Opatství Saint-Georges (Boscherville)

Opatství svatého Jiří v Boscherville (francouzsky Abbaye Saint-Georges de Boscherville) je historický klášterní komplex, který se nachází na území francouzské obce Saint-Martin-de-Boscherville v departementu Seine-Maritime v regionu Normandii. Zdejší monumentální klášterní kostel se dochoval v naprosto unikátní čistotě – je téměř stoprocentně postaven v ryzím románském slohu. Celý sakrální areál požívá nejvyšší vícenásobné státní památkové ochrany (Monument historique): 1840: Zápis samotného románského klášterního kostela na vůbec první národní seznam památek Francie; 1862: Samostatná památková klasifikace křížové chodby; 1875: Oficiální zápis a ochrana jedinečné románské kapitulní síně; 1987: Památková evidence dotčených katastrálních parcel klášterního areálu; 1989: Komplexní zanesení a plošná ochrana všech archeologických podzemních pozůstatků, reliktů a dochovaných hospodářských budov konventu. Do náročné a delikátní památkové obnovy zdevastovaného areálu se v letech 1987 až 1988 masivně zapojili mezinárodní dobrovolníci z renomovaného francouzského památkářského sdružení Chantiers Histoire et Architecture Médiévales (C.H.A.M.). Dějiny Stavební archeologie pohanského naleziště Nejstarší lidská přítomnost na tomto posvátném místě sahá až do gallo-románské epochy. Již v průběhu 1. století n. l. zde vyrostl čtvercový pohanský chrám obklopený otevřeným dřevěným pasážovým ochozem (ochozovou galerií). V průběhu 2. století byla tato stavba nahrazena staticky masivnějším gallo-románským chrámem typu fanum. Po pádu římského impéria a s nástupem franské křesťanské éry byla přímo do centrální vnitřní svatyně tohoto pohanského fana vestavěna první raně středověká křesťanská hrobová kaple. Archeologické výzkumy bezpečně prokázaly, že lokalita byla nepřerušeně využívána od 1. do 3. století jako pohanské kultovní centrum a od 7. století se stala dějištěm nepřetržitého budování navazujících křesťanských staveb, které tvoří přímé základy pozdějšího slavného opatství. V roce 1055 usadil normanský velmož Raoul de Tancarville (zvaný též Raoul-le-Chambellan) do této staré farní hrobové kaple (která vykazovala skromné rozměry 15,50 × 7,50 metru) první stálou komunitu světských kanovníků. Když se tato svatyně stala pro rozrůstající se sbor příliš těsnou, byla na základech starověkého římského chrámu vybudována velkolepá goticko-románská kolegiátní svatyně zasvěcená svatému Jiří. Její původní kněžiště s rovným závěrem se v základech nacházelo přímo pod podlahou současné kapitulní síně a stavbu doplňovala menší kvadratura křížové chodby. Tento stavební postup detailně a s obrovskou přesností popisuje dochovaná vzácná zakládací listina z roku 1080. V první fázi se kanovníci intenzivně věnovali kazatelské a vzdělávací činnosti, přičemž se opírali o politickou i finanční pomoc místní vysoké aristokracie. Jakmile však kapitula zbohatla a získala obrovský mocenský vliv, popudila proti sobě své původní šlechtické mecenáše. Světský způsob života kanovníků navíc nedokázal ideově odolat obrovskému soudobému rozmachu reformovaného mnišství, které do Evropy přinášelo nové duchovní hodnoty přísné apoštolské chudoby a asketického komunitního života. Stejně jako v Boscherville tehdy z mapy Normandie během reformy úplně zmizelo na třicet velkých světských kolegiátních kapitul. V letech 1113 až 1114 je Guillaume de Tancarville, nejvyšší komoří anglického krále Jindřicha I. Beauclerca, z chrámu nekompromisně