Batthyány-mauzóleum

A Batthyány-mauzóleum a budapesti Fiumei úti sírkert egyik nevezetes síremléke, Batthyány Lajos magyar miniszterelnök nyugvóhelye. Története Batthyány Lajost 1849. október 6-án végezték ki Pesten golyó általi halállal. Ugyan az osztrák kormányzat jeltelen sírba akarta temetni, erre végül nem került sor: titokban a pesti ferences templom kriptjában helyezték nyugalomra. A kiegyezést követően lehetőség nyílt Batthyány újratemetésére. 1870. június 9-én nyitotta fel a temetés megszervezésére felállított bizottság Királyi Pál elnökletével, a miniszterelnök fiának, gróf Batthyány Elemérnek (1847–1932) jelenlétében a sírt. A következőt találták 21 évvel az első temetés után: „A sírbolt szabad terére kihozatván, a koporsó teljesen széthullott; a tetem is már nagyon enyészetnek indult. Az elhunytnak szép nagy szakálla azonban teljes épségben fennmaradt, s annak színe is bizonyossá tevé az ugyanazonosságot. A koponya már szétmállott, de még mindig meglátszik azon golyó helye, mely a nemes éltet kioltá. A hulla fekete ruhába volt öltöztetve, s az öltözetdarabok közül a posztó mellény maradt meg legjobb épségben. Azonban a fekete bársony magyar kabát, melyben a vértanú elhunyt, szintén megismerhető.” Ünnepélyes keretek között átszállították a Fiumei úti sírkertbe, és újratemették egy egyszerű sírboltba. Ugyanakkor többen úgy vélték, hogy az első felelős magyar miniszterelnököt ennél több illeti meg, és hamarosan a Pesti Napló napilap szerkesztősége gyűjtést díszes síremlék kialakítására. A kiírt, nemzetközi pályázatot Schickedanz Albert nyerte meg. Az ő tervei alapján épült fel 1872 és 1874 között a mauzóleum neoreneszánsz stílusban. A síremlék anyagi források hiányában befejezetlen maradt. Eredetileg egy szobrot is akartak a sírra készíteni, ez azonban soha nem készült el. A síremlékben helyezték el a Batthyány család több más tagját is: Batthyány Lajos hároméves unokája, Beniczky Leát (†1888) özvegye, Zichy Antóniát (†1888) leánya, Beniczkyné Batthyány Ilonát (†1929) végül fia, Batthyány Elemért (†1932). Az 1980-as, és 1990-es években a sírboltot kétszer kirabolták, egy ízben Batthyány holttestét meg is csonkították. 2000-ben restaurálták a mauzóleumot, ekkor helyeztek el olyan részeket rajta, amelyeket még Schikendanz akart korábban. Az épület műemléki védelem alatt áll. A mauzóleum felső része a temető nyitvatartási idejében látogatható, magába a sírboltba a Nemzeti Örökség Intézete szervez alkalmanként idegenvezetéssel egybekötött kulturális sétákat. Képtár Források "Kiadványaink – Batthyány-mauzóleum". intezet.nori.gov.hu. Hozzáférés: 2022. január 12.. "Itt temették el véglegesen..." ikervarert.hu. Hozzáférés: 2022. január 12.. "Batthyány-mauzóleum". muemlekem.hu. Hozzáférés: 2022. január 12.. "Batthyány-mauzóleum". epa.oszk.hu. Hozzáférés: 2022. január 12.. "A Batthyány család mauzóleuma". kozterkep.hu. Hozzáférés: 2022. január 12.. "Építész és festő – 175 éve született Schickedanz Albert, a Hősök tere tervezője". pestbuda.hu. Hozzáférés: 2022. január 12.. "Akit háromszor temettek". demokrata.hu. Hozzáférés: 2022. január 12.. "Kinyílt a kripta". ng.24.hu. Hozzáférés: 2022. január 12.. A Pallas nagy lexikona. Szerk. Bokor József. Budapest: Arcanum – FolioNET. 1998. ISBN 963 85923 2 X [1] Magyar életrajzi lexikon I–IV. Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967–1994. [2] "Gyanúsítottakat tartóztattak le a Batthyány-mauzóleum kifosztásával kapcsolatban". Nógrád, 43. évfolyam, 186. szám, 1987. aug. 8. Hozzáférés: 2022. január 12.. "A mauzóleumok és a Fiumei úti sírkert". fiumeiutisirkert.nori.gov.hu. Hozzáférés: 2022. január 12.. További információk Tóth Vilmos: Fiumei úti sírkert, Nemzeti Emlékhely és Kegyeleti Bizottság, Budapest, 2008, ISBN 978-963-06-4675-8 Több mint temető. A Fiumei úti sírkert, Nemzeti Örökség Intézete, Budapest, 2017, ISBN 978-615-80441-2-7 Batthyány-mauzóleum. NÖRI-füzetek 6., Nemzeti Örökség Intézete, Budapest, é. n. [2010-es évek] Gábor Eszter: „...Megkezdjük, de bevégezni, létesíteni nem tudtuk.” Schickedanz Albert pályakezdése: a Batthyány-mausoleum. In: A Magyar Nemzeti Galéria évkönyve. (Művészettörténeti tanulmányok Mojzer Miklós hatvanadik születésnapjára.) Budapest, 1991. 277–281. o.