Limburgi dóm

A limburgi Szent György-székesegyház, rövidebb és közismertebb nevén limburgi dóm (németül: Georgsdom) 1827 óta a Limburgi egyházmegye székesegyháza. A templom Limburg an der Lahn óvárosa, a limburgi kastély mellett helyezkedik el, a Lahn folyó feletti mészkősziklán való magas fekvése miatt a dóm messziről látható. Különleges módon hét tornya van, több, mint bármelyik másik templomnak Németországban. Jelenlegi formáját egy korai román stílusú bazilika korai gótikus átépítése során nyerte el. Annak ellenére, hogy különleges építészeti története csak a 21. században derült ki, az épület összképe illeszkedik a rajnai átmeneti stílusba. Wilhelm Lübke 1860-ban a stílus legragyogóbb képviselőjeként jellemezte. Korai gótikus jellegét már Georg Dehio is leírta 1911-ben. Története Előzmények Azt, hogy mikor épült az első templom a Lahn feletti „Limburger Felsen” szikláján, azt már nem lehet pontosan meghatározni. A koblenzi Kastorstift nekrológjában szereplő információ szerint már Hetti trieri érsek (814–847) felszentelt egy templomot Szent György tiszteletére a „Lympurgensis” nevű helyen. A 9. századi templomépítésre legfeljebb közvetetten utalnak a mai templom alatt, a Mihály-kápolna környékén feltárt karoling kori temetkezések. Az épület maradványai azonban hiányoznak, csakúgy, mint a pontos helyre és a templom védőszentjére utaló jelek. Mivel a felsorolt szentelési hírt csak a 16. században írták le, az épület teljes egészében vitatott a kutatásban. A kolostor alapítása után nem sokkal megkezdődött a kolostortemplom építése. Ezt támasztja alá az is, hogy I. Ottó császár 940-ben kelt adománylevelében megemlíti a templom védőszentjét, Szent Györgyöt. Akkoriban a román stílusú templom valószínűleg már elkészült. A korai romantika és gótika kora A 11. században a sziklás dombon egy korai román stílusú oszlopos bazilika épült, amelyben a korábbi épület hajója megmaradt. A hozzá tartozó imaház egy dokumentált, ma már nem látható felirat szerint 1058-ban lett felszentelve. A katedrális kincstárában található egy 11. századi ólom ereklyetartó, amely egy sematikus templommodell formájú, és egy felirattal van ellátva, amely Heinrich grófot méltatja az új „templum” alapítójaként és építőjeként. Ez a bazilika (kivéve a legkeletibb részét) már akkor is ugyanolyan kiterjedésű volt, mint a mai templom, és a külső falak nagy része, a nyugati tornyoktól a keleti kápolnákig és a kereszthajóig egészen a karzat szintjéig megmaradt. A kereszthajó kápolnái a leomlott kórusok csonkjai. Csak a kórus körfolyosója épült újjá a korai gótikus átépítés során. A román kórusfal alsó részei kőpadokkal az emeleti kórus árkádjai alatt megmaradtak. A dendrokronológiai vizsgálatok eredményei szerint 1190 előtt kezdődött meg az átépítés, amelynek eredményeként a limburgi székesegyház mai formáját elnyerte. Ez csak körülbelül tíz év késéssel történt a laoni székesegyház építésének megkezdéséhez képest, amely a limburgi empóriumos bazilika belső terének kialakításakor mintaként szolgált. Ehhez hasonlóan a limburgi székesegyház is rendelkezik empóriumokkal, amelyek Franciaországban az első stílusfázis, a gothique primitif jellemzői, valamint ablak nélküli trifóriumokkal, amelyek Franciaországban a gothique classique jellemzői. A régi külső falakat új, gótikus ablaknyílásokkal látták el. A nyugati tornyokban a megmunkálás nyomai azt mutatják, hogy statikai problémák miatt az egyik-másik ablak kibővítést megszakították. A mai nyugati portál aszimmetrikus elhelyezkedését a korábbi román stílusú bejárat kiszélesítésének kompromisszumaként értelmezik. Az új boltozatok régi falakhoz való rögzítése is kompromisszumokat igényelt: a szentélykörüljáró és a kórus emelvényének keresztboltozatai