vyhnal, aby na jejich místě založil plnohodnotné benediktinské opatství svatého Jiří. Zlatý věk benediktinského opatství Normanský komoří Raoul de Tancarville (zemřelý kolem roku 1066) zajistil nejstarší nadační majetek kláštera bohatými pozemkovými donacemi ještě pro otcovu původní kolegiátní kapitulu svatého Jiří. Jeho syn Guillaume I. de Tancarville (cca 1075–1129), který zastával prestižní úřad nejvyššího dědičného komořího pro Normandii i Anglii, pak kolem let 1112–1113 přetransformoval kapitulu na monumentální samostatné opatství: S. GEORGIUS DE BALCHERI-VILLA. Díky jeho mimořádnému politickému patronátu a vlivu u dvora přilákal nový klášter obrovské množství šlechtických darů, mezi nimiž vynikala donace anglického krále Jindřicha I., který benediktinům daroval vysoce lukrativní námořní přístav Bénouville. Klášterní chrám se stal rovněž oficiálním rodovým pohřebištěm celého knížecího rodu Tancarville. Původní světské kanovníky v Boscherville nahradil sbor deseti přísných benediktinských mnichů, kteří sem byli povoláni ze slavného mateřského opatství Saint-Évroult. Mateřský klášter se sice pokoušel Boscherville právně degradovat a udržet jej v pozici pouhého podřízeného převorství, nicméně zakladatelé z rodu Tancarville svými obřími finančními dary umožnili prvnímu boschervillskému opatovi Louisovi (v úřadu 1114–1157) vybudovat naprosto samostatný, velkolepý románský chrám i navazující konventní budovy. Jeho nástupce, opat Victor (v úřadu 1157–1211), který do kláštera přišel z řádového domu Saint-Victor de Caux, vyzdvihl úroveň opatství na samotný vrchol – nechal vystavět novou kvadraturu křížové chodby, reprezentativní klášterní konventní křídlo, ale především novou kapitulní síň, která podává jasné svědectví o jeho mimořádném rafinovaném uměleckém vkusu a v jejíž podlaze byl po své smrti také osobně pohřben. Při moderním archeologickém otevření jeho hrobky byla v rakvi objevena nádherná, mistrně gravírovaná a cizelovaná opatská berla zhotovená z drahé mosazi na samém počátku 13. století. Během svého patnáctiletého opatství musel následující opat Richard I. tvrdě bránit plnou autonomii kláštera, kterou se stále pokoušelo právně napadnout mateřské opatství Saint-Evroult; tyto vleklé územně-právní nároky definitivně ukončila až slavná papežská bula Honoria III. z roku 1225, která boschervillským benediktinům přiřkla plnou nezávislost na mateřském opatství. V interiéru klášterního kostela pak byla v roce 1235 původní románská tesařská klenba (otevřený krov) nahrazena monumentální, staticky pokročilou raně gotickou žebrovou klenbou. Od samotného založení kláštera až do roku 1244 se tak rozkládá vůbec nejprosperovanější, nejbohatší a umělecky nejplodnější epocha v dějinách celého boschervillského opatství. Období úpadku (13. až 15. století) Obrovský příliv finančních darů a pozemkových odkazů, který klášter těšil pod dřívější normanskou správou, se výrazně zpomalil v období, kdy rod Tancarville převzal úřad nejvyšších komořích anglického krále. Guillaume IV. de Tancarville navíc začal své mecenášské zájmy dělit a upřednostňoval žebravý řád františkánů v Rouenu. Mezi lety 1249 a 1269 prováděl rouenský arcibiskup Eudes Rigaud v klášteře téměř každoroční přísné metropolitní vizitace a opakovaně v konventu konstatoval těžkou řádovou nekázeň a morální rozklad. Počet mnichů klesl na pouhých dvacet, benediktini porušovali klauzuru a umožňovali cizím osobám volný přístup do kvadratury křížové chodby. Zbytky z opatského