Арадски мученици

Арадски мученици (мађ. Aradi vértanúk) су били тринаест мађарских побуњеничких генерала које је погубила Аустријско царство дана 6. октобра 1849. године у граду Араду, тада делу Краљевине Мађарске (сада у Румунији), након Мађарске револуције (1848–1849). Погубљење је наредио аустријски генерал Јулијус Јакоб фон Хајнау. Сви су они били или активни војни официри или официри који су напустили Аустријску царску и краљевску војску. На крају Рата за независност, један од њих је имао чин генерал-потпуковника, једанаест њих је имало чин генерал-мајора, а један од њих је имао чин пуковника у Мађарској Домовинској армији. Пуковник Вилмош Лазар је класификован као генерал јер је командовао независним армијским корпусом на крају Рата за независност. С друге стране, победници нису званично признали ниједан њихов генералски чин. Међу мученицима, генерал-потпуковник Ерне Киш је био најстарији, пошто је претходно био пуковник Царске и краљевске војске, остали су имали ниже официрске чинове у заједничкој војсци. Истог дана, први одговорни мађарски премијер, Лајош Баћањи, погубљен је у Пешти. За комеморативну церемонију у Араду 6. октобра 1890. године, прослављени говор Лајоша Кошута је снимљен на грамофонски цилиндар док је био у егзилу у Торину. Цилиндар је такође однет у Арад, и тада су арадски комеморатори први пут чули глас Кошута, који је живео у егзилу: „...Не могу се поклонити у прашини мађарске Голготе...“. Позадина У историјском говору 3. марта 1848. године, убрзо након што су стигле вести о револуцији у Паризу, Лајош Кошут је захтевао парламентарну владу за Мађарску и уставну владу за остатак Аустрије. Револуција је почела 15. марта 1848. године, а након војних неуспеха током зиме и успешне кампање у пролеће, Кошут је прогласио независност 19. априла 1849. године. До маја 1849. године, Мађари су контролисали целу земљу осим Будима, који су освојили након тронедељне крваве опсаде. Међутим, наде у коначан успех су осујећене интервенцијом Русије. Након што су сви апели другим европским државама пропали, Кошут је абдицирао 11. августа 1849. године у корист Артура Гергејиа (Artúr Görgei), за кога је сматрао да је једини генерал способан да спасе нацију. 13. августа 1849. Гергеји је потписао предају у Вилагошу (сада Ширија, Румунија) Русима, који су предали војску Аустријанцима. На инсистирање Руса, Гергеји је поштеђен. Аустријанци су предузели одмазду над другим официрима мађарске војске.Предаја код Вилагоша Тринаест мађарских генерала погубљено је вешањем у Араду 6. октобра 1849. године, са изузетком Аристида Дешевфија (Arisztid Dessewffy) и још двојице, због њиховог пријатељства са принцом Францом де Паулом од Лихтенштајна. Вешање се сматрало понижењем, па су погубљени стрељачким водовима од 12 људи. Истог дана, гроф Лајош Баћањи (1806–1849), први мађарски премијер, погубљен је у Пешти у аустријском војном гарнизону. Кошут је побегао у Османско царство, тврдио је да је Гергеји једини одговоран за неуспех побуне, називајући га „мађарским Јудом“. Други, гледајући на немогућу ситуацију у којој се Гергеји нашао, били су саосећајнији. Рекли су да, с обзиром на околности, није имао другог избора осим предаје. У Араду на једном од јавних тргова налази се споменик мученицима, подигнут у знак сећања на генерале. Састоји се од колосалне фигуре Hungária, са четири алегоријске групе и медаљонима погубљених генерала. Мађари су почели да сматрају тринаест побуњеничких генерала мученицима због одбране слободе и независности свог народа. Већина генерала није била мађарског порекла, али су се борили за независну и, за своје време, либералну Мађарску. Барон Ђула Отрубај Хруби, који је такође погубљен у Араду, заправо је био Чех и говорио је немачки, док је Дамјанич био српског порекла а Карољ Кнезић хрватског. Годишњица њиховог погубљења обележава се 6. октобра као дан жалости за Мађарску. Генерали Предаја Мађарска војска се предала руским трупама на пољу Чигерселеш код Вилагоша, око 15 km северно од града. Генерал руске коњице Фјодор Васиљевич Ридигер се саветовао о