olyan szabálytalanságokat mutatnak, amelyek az akkori új építményekben nem találhatók meg. Hasonló a helyzet a hajó ferde beépítésű támpillérei esetében is. A középső hajó pillérei közötti távolságok is szabálytalanságokat mutatnak, és a trifórium eleinte nem szerepel a tervrajzon, majd a már megkezdett építkezés során utólag hozzáadták. A templomépítés szabálytalanságainak lehetséges magyarázata az a kísérlet, hogy Konrad Kurzbold alapító sírját a lehető legközelebb a középponthoz tartották, hogy abból vallási és politikai legitimációt meríthessenek. A régi Konrád-kori hajó, amely nagyjából a mai hajó középső részének területét foglalta el, ebben az építési szakaszban került lebontásra. 1230-ban az akkori Trieri érsekség egyik legfontosabb templomának építése nagyrészt befejeződött. A szentelést 1235-ben Theoderich von Wied trieri érsek végezte. A templom védőszentjei Szent György és Szent Miklós voltak. Az átépítés fő támogatója a kórusurak alapítványa volt. Első alkalommal bizonyítható a limburgi polgárság részvétele is. Ez többek között a kereskedők tipikus védőszentje, Szent Miklós patrónusságában és a limburgi plébániatemplom első említésében tükröződik 1227-ben, vagyis az építkezés befejezésekor. Emellett az Isenburg-család is részt vett az építkezésben, akik kapcsolatban álltak a Laon közelében található Prémontré apátságával. A 14. századtól napjainkig A sziklás dombtető a 13. században, a dóm építésekor még valamivel tágasabb volt, mint ma. Azonban újra és újra sziklaomlások történtek, amelyek során – legutóbb 1770-ben – néha egész épületek zuhantak a mélybe. A kereszthajók saroktornyai egy tervváltozás kifejeződésének tekinthetők. A 13. században mindössze a két északi torony épült meg, a déliek viszont csak 1863-ban. Tíz évvel később, az 1870-es évekbeli restaurálás során lebontották az északi oldalsó hajóhoz épített káptalani termet. Az így felszínre került külső falat, eltérően a 13. század eleji gótikus átépítéstől, neoromán stílusban alakították ki. Ugyanezen restaurálás során minden külső vakolatot levertek az épületről. A napvilágra került falazat nagyon egyenetlen volt, mivel a 13. században itt nem tervezték látható falazatot. Hamarosan a fedetlenné vált falak pusztulni kezdtek. 1906-ban részletes fényképes felmérést végeztek a falazatról, amelyből a középkor után a folyamatos időjárás hatására nem feltűnő, építészettörténetileg fontos részletek látszottak. 1930 körül fontolóra vették a vakolat újbóli felhordását, és egyes helyeken kipróbálták. A dóm 1968–1972 között kapott új vakolatot és középkori mintára készült színezést. A dóm a hesseni műemlékvédelmi törvény alapján műemléknek minősül. Építészeti jellemzői A dóm háromhajós bazilikális elrendezésű, amely román és kora gótikus elemeket ötvöz. Nyugati előcsarnokkal és félkörívesen záródó kórussal rendelkezik, amely körül szentélykörüljáró fut. Külső méretei 54,5 méteres hosszúságával és 35,4 méter szélességével meglehetősen szerények. Az épület gazdagon tagolt, és hét torony emelkedik ki belőle. A hetes szám többek között a szentségek számát jelenti. A nyugati homlokzaton található két nagy torony 37 méter magasra emelkedik, és jellegzetes ikertornyos homlokzatot alkot; ilyen ikertornyos homlokzatok gyakran találhatók Rajna-vidéken, például Xantenben, Andernachban vagy Koblenzben. A nyolcszögletű, hegyes torony a négyezet felett középen magasodik minden más torony fölé. Jelenlegi 66 méteres magasságát azonban csak akkor érte el, amikor 1774-ben egy villámcsapás után 6,5 méterrel megemelték. A déli kereszthajó sarkain álló tornyokat 1863-ban építették. Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Limburger Dom című német Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.