még 699 férőhelyes volt, szemben a mai 580-nal. Fodor Imre a színház első húsz évének meghatározó alakja volt. 1975. május 24-én, Csiky Gergely Kaviár című bohózatának premierjére sietve, a Déryné köz felőli bejáratnál érte a halál. Emlékét ma két tábla őrzi: egy a bejáratnál, egy pedig a nézőtér egyik oszlopán. Miszlay István igazgatása (1975–1982) Fodor Imre halála után Miszlay Istvánt bízták meg az igazgatói feladatokkal, elsősorban azért, mert határozott, kezdeményező, kiváló szervezőkészséggel rendelkező, szorgalmas vezetőként tartották számon, akiben az akkori politikai irányítás biztosítottnak látta a színház stabil működését és további művészi fejlődését. Miszlay már kinevezése elején erőteljesen jelezte újító szándékát: magyar drámapályázatot hirdetett, amelyre többek között Berkesi András Kálvária, Páskándi Géza Vendégség és Csurka István Nagytakarítás című művei érkeztek be. Kezdeményezőkedve nem merült ki ennyiben: felismerte, hogy a színház számára új terekre és új közönségre van szükség, ezért létrehozta a József Attila Színház kamaraszínházát az Óbudai Ifjúsági Házban. Ez a döntés kettős célt szolgált: egyrészt a III. kerület addig színház nélküli közönségét kívánta megszólítani, másrészt teret adott azoknak a kísérleti és kamaraelőadásoknak, amelyek a nagyszínpad műsortervéből kiszorultak. A kamaraszínház működésének köszönhetően az intézmény évente 310–330 előadást tartott, beleértve a vidéki vendégjátékokat is. Miszlay igazgatása alatt a társulat összetétele sokszínű volt. A gerincét továbbra is az 1956-ban ideszerződött művészek alkották – köztük Ujréti László, Szabó Éva, Láng József, Örkényi Éva, Szemes Mari és Kállai Ilona. Mellettük olyan színészek fordultak meg rövidebb időre, mint Bodnár Erika, Haumann Péter, Szilágyi Tibor vagy Koncz Gábor. A későbbi években olyan meghatározó művészek csatlakoztak a társulathoz, mint Harkányi Endre, Dégi István, Horváth Sándor és Fülöp Zsigmond. Miszlay időszaka tehát egyszerre jelentett szervezeti stabilitást, művészi kísérletezést és közönségépítést, amely tovább erősítette a színház helyét Budapest kulturális életében. Korábbi nevezetes társulati tagok A színház igazgatói Társulat (2025/2026) Vezetés Igazgató: Nemcsák Károly Művészeti vezető: Seregi Zoltán Dramaturg: Szokolai Brigitta Művészeti főtitkár: Fazekas Zsuzsa Színészek Táncosok Asszú Ábel Horváth Ádám Kékesi Diána Vianello Julia Örökös tagok (2025) Vendégművészek (2025/2026) Bemutatók Az épület A színház eredetileg az 1940–1950-es években épült „munkás színház”. Bejárata és előcsarnoka részben egy lakóház földszinti és I. emeleti szintjén található, mely lakóházhoz egy nyaktaggal kapcsolódik a földszint és galéria szintekből álló színházterem. A korra jellemző a pillérvázas rendszerű tartószerkezeti kialakítása és az épület homlokzati fala mögé visszahúzott nyaktag, így annak homlokzatán – a Déryné köz felé eső oldalon – sűrű, függőleges ablakosztás készülhetett. Mind a színház, mind a csatlakozó épületrészek padlószintje a környező terepszint felett 1,15 méter magasságban készültek, így az épület minden része, a legmélyebb pinceszinten is a mértékadó talajvízszint szintje fölé került. Vidos Zoltán és Tarján László (FŐTI) tervei alapján, kettős funkcióban építették: felső szintjei lakóházként funkcionáltak, az alsó kettő a kerületi pártbizottságnak adott helyet. 2006-ig a lakó- és irodaház épületegyüttes eredeti (1947–48 évi) építése óta hat jelentősebb átépítésen, illetve átalakításon esett át. 2017-ben hat éves korszerűsítés keretében az épület belső tereit és homlokzatát is felújították több szakaszban. Kapcsolódó díjak Józsa Imre-díj Sztankay István-díj Kaló Flórián-díj József Attila-gyűrű Fodor Imre-díj Jegyzetek Források A színház honlapja ↑ József Attila Színház: Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 További információk Staud Géza: Magyar színházművészet: 1949-1959 - 1960 (online: books.google.hu)