stolu již nebyly charitativně distribuovány chudým, ale mniši je darovali svým světským sluhům. Klášter navíc prokazatelně postrádal kvalitní, úplnou a nepoškozenou Bibli určenou pro povinné společné čtení v refektáři, a sám tehdejší opat svévolně opouštěl společné bohoslužby a bojkotoval zejména ranní oficia (matutina). Arcibiskup mnichům pod hrozbou trestů nařídil okamžitou nápravu poměrů; při vizitaci v roce 1267 již prelát s uspokojením konstatoval, že řádová disciplína byla plně obnovena. V roce 1305 vymřel rod Tancarville po meči a klášter ztratil své nejvěrnější zakladatele. Patronátní právo a držba panství přešly na šlechtický rod d'Harcourt a posléze na knížecí dům Orléans-Longueville, který na klášter štědře pamatoval, pročež boschervillské opatství natrvalo včlenilo heraldické znaky těchto svých nových novověkých mecenášů do svého vlastního klášterního znaku. Při oficiální státní návštěvě francouzského krále Karla V. v roce 1322 však v konventu žilo již pouhých deset až patnáct řeholníků. V roce 1390 byl klášter z finančních důvodů nucen prodat vůbec poslední dceřinné převorství na půdě Anglie, které si dokázal udržet od dob normanského záboru; toto panství se nacházelo v rurální osadě Edith Weston v hrabství Rutland. V roce 1412 dosáhl opat Guillaume-Étienne u papežské kurie významného privilegia – pro sebe i všechny své nástupce získal právo nosit při liturgii pontifikální berlu a biskupskou mitru. Během stoleté války byly veškeré venkovské držby a polnosti opatství brutálně zdevastovány nepřátelskými vojsky a klášter musel vynaložit obrovské sumy na nouzové opravy poškozeného kostela a křížové chodby. V průběhu 15. století klesl počet mnichů na historické minimum – v konventu zůstalo pouhých osm řeholníků, kteří již nebyli fyzicky schopni plnit složité závazky, zádušní mše a fundace uložené dřívějšími mecenáši. Řeholní povolání však na sklonku středověku zaznamenala nový rozkvět; v roce 1502 stoupl počet mnichů na dvanáct a v roce 1530 v klášteře žilo již dvacet plnoprávných řeholníků. Antoine Bohier byl vůbec jediným z regulérních boschervillských opatů, který dosáhl nejvyšších mezinárodních církevních poct a zemřel v kardinálské hodnosti jako arcibiskup v Bourges. V letech 1506 až 1535 stál v čele kláštera významný opat Antoine Le Roux (jehož umělecky hodnotná figurální náhrobní deska se v interiéru dochovala dodnes), který nechal kompletně v pozdně gotickém duchu přestavět poničenou část kvadratury křížové chodby. Jeho smrtí se v Boscherville definitivně uzavírá staletá linie samostatných, svobodně volených regulérních opatů. Éra komendatury a pustošení za náboženských válek Následné uvalení institutu komendatury znamenalo pro klášter těžkou ránu. Král od té doby jmenoval do čela kláštera světské vysoké šlechtice či cizí hierarchy (tzv. opaty komendátory), kteří převorství užívali výhradně jako lukrativní zdroj osobních finančních příjmů (obročí). Jejich ekonomické zájmy byly zcela odlišné od potřeb řeholní komunity. Tito preláti v klášteře téměř nikdy fakticky nežili a zdržovali se buď ve svých vzdálených palácích, na biskupských dvorcích nebo na podstatně bohatších prebendách; tito muži navíc téměř nikdy nebyli členy benediktinského řádu. V samotném Boscherville byl komendátor zastoupen dosazeným převorem, což vedlo k úplné ztrátě vnitřní motivace, úpadku morálky a drastickému rozvolnění řádové disciplíny. Mezi těmito komendatárními opaty figurují například i dva mocní kardinálové z