месту, времену, начину и другим околностима предаје Мађара са својим начелником штаба, генералом Фроловим. Према њима би место предаје требало да буде на горе наведеном пољу, иза Панкоте, уз поток Чигер, тачно 13. августа, у 15 часова То је била велика увреда за царску страну, јер да су се Мађари предали њима, порука би била да је рат за независност против њих пропао, али порука предаје је била да више није могуће борити се против оружаних снага две велике силе. У писму Францу Јозефу од 16. августа, руски врховни командант Иван Фјодорович Паскевич позвао је аустријског цара да му помилује: „Нека се речи опроштаја и заборава изговоре са висине трона Вашег величанства.“ Дана 27. августа 1849. године, аустријски министарски савет је одлучио да је „дужност фелдмаршала барона Хајнауа да идентификује најкривље у Мађарској и Трансилванији.“ То је био један од главних разлога зашто су Аустријанци наредили да се мађарски генерали обесе уместо стрељањем на коју су официри имали право, након што су им Руси, упркос својим обећањима о супротном, предали своје заробљенике после извесног оклевања. …највећа строгост према компромитованим. Многе главе морају пасти попут истакнутих макових глава ако се преко њих пређе мачем. Милост је добра ствар, али прво морамо мало да издржимо. Не смемо да се устручавамо од крвопролића.. Феликс цу Шварценберг по налогу премијера, а уз одобрење Франца Јозефа, 13 мађарских хероја је изведено пред војни суд, осуђено на смрт и погубљено.. Најтеже питање је да ли све оне који су под истрагом треба казнити пуном строгошћу закона, смртном казном, или мање криви треба да трпе неку другу казну уместо смрти. У том погледу, могло би се уопштено рећи да најкривији треба да живе по закону, а у случају мање кривих, барону Хајнауу треба указати и поверити изрицање другачије казне." Војним судом је председавао Карл Ернст, главни судија. Пресуде је требало послати Јулијусу Јакобу фон Хајнауу, познатом међу својим војницима као Ајнхау (Беке), као опуномоћеном гувернеру Мађарске на потврду и потпис. Сви генерали су осуђени на смрт вешањем, упркос чињеници да је Десефију, на пример, обећано слободно повлачење пре него што се предао. Хајнау је, по препоруци војног суда, преиначио казне четворице својих смртних казни са посебног помиловања на стрељањем, што је било достојно војника. Генерал-потпуковник Ерне Киш је добио ово „помиловање” јер се никада није заправо борио против царских снага током Рата за независност, Аристид Десефи и Вилмош Лазар јер су положили оружје пред царским трупама, и коначно Јожеф Швејдел јер се борио против царских снага само у бици код Швехата, а након тога служио на административним положајима, и јер је као градски командант Пеште имао прилику да учини добру услугу аустријским официрима који су били ратни заробљеници. Егзекуције у Араду и погубљење грофа Лајоша Баћањија у Пешти нису случајно заказане за 6. октобар, већ су намерно извршене на прву годишњицу Треће бечке револуције 1848. године и атентата на царског министра рата Теодора Бајеа фон Латура, што је стога дан жалости због крвопролића револуције и рата за независност. Пресуда Пресуда на суђењу Лајошу Аулиху, Јаношу Дамјаничу, Аристиду Дежефију, Карољу Кнезићу, Ђерђу Ланеру, Вилмошу Лазару, Карољу Лајнинген-Вестербургу, Јаношу Ленкеју, Јожефу Нађшандору, Ернеу Пелтенбергу и Игнац Тереку је донешена 26. септембра 1849. године. Истовремено са њима је осуђен и генерал Андраш Гашпар. Он је осуђен на десет година затвора, али је касније помилован и доживео дубоку старост. Гашпар се касније присећао пресуде: „Прихватили су смртну казну са таквим поносом, као да су им све похвале прочитане. Током испитивања, када су се још надали да ће побољшати своју судбину, можда су деловали благо, али сада: сви су се стврднули попут гранитних стена.“ Ерне Киш и Карољ Вечеји су имали одвојена суђења: пресуде су изречене у оба њихова суђења 21. септембра 1849. године. Пресуда коју је под заклетвом војни суд, формиран по наређењу Високе царске краљевске војне команде, једногласно донео у случају доле именованих оптужених господа, вођа мађарске побуњеничке војске Лајош Аулих, рођен у Пожоњу, Мађарска, педесет седам година стар, католичке вероисповести, неожењен, ступио је у пешадијски пук цара Александра као каплар 1812. године, најмлађи потпуковник у истом пуку; Игнац Терeк, рођен у Геделу, жупанија Пешта, Мађарска, педесет четири године, католик, неожењен, потпуковник у Царском краљевском пешадијском корпусу, а најскорије локални управник утврђења у замку Комаром; Ђерђ Лахнер, рођен у Бестерцебањи, жупанија Зољом, Мађарска, педесет три године, католик, ожењен, отац једног детета, најскорије мајор и командант III. батаљона пешадијског пука којим је командовао царско−краљевски гроф Ференц Ђулаи Јожеф Швајдел, рођен у Сомбору, жупанија Бач, Мађарска, педесет три године, католик, ожењен, отац петоро деце, најскорије мајор у 4. хусарском пуку великог кнеза Шандора руског; Ерне Пелт фон Пелтенберг, рођен у Бечу, Аустрија, тридесет пет година, католик, ожењен, отац троје деце, најскорије капетан и командант чете у 4. хусарском пуку великог кнеза Шандора руског; Јожеф Нађшандор, рођен у Нађвараду, жупанија Бихар, Мађарска, четрдесет пет година, католик, неожењен, капетан и командант чете у 5. хусарском пуку, од 1847. у пензији; Карољ Кнезић, рођен у Великом Грђевцу, на територији Варашдсентђерђешког граничног пука, четрдесет једна година стар, католик, ожењен, отац двоје деце, последњи пут капетан у 34. коњичком пуку принца Пруског; Карољ гроф Лајнинген-Вестербург, рођен у Илбенштату, Велико војводство Хесен, тридесет година стар, лутеран, ожењен, последњи пут капетан у 31. коњичком пуку грофа Лајнингена; Аристид Дежефи, рођен у Чакању, жупанија Абаујвар, Мађарска, четрдесет седам година стар, лутеран, ожењен, раније капетан и командант чете у хусарском пуку Јозеф Венцел Радецки (гроф Радецки), у пензији од 1839. године; Јанош Дамјанич, рођен у Стазану, на територији 2. банског граничног пука, четрдесет пет година стар, грчке несједињене вероисповести, ожењен, без деце, најмлађи капетан и командант гренадирске чете у 61. Рукавинским соргијалским пуковима; коначно Вилмош Лазар, рођен у Нађбечкереку, у Банату, тридесет четири године стар, католичке вероисповести, ожењен, отац троје деце, дао је оставку у чину поручника у 34. пешадијском пуку 1843. године, а да није задржао свој официрски статус. „Сва ова оптужена господа признала су утврђене чињенице током истраге војног суда спроведене против њих, да су супротно заклетви коју су положили приликом ступања у царску краљевску војску, а у случају оптуженог Лазара, обавези издатој приликом напуштања службе, да се неће борити против трупа свог легитимног цара и краља, служили у редовима мађарске револуционарне војске […]“ Погубљења Игнац Терек је доживео срчани удар пре него што га је џелат могао докрајчити. Изрицање казни, начин и редослед погубљења били су засновани на детаљним разматрањима. Дамјанич је највише узнемирио царски двор, па би био последњи, али Хајнауова лична освета је то надјачала, па је гроф Вечеј био последњи погубљен. Смрт стрељањем (у пола шест ујутру) Вилмош Лазар главни официр (пуковник) Аристид Дежефи генерал Ерне Киш генерал Јожеф Швајдл генерал Дванаест војника је стајало у стрељачком строју окренуто ка њима са напуњеним оружјем, њихов командант је дао знак са мачем и одјекнуше пуцњи. Сва тројица, осим Ернеа Киша, падоше на земљу без живота. Ернеа Киша је хитац погодио само у раме, па су тројица војника стала директно испред њега и сва тројица су поново пуцала. Смрт вешањем (после шест ујутру) Генерал витез Ерне Пелтенберг Генерал Игнац Терек Генерал Ђерђ Лахнер Генерал Карољ Кнезић Генерал Јожеф Нађшандор Генерал Карољ Лејнинген-Вестербург Генерал Лајош Аулих Генерал Јанош Дамјанић Генерал Карољ Вечеји Казна Кароља Вечеија била је отежана чињеницом да је морао да гледа погубљење својих другова, па је обешен последњи. Генерали мученици су се смењивали у опраштању једни од других, Вечеји није имао никога од кога би се опростио, и према легенди, пришао је Дамјаничевом лешу и пољубио му руку, иако то извори не поткрепљују. Након погубљења, тела осуђених су изложена јавности као средство одвраћања. Увече 6. октобра, стрељани генерали су сахрањени у рововима, а обешени мученици су сахрањени на месту погубљења. Пошто је одећа погубљених била прикладна за џелата, тела обешених су свучена и постављена у подножје вешала, а стубови вешала су оборени поред њих. Руски цар Николај I покушао је да утиче на свог рођака, осамнаестогодишњег Франца Јозефа, да помилује осуђенике и изразио је своје негодовање због погубљења дипломатским каналима:„„Цара су осетљиво дирнуле нове вести грофа Медема о бројним војним погубљењима која су се догодила у Мађарској и да се лично увредио јер су ти изрази строгости упућени управо оним појединцима због којих је затражио помиловање од цара, нашег сувереног господара.“ Остали мученици из Арада Хајнауова кампања освете против официра мађарске војске није почела и завршила у Араду већ и на другим местима. Дана 20. августа, рођак породице Отрубај, витез мајор Ђула Хруби, бивши ађутант Артура Гергеија, упуцан је у главу у Темишвару. Између августа 1849. и фебруара 1850. године, у Араду су погубљена још три официра војске: 22. августа 1849. пуковник Норберт Ормаи, командант ловачких пукова војске, познат је и као први мученик Арада, 25. октобра 1849. пуковник Лајош Казинци, син Ференца Казинција, познат је као петнаести мученик Арада и 19. фебруара 1850. потпуковник Лудвиг Хаук, ађутант генерала Јожефа Бема. Генерал-мајор Јанош Ленкеји такође је умро у затвору Арадског замка, није погубљен јер је полудео у затвору. Споменик и гробница арадских мученика Након погубљења, тела четворице генерала су уклоњена са вешала. На том месту је 1849. године подигнут крст, који је 1871. године замењен спомен-каменом. Године 1881. на тада познатом месту погубљења подигнут је обелиск. Године 1912. у замковском рову пронађени су посмртни остаци два виша официра, а 1932. године поплава реке Марош избацила је неколико гробова на површину. Остаци једанаест мученика (са изузетком почивалишта Ернеа Киша у Елемиру и Аристида Дешефија у Маргоњи) положени су на вечни починак у крипту саграђену у Араду, у Спомен-обележју арадских мученика, 6. октобра 1974. године. Данашњи споменик у Араду је откривен 1890. године, када је прочитан и чувени говор Лајоша Кошута Обичаји Легенда каже да су, док су револуционарне вође погубљене, аустријски војници пили пиво и арогантно куцали својим пивским чашама у знак прославе пораза Мађарске. Мађари су се стога заветовали да се више неће здравити куцањем док пију пиво у наредних 150 година. Ово је било веома тужно и увредљиво за Мађаре. У стварности, међутим, нема никаквих информација о овом догађају, а историчари сматрају да је мало вероватно да се догодио. Историчар Роберт Херман је спекулисао да су произвођачи вина који су се надали повећању профита били ти који су популаризовали традицију. Иако је завет Мађара наводно истекао 6. октобра 1999. године, у пракси се ова традиција и данас спорадично практикује. Референце Литература Спољашње везе Арадски мученици на mek.oszk.hu Роберт Херман: Царева одговорност – Франц Јозеф I и одмазда Роберт Херман: Погубљења 1849–1850. Роберт Херман: Мученици револуције и рата за независност 1848-49 – 6. октобар. Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (24. октобар 2015) Меморијална церемонија у Араду 1890. године Сећање на мученике из Арада током периода дуализма Дан сећања на мученике из Арада Пресуда мученицима из Арада „Нешто као из хорор филма догодило се са телом једног од мученика из Арада”. „Једанаесторо од тринаест мученика из Арада сада је сахрањено на једном месту.”. „Како су откривени гробови мученика из Арада?”. 6. октобар – песме Преглед јавних простора названих по Арадској тринаесторици Извештај Лајоша Бартуца, о антрополошком вештачењу спроведеном приликом ексхумације скелетних остатака арадских мученика 20-23. октобра 1913. године Арадски замак данас Ко је умро за тебе? (видео) Арадски мућеници (MEK) Петер Закар: Црквене жртве Хајнауа Хајнауов предлог Францу Јозефу