NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Märtyrer von Arad

Als Märtyrer von Arad (ungarisch Aradi vértanúk) werden in Ungarn 13 Anführer und Generäle des ungarischen Aufstands von 1848/49 bezeichnet, die am 6. Oktober 1849 (dieser Tag ist in Ungarn ein nationaler Gedenktag) in der heute in Rumänien liegenden Stadt Arad hingerichtet wurden, obwohl ihnen freies Geleit zugesichert worden war. Hintergrund Nach anfänglichen Erfolgen der Ungarn während des ungarischen Aufstands von 1848/49 griffen russische Armeen unter Fürst Iwan Paskewitsch und Alexander Nikolajewitsch von Lüders ein. Im Juni 1849 erreichten die auf ungarischem Boden vereinten russischen und österreichischen Verbände zusammen über 250.000 Mann und übertrafen damit die ungarische Armee bereits um das Doppelte. Nachdem alle Hilfsrufe der Ungarn an andere europäische Mächte keinen Erfolg gebracht hatten, dankte der ungarische Reichsverweser Lajos Kossuth am 11. August 1849 zugunsten von Artúr Görgei ab, von dem er annahm, dass er der einzige General wäre, der zur Rettung der Nation fähig wäre. Am 13. August kapitulierte Artúr Görgei in Világos gegenüber den Russen unter General Rüdiger, die ihrerseits die Kriegsgefangenen den Österreichern unter dem kaiserlichen Befehlshaber Julius von Haynau übergaben. Auf Befehl des in der Folge als Statthalter von Ungarn amtierenden Haynau wurden am 6. Oktober 1849 dreizehn ungarische Generale der Revolutionsarmee in Arad hingerichtet. Die Hingerichteten waren: Ludwig Aulich (Lajos Aulich, * 1793), General und ungarischer Verteidigungsminister; Nachfolger von Artúr Görgei Johann Damjanich (János Damjanich, * 1804), General und Kommandant der Festung Arad Arisztid Dessewffy (1802–1849), Generalmajor Ernst Kiss von Ittebe und Elemér (Ernő Kiss, * 1799), Generalleutnant Károly Knezić (* 1808), Generalmajor Georg Lahner (György Lahner, * 1795), General, vor allem mit der Waffenproduktion befasst Wilhelm Lázár (Vilmos Lázár, * 1815), Oberst Karl zu Leiningen-Westerburg-Altleiningen (Károly Leiningen-Westerburg, * 1819), General József Nagysándor (* 1804), General Ernst Pölt von Pöltenberg (Ernő Poeltenberg, * 1808), General Josef Schweidel (József Schweidel, * 1796), General; Kommandeur von Pest Ignác Török (* 1795), General Károly Vécsey (* 1807), General Ebenfalls an diesem Tag wurde in Budapest Lajos Batthyány, der erste ungarische Ministerpräsident, hingerichtet. Am 6. Oktober 1890 fand die feierliche Enthüllung der Freiheitsstatue Arad zum Gedenken an die Märtyrer von Arad statt. Einzelnachweise
Treize martyrs d'Arad

Les treize martyrs d'Arad (en hongrois : aradi vértanúk) sont treize généraux qui furent exécutés en 1849 à la suite de la révolution hongroise de 1848 contre le pouvoir des Habsbourg. Un discours de Lajos Kossuth fut enregistré sur un phonographe, en 1890, où il mentionnait les assassinats de la ville d'Arad, l'appelant le Golgotha. Contexte historique Le royaume de Hongrie était aux mains des Habsbourg depuis la bataille de Mohács en 1526, où le roi hongrois fut déchu. Au fil des siècles suivants, les leaders nobles hongrois à l'instar des princes de Transylvanie Étienne II Bocskai et Gabriel Bethlen menèrent des mouvements indépendantistes contre les rois Habsbourg de Hongrie, afin de pouvoir réunifier le royaume hongrois sous le contrôle de la noblesse. L'épanouissement du nationalisme hongrois au début du XIXe siècle engendra de nombreuses velléités patriotiques parmi la Hongrie, jusqu'à ce qu'apprenant les troubles advenus dans d'autres villes européennes, la révolution hongroise éclata le 15 mars contre les Habsbourg. Cette révolte hongroise, avec des fondements intellectuels et politiques, portée par des personnages comme Lajos Kossuth, Sándor Petőfi et Mór Jókai, se transforma rapidement en guerre d'indépendance. Pendant plusieurs mois, Hongrois et soldats autrichiens envoyés par l'empereur depuis Vienne s'affrontèrent. Finalement, l'empereur François-Joseph Ier demanda de l'aide au tsar Nicolas Ier de Russie, dont les armées parvinrent à contrôler la Hongrie. Le 6 octobre 1849, treize officiers hongrois furent condamnés à mort par les forces d'occupation autrichiennes. Cette date fut choisie à dessein, car elle marquait l'anniversaire de l'insurrection viennoise d'octobre 1848 et de l'exécution de Theodor Baillet von Latour, signalant de manière symbolique la suprématie retrouvée du pouvoir autrichien. L'exécution des militaires hongrois signifia la déroute finale de la guerre d'indépendance et la consolidation du pouvoir de l'empire d'Autriche sur la Hongrie. Cependant, des décennies plus tard, les guerres contre la Prusse affaiblirent le pouvoir autrichien et permirent à la noblesse hongroise d'exercer une pression. De cette manière en 1867 fut signé l'accord qui établit l'empire d'Autriche-Hongrie. Exécution des officiers L'exécution et tout le processus qui l'entoura furent coordonnés par le général autrichien Julius Jacob von Haynau aux environs de la ville d'Arad (Roumanie actuelle). Fusillés (avant 5 h 30 du matin) : 1. Vilmos Lázár 2. Arisztid Dessewffy 3. Ernő Kiss 4. Jósef Schweidel Pendus (peu après 6 h du matin) : 5. Ernő Poeltenberg 6. Ignác Török 7. György Lahner 8. Károly Knezić 9. József Nagysándor 10. Károly Leiningen-Westerburg 11. Lajos Aulich 12. János Damjanich 13. Károly Vécsey Références (es) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en espagnol intitulé « Mártires de Arad » (voir la liste des auteurs). Portail du Printemps des peuples Portail de la Hongrie Portail de l’histoire Portail de l’histoire militaire
Martelaren van Arad

De dertien Martelaren van Arad waren Hongaarse rebellen, generaals van het Hongaarse leger, die geëxecuteerd werden op 6 oktober 1849 in de stad Arad gelegen in de Hongaarse provincie Transsylvanië (tegenwoordig een provincie van Roemenië). De executie lag in de nasleep van de Hongaarse Revolutie die beëindigd werd door het leger van het Keizerrijk Oostenrijk en het Keizerrijk Rusland die de Habsburgse overheersing over het gebied herstelde. De executie werd bevolen door de Oostenrijkse generaal Julius Freiherr von Haynau. Achtergrond Op 15 maart 1848 brak de Hongaarse Revolutie uit. Lajos Kossuth verklaarde het land onafhankelijk op 19 april. In de maand mei bezetten de Hongaren bijna het gehele land, op Boeda na, dat ze na een strijd die drie weken duurde wel veroverden. De hoop op het ultieme succes werd tenietgedaan door een interventie van Rusland. Nadat hulp van andere Europese staten geweigerd, deed hij afstand van de macht op 11 augustus 1849 ten voordele van Artúr Görgey, een generaal waarvan Kossuth dacht dat hij de enige was die de natie kon redden. De generaal gaf zich over in Șiria (toen bekend onder de naam Világos, vandaar de overgave bij Világos) aan de Russen. Het leger werd overgeleverd aan de Oostenrijkers. Op aandringen van de Russen werd Görgey gespaard maar er werden wel represailles uitgevoerd op de rest van het leger. De dertien Hongaarse generaals werden op 6 oktober 1849 geëxecuteerd, op dezelfde dag als graaf Lajos Batthyány (1806–1849), de eerste minister van het land. De generaals Arisztid Dessewffy (1802–1849) Ernő Kiss (1799–1849) Ernő Poeltenberg (1814–1849) György Lahner (1795–1849) Ignác Török (1795–1849) János Damjanich (1804–1849) József Nagysándor (1804–1849) József Schweidel (1796–1849) Károly Knezić (1808–1849) Károly Leiningen-Westerburg (1819–1849) Károly Vécsey (1807–1849) Lajos Aulich (1793–1849) Vilmos Lázár (1815–1849)
Арадские мученики

Арадские мученики (венг. Aradi vértanúk) — 13 генералов венгерской армии, казнённых 6 октября 1849 года в Араде после подавления венгерской революции 1848—1849 годов. История Венгерская революция началась в 1848 году. Весной 1849 года венгерские войска взяли под контроль всю территорию Королевства Венгрия, и 14 апреля государственное собрание приняло декрет о лишении Габсбургов венгерского престола и провозглашении независимости Венгрии. Лайош Кошут был объявлен правителем-президентом страны. Однако всё изменила российская интервенция. 21 июня 1849 года на территорию восточных комитатов Венгрии была введена русская армия под командованием генерал-фельдмаршала Паскевича, одновременно началось новое наступление австрийцев. 10—11 августа 1849 года венгерское правительство ушло в отставку, предварительно передав диктаторские полномочия генералу Артуру Гёргею. Кошут и его соратники эмигрировали в Османскую империю. 13 августа в Вилагоше Гёргей объявил о капитуляции венгерской армии и сдался на милость русских войск. 17 августа капитулировал Арад, 26 августа — Мункач. Наконец, 5 сентября сдался Комаром. Революция в Венгрии потерпела поражение. 6 октября 1849 года по приказу австрийского фельдцейхмейстера Юлиуса Якоба фон Гайнау 13 генералов, командовавших венгерскими войсками, были казнены в Араде: четверых расстреляли, остальных повесили. Список казнённых Аристид Дешёфи Эрнё Киш Эрнё Пёльтенберг Дьёрдь Ланер Игнац Тёрёк Йован Дамьянич Йожеф Надьшандор Йожеф Швайдель Карой Кнезич Карл Август цу Ляйнинген-Вестербург Карой Вечеи Людвиг Аулих Вильмош Лазар
Арадські мученики

Тринадцять арадських мучеників (угор. aradi vértanúk) — дванадцять угорських повстанських генералів та один полковник, страчені за наказом влади Австрійської імперії в місті Арад (нині Румунія) 6 жовтня 1849 року після їхньої поразки в боротьбі за незалежність під час Угорської революції. Страта була виконана за наказом австрійського генерала Юліуса Якоба фон Гайнау. Передумови В історичній промові 3 березня 1848 року, незабаром після приходу новин про революцію у Франції, Лайош Кошут вимагав запровадження парламентського уряду для Угорщини й конституційного уряду для решти Австрії. Революція в Угорщині розпочалася 15 березня 1848 року. Взимку 1848—1849 років угорська революційна армія зазнавала поразок від австрійської армії, проте вже навесні 1849 року відбулася переможна кампанія. Як наслідок, 14 квітня 1849 року Кошут проголосив у Дебрецені незалежність Угорщини. На травень угорці контролювали всю країну, окрім Буди, яку їм таки вдалося захопити внаслідок тритижневої кровопролитної облоги. Сподівання на кінцевий успіх були зруйновані військовою інтервенцією Росії. Коли спроби звернення по допомогу до інших європейських держав виявилися марними, Кошут зрікся своєї посади диктатора 11 серпня 1849 року на користь Артура Гергеї, який, на його думку, був єдиним генералом, здатним зберегти націю. 13 серпня Гергеї поблизу села Вілагош у Трансильванії підписав капітуляцію перед росіянами, які віддали переможену армію австрійцям. Через заступництво Росії Гергеї не був страчений, натомість був засланий у Каринтію. Щодо більшості офіцерів армії австрійці провели жорстокі репресії. Страта Тринадцять угорських генералів були страчені повішенням 6 жовтня 1849 року, окрім Арістіда Дешшевффі та ще двох, які буля друзями принца Ліхтенштейнського. Повішення вважалося приниженням, тому принц втрутився, і їх стратили розстрілом. Того ж дня перший угорський прем'єр-міністр Лайош Баттяні був страчений у Пешті. Кошут емігрував до Османської імперії. Він поширював думку, що Гергеї єдиний відповідальний за поразку повстання, називаючи його «Угорським Юдою». Угорці стали називати тринадцятьох страчених генералів мучениками за те, що вони стали на захист свободи та незалежності свого народу. Більшість із них не були етнічно угорцями, проте боролися за Угорщину. Річниця страти генералів — 6 жовтня — щороку вшановується в Угорщині як день жалоби. Список страчених Лайош Ауліх Янош Дам'янич Арістід Дешшевффі Ерне Кіш Карой Кнезіч Дьєрдь Ланер Вілмош Лазар Карой Ляйнінген-Вестербург Йожеф Надьшандор Ерне Пельтенберг Йожеф Швайдель Ігнац Терек Карой Вечей Звичаї Існує легенда, що під час страти австрійські солдати пили пиво й цокали келихами, святкуючи свою перемогу. Так зродився угорський звичай не цокати келихами, коли там пиво, протягом наступних 150 років. Насправді немає жодних свідчень про правдивість цієї легенди. Історик Роберт Герман вважає, що таку легенду придумали виробники пива, щоб популяризувати свої товари. Хоча угорська обітниця скінчилася 6 жовтня 1999 року, угорці й надалі дотримуються неї. Примітки
Klokkestabel

Ikke at forveksle med Klokkestol. Klokkestabel er en fritstående, tårnlignende, ofte åben og tagdækket tømmerkonstruktion, som bærer en eller flere kirkeklokker. Den anvendes ved tårnløse kirker. Hvis klokkerne er ophængt i et lukket hus, kaldes det for et klokkehus. Der findes flere klokkestabler nord og syd for grænsen i Sønderjylland. Den ældste danske klokkestabel findes i Birket i Vestlolland. Den største klokkestabel findes i Broager i Sønderjylland. Der er få bevarede klokkestabler, som stammer fra middelalderen. Stablerne fra denne tid havde ofte en monumental udformning. Galleri Se også Kampanile Beffroi Referencer Eksterne henvisninger
Harangláb (építmény)

A harangláb kisebb, ácsolt építmény, melyben harang függ. Tájegységileg leginkább az Őrségre és tágabb környékére jellemző, de Nógrád és Somogy vármegyében is számos harangláb található. A haranglábak szerkezete lehet egyszerű, Y alakú ágasfa (egyoszlopos harangláb), kétoszlopos, néhány helyen ácskötésekkel rögzített építmény, vagy az ennél stabilabb, négyoszlopos struktúra. Utóbbit két csoportra oszthatjuk, attól függően, hogy a tartóoszlopok gúlaszerűen egymásnak vannak-e támasztva, vagy a függőleges oszlopokat talpgerendás szerkezetbe foglalták-e – ilyenkor két zsindely- v. sövénytető készült, a nagyobbik a szerkezetet, a kisebbik a harangot, egyúttal a harangozót is védte. Ebben az esetben szoknyás haranglábról beszélhetünk. Dunántúli haranglábak Az Őrségben A történelmi Őrségben különösen nagy hagyománya van a haranglábnak, leghíresebb a Szomorócon található, 1877-ben épült, boronafallal körülvett egyoszlopos harangláb. A harang felirata a szomoróci lakosság határozott fellépésére emlékeztet, mellyel sikerült elérni, hogy az első világháború után a Szerb–Horvát–Szlovén Királysághoz csatolt falu 1922. február 9-én újra visszakerüljön Magyarországhoz. Ugyanilyen híres az Őrségben a legrégebbi, 1755-ben épült pankaszi szoknyás harangláb. A talpgerendák és a tartóoszlopok tölgyfából készült, a szoknyát zsúp, a toronysisakokat fazsindely védi. Az Őrségen kívül Az Őrségen kívül található még harangláb a Zala vármegyei Lentin, Lentiszombathelyen, Sárhidán, Kisszigeten és Alsócsödén és a Győr-Moson-Sopron vármegyei Árpáson, Győrságon és Téten, továbbá igen nagy számban a szatmári és beregi településeken is. Jegyzetek Források Magyar néprajzi lexikon II. (F–Ka). Főszerk. Ortutay Gyula. Budapest: Akadémiai. 1979. 462–467. o. ISBN 963-05-1287-4 Történelmi épületek a történelmi Őrségben és a szomszédos településeken – Pannon gyöngyszemek, 2006. Kapcsolódó szócikkek Harangtorony További információk Levéltári adatok faépítészetünk történetéhez. 1. Fatemplomok és haranglábak; gyűjt. Herepei János, Szabó T. Attila; Grafica Ny., Kolozsvár, 1939 (Erdélyi tudományos füzetek) Kovács József: Fa haranglábak, harangtornyok; Petit Print, Bp., 1999 Adamovits Sándor: Kapuk, kopják, haranglábak. Monumentális fafaragás Erdélyben; Közdok, Bp., 2003 (Erdély kulturális öröksége) Kotnyek István: Harangszó a dombok között. Haranglábak, harangtornyok Zalában; előszó Németh István Péter; Canissa, Nagykanizsa, 2004 Szabadkai vallási szobrok, kálváriák, szentkutak és haranglábak; Szabadegyetem, Szabadka, 2008 (Életjel könyvek) Kovács József: Törzsökös fa haranglábaink. Göcsejtől az Őrségen át a Nyírségig; Romanika, Bp., 2008 (A Szent Korona öröksége) Szatmári László: Égre tárt szemek. Erdélyi haranglábak; Művelődés, Kolozsvár, 2014 Borut Juvanec–Andreja Benko: Három ország, egy harangláb; bev. Nagy Dénes; Romanika, Bp., 2016 Mednyánszky Miklós: Templomhajó, kőoltár, kálvária, harangláb. Vallásos népi építészetről gyerekeknek; Terc, Bp., 2019
Klockstapel

En klockstapel är en typ av torn och en särskild konstruktion, i form av en galge eller bock, för upphängning av kyrkklockor. Klockstapeln finns främst i Skandinavien, i norra Tyskland (i till exempel Sydslesvig) och i Nederländerna. Den är en utveckling av den sydeuropeiska kampanilen. Beskrivning Då kyrkklockor blev vanliga hängdes de antingen i ett torn på själva kyrkan såsom var vanligt i Frankrike och England eller i en huv över dess galvelröste, eller så som i Italien i ett fristående torn, kampanil. I Sverige hängdes klockorna först oftast i små klocktorn eller huvar på kyrktaken, men i takt med att tyngre klockor blev vanliga blev också klockstaplarna vanliga. De äldsta klockstaplarna hade en konstruktion som torde ha framvuxit hur nordisk träbyggnadstradition och är besläktad med stavverkskonstruktionen. Två huvudsakliga grundtyper finns: Klockbocktypen har ett antal, vanligen tre grova hjärtstolpar i rad, förstävade genom sneda bjälkar. Klocktornstypen har ett system av resta stolpar, ofta något lutande samman, på en 4- eller 8-kantig plan. De äldsta klockstaplarna var öppna och stolparna spånklädda men de flesta klockstaplar har i senare tid klätts in med bräder. Huvens form har varierat från enkla eller korsade sadeltak till svängda eller rent barocka former. Spiran bibehölls i reducerad form som ett avslutande krön på huven. Den barocka tornformen blomstrade särskilt i Norrland under 1700-talet. På 1700-talet blev det åter brukligt att hänga klockorna i kyrkans torn, och i många fall byggdes nya kyrktorn där sådana tidigare saknats. Klockstaplarnas ursprungliga plats var på kyrkogården men lades senare gärna på en höjd i dess grannskap. Under senare delen av 1900-talet blev det åter vanligt med fristående klockstaplar vid kyrkbyggen. Traditionellt sett har dessa klocktorn vanligen varit uppförda i trä, men i de moderna varianterna förekommer ett bredare urval av material. Bilder Se även Beffroi Klocktorn Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Klockstapel.
Kontyfa Általános Iskola és Gimnázium

A Kontyfa Általános Iskola és Gimnázium egy 1974-ben alapított, Budapest XV. kerületében működő oktatási intézmény. Története Az intézményt 1974-ben alapították, akkoriban 1500-1600 diák járt ide, váltott műszakban: délelőtt, délután. Még lakásnapközi is volt. A középiskola 1995 óta működik. A gimnázium minden tanított tantárgyból biztosítja az emelt szintű érettségi felkészülést és a igény szerint nyelvvizsga előkészítőt szervez. Igazgatói Börcsök István (1974-1976) Ugrai József (1976-1989) Sári Lajos (1989-1996) Friss Péter (1996-2002) Rozsáli Oszkár (2002-2015) Makai Katalin (2015-2017) Cseh Andrea (2017-2019, megbízott igazgató) Vass Béla (2019-2024) Bódai Károly (2024-2026) Hírességei Balatoni József (1987-) történelemtanár Fenes Tibor - magyar- és történelemtanár, (Nulladik változat együttes) Kollányi Zsuzsi - előadóművész, énekesnő, költő és dalszövegíró Z. Kiss Zalán - Ének-zene és etika tanár (Pokolgép együttes) Jegyzetek Források Hivatalos weboldal
Solovka

Solovka (ukrajinsky Соловка, maďarsky Szalóka, česky Saloka) je obec v Čopské městské územní hromadě v okrese Užhorod v Zakarpatské oblasti Ukrajiny. Leží na pravém břehu řeky Tisy, která zde tvoří státní hranici s Maďarskem. V Solovce je železniční hraniční přechod mezi Ukrajinou a Maďarskem. V roce 2020 v Solovce žilo 896 obyvatel. Částí obce Solovka je Petrivka. V roce 2025 měla celá obec 1240 obyvatel. Historie Obec je poprvé zmíněna v listině z roku 1240. V období mezi světovými válkami byla obec (pod názvem Saloka) součástí první československé republiky. V letech 1938 až 1945 byla, na základě první vídeňské arbitráže, součástí Maďarského království. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Соловка na ukrajinské Wikipedii.
Solowka

Solowka (ukrainisch und russisch Соловка; slowakisch Salok, ungarisch Szalóka) ist ein Dorf im Westen der ukrainischen Oblast Transkarpatien an der ungarischen Grenze mit etwa 800 Einwohnern (2025). Das im Jahre 1464 gegründete Dorf liegt am Ufer der Theiß im Süden des Rajon Uschhorod, etwa 36 km südlich vom Oblastzentrum Uschhorod entfernt. Das Dorf besitzt einen Grenzbahnhof nach Ungarn an der nur dem Güterverkehr dienenden Bahnstrecke Tuzsér–Batjowo. Am 12. Juni 2020 wurde das Dorf ein Teil neu gegründeten Stadtgemeinde Tschop im Rajon Uschhorod; bis dahin bildete es zusammen mit dem Dorf Petriwka (Петрівка) die Landratsgemeinde Solowka (Соловківська сільська рада/Solowkiwska silska rada). Weblinks Eintrag zum Ort in der Enzyklopädie der Geschichte der Städte und Dörfer der Ukrainischen SSR (ukrainisch) Einzelnachweise
Solovka

Solovka (Ukrainian: Соловка, Hungarian: Szalóka) is a village in Chop urban hromada of Uzhhorod Raion (district) of Zakarpattia Oblast (province) in Western Ukraine. The village's railway station is home to the Solovka border checkpoint on the border with Hungary. History The village was first mentioned in a charter dated 1240, and then in 1464 it was referred to as Zalok. The village was a royal estate in 1240, It presented by Stephen V of Hungary to Mykhailo I of the Rozd dynasty. According to oral tradition, it was a place for rafting across the Tysa River. Most of the village's population adopted the Reformed faith. The Reformed Church was built in 1783 in the Baroque-Classical style to replace the old stone church. Demographics Population according to the 2001 census: 825 people. Population as of 2020: 896 people. Government and politics A village has a Village Council from 16 deputies and the Chairman. Since 2006 Chairman of Village Council is Oleksandr Biro. As of 2024, 14 deputies are independent and 2 are members of Batkivshchyna party. Notes
Solovka, Ujhorod

Solovka (în ucraineană Соловка) este localitatea de reședință a comunei Solovka din raionul Ujhorod, regiunea Transcarpatia, Ucraina. Demografie Conform recensământului din 2001, majoritatea populației localității Solovka era vorbitoare de maghiară (94,79%), existând în minoritate și vorbitori de ucraineană (4,97%). Note
Соловка

Со́ловка (укр. Соловка, словац. Saloka) — село в Чопской городской общине Ужгородского района Закарпатской области Украины. Население по переписи 2001 года составляло 825 человек. Занимает площадь 0,16 км². Персоналии Калман Калманович Шовш (1962—2011) — украинский учёный-гунгаролог, политик Ссылки Соловка на сайте Верховной рады Украины (укр.) Административно-территориальное устройство Закарпатской области (укр.)
Соловка

Со́ловка (словац. Saloka) — село у Чопській міській громаді Ужгородському районі Закарпатської області на річці Тиса. Відстань до райцентру становить близько 36 км і проходить автошляхом E573, з яким збігається М06. У селі на залізничній станції розташований пункт контролю Соловка на кордоні з Угорщиною. З угорського боку знаходиться пункт пропуску «Еперєшке», медьє Саболч-Сатмар-Береґ, на автошляху місцевого значення у напрямку Ньїредьгаза. Історія Вперше село згадується вже в грамоті від 1240 року, потім у 1464 році воно згадується як Залок. Село було королівським маєтком у 1240 році, подаровано королем Іштваном V Михайлу I із роду Розд. Згідно з усною традицією, тут було місце для переправ плотами через річку Тиса. Більша частина населення села прийняла реформатську віру. Реформатська церква була побудована в 1783 році в стилі бароко-класицизму замість старої кам’яної церкви. Політика Парламентські вибори, 2019 На позачергових парламентських виборах 2019 року у селі функціонувала окрема виборча дільниця № 210599, розташована у приміщенні клубу. Результати зареєстровано 664 виборці, явка 49,55%, найбільше голосів віддано за «Слугу народу» — 39,55%, за «Силу і честь» — 11,94%, за «Опозиційну платформу — За життя» — 10,45%. В одномандатному окрузі найбільше голосів отримав Йосип Борто (самовисування) — 81,25%, за Олександра Пекаря (Слуга народу) — 4,06%, за Михайла Фединця (Єдиний Центр) — 3,44%. Населення Населення за переписом 2001 року: 825 осіб. Чисельність населення станом на 2020 рік: 896 осіб. Влада Сільським головою є Біро Олександр Андрійович. Примітки