proslulého italského knížecího rodu d'Este, kteří do Boscherville s největší pravděpodobností v životě osobně vůbec nevkročili. Další totální katastrofu pro klášterní areál přinesly krvavé hugenotské války. V letech 1562–1570 byli mniši nuceni z konventu uprchnout a skrývat se v lesích před fanatickou zuřivostí útočících protestantů. Hugenoti románský kostel kompletně znesvětili, surově ho oloupili o veškeré drahocenné paramenta, zlatnické poklady a historický mobiliář a všechny okolní budovy do základů vydrancovali. V roce 1590 se protestantská vojska pokusila kamenný kostel vyhodit do povětří a zapálit; ničivý požár tehdy zcela strávil budovu opatského paláce, renesanční část křížové chodby a obytné trakty řeholníků, které zůstaly v troskách. Barokní obnova maurinskou kongregací (17. a 18. století) V roce 1625 se v důsledku absolutní absence údržby nebezpečně staticky rozestoupilo osm klenebních patek gotické žebrové klenby v hlavní lodi, která hrozila okamžitým zřícením do lodi. V letech 1626 až 1676 se novým opatem komendátorem stal Louis de Bassompierre, biskup ze Saintes, který do Boscherville vizionářsky uvedl přísnou, vysoce intelektuální a reformní katolickou kongregaci svatého Maura (mauristy) a zahájil velkolepou barokní rekonstrukci zničených konventních budov. V roce 1659 maurinská kongregace, která před zánikem úspěšně zachránila stovky francouzských středověkých klášterů, uzavřela složitou právní smlouvu s dosavadními starými mnichy. Ti si v areálu směli doživotně ponechat své staré zvyky a právo jmenovat vnitřního převora; reformovaní mauristé se v Boscherville definitivně usadili 1. prosince 1660. V roce 1690 položil kníže Jean-Louis-Charles d'Orléans-Longueville (vznešený syn slavné vévodkyně de Longueville) základní kámen k monumentálnímu novému baroknímu konventnímu křídlu, do jehož dispozice byla mistrně integrována nová kapitulní síň a rozsáhlé společné ložnice v patře. Kolem budov byly francouzskými architekty velkoryse vytyčeny slavné terasové barokní zahrady a románský kostel obdržel luxusní barokní řezbářský a sochařský mobiliář. Samotný vévoda de Longueville, který trpěl těžkou duševní méněcenností a slabomyslností, byl v roce 1672 oficiálně izolován od veřejného života a zbaven svéprávnosti, přičemž svá rodová práva prvorozenectví podstoupil bratru. V boschervillském opatství mu byl vyhrazen samostatný, luxusně zařízený barokní trakt s vlastním služebnictvem, v němž pod diskrétním dohledem mnichů v roce 1693 také zemřel. Revoluční zkáza, záchrana a proměna na farní chrám V roce 1790 klesl počet maurinských mnichů v Boscherville na pouhých sedm. Dne 13. února 1790 vydalo revoluční Národní shromáždění radikální celostátní dekret, kterým v celé Francii oficiálně zrušilo a zakázalo veškeré kontemplativní řeholní řády, což znamenalo okamžitý právní zánik i pro opatství svatého Jiří. Dne 28. dubna 1790 vstoupili do areálu revoluční úředníci obce Saint-Martin-de-Boscherville, sepsali podrobný inventář majetku a mnichům nekompromisně oznámili, že na půdě kláštera okamžitě ztrácejí jakákoli práva a musejí budovy opustit. Při následné nucené veřejné dražbě (adjudikaci) národního majetku, z níž byl naštěstí vyjmut samotný velký klášterní kostel, zakoupil rozsáhlé barokní konventní budovy, opatský palác, nádvoří a zahradní terasy bohatý soukromý kupec a továrník z Rouenu. Ten do velkolepé maurinské barokní budovy okamžitě instaloval hlučné stroje textilní mechanické manufaktury. Protože románský klášterní kostel se nacházel v perfektním stavebním stavu, disponoval kompletním cenným mobiliářem a velkými kůrovými varhanami, zatímco starý vnitroměstský farní kostelík v Saint-Martin-de-Boscherville ležel v naprostých ruinách, přijali místní obyvatelé a farníci vizionářské rozhodnutí: prohlásili obří opatský chrám za svůj nový farní kostel. Původní starobylý farní kostelík byl následně proměněn na státní revoluční výrobnu ledku pro potřeby válečného dělostřelectva. Dne 20. prosince 1791 farní rada oficiálně schválila dekret, na jehož základě se následující neděli všichni farníci poprvé hromadně sešli k řádné liturgii v interiéru opatského chrámu, což budovu trvale zachránilo před demolicí. Obrovskou uměleckou a architektonickou hodnotu tohoto románského klenotu si rodící se moderní společnost plně uvědomila díky nadšeným literárním a vědeckým referencím z období romantismu 19. století: obdivné pasáže o chrámu sepsali v roce 1820 spisovatelé Taylor a Nodier ve svém slavném díle Malebné a romantické cesty ve staré Francii (Voyages pittoresques et romantiques dans l'ancienne France), dále hrabě de Laborde ve své monografii Monumenty Francie (1816–1826) a zejména slavný anglický kreslíř a archeolog John Sell Cotman, který v roce 1822 v Londýně publikoval detailní, vysoce precizní architektonické kresby a veduty románských kostelů v knize Architectural Antiquities of Normandy. K nim se přidal zakladatel moderní francouzské archeologie Arcisse de Caumont ve svém vědeckém časopise Bulletin monumental. Hospodářské zázemí a světský majetek Opatství svatého Jiří disponovalo v dobách své největší slávy obrovským nemovitým i finančním majetkem (temporálem). Klášter vlastnil podací právo (patronát) a právo na výběr farních desátků celkem u 28 kostelů v rouenské arcidiecézi a u jednoho kostela v diecézi Lisieux. Do jeho přímého vlastnictví patřilo osm podřízených převorství či kaplí, tři zámořská převorství a panská sídla (manory) na půdě Anglie, reprezentativní palác (hotel) v Rouenu, celá síť vodních mlýnů, rozsáhlé polnosti, výhradní práva rybolovu a trvalé osvobození od placení mýtného na normanských cestách. Mniši měli rovněž výsadní právo na bezplatnou těžbu stavebního i palivového dříví v královském lese Roumare, patřily jim desátky z výnosů lesů v Lillebonne, Fécampu a Montebourgu a obrovské finanční příjmy jim plynuly z masových milodarů věřících během každoročních velkolepých oslav svátku patrona kláštera, svatého Jiří. Na počátku 18. století vykazovalo toto klášterní hospodářství stabilní roční čistý výnos přibližně 10 000 tourských liver. Heraldika a sfragistika Klášterní erb Blasonování znaku: V červeném poli stříbrný srdeční štítek, obklopený lemem (orlem) z osmi zlatých prohnutých lístků. Za štítem se tyčí zlatá opatská berla postavená kůlem. Jedná se o původní erb hlavních zakladatelů kláštera, dědičných normanských komořích z rodu Tancarville. Vývoj klášterních a opatských pečetí Sfragistická sbírka dochovaných klášterních listin podává podrobný přehled o vývoji úředních pečetí: Opat Jean (1308): Dochoval se pouhý fragment velké kruhové nápisové pečetě o průměru 55 mm. Zobrazuje klasický ikonografický typ sedícího opata na částečně setřeném pečetním poli; pečeť je zavěšena na plné moci pro zasedání generálních stavů z roku 1308. Klášterní konventní pečeť (1387): Kruhová pečeť o průměru 28 mm. Zobrazuje patrona chrámu, svatého Jiří v plné rytířské zbroji, jak z jedoucího koně bodá svou válečnou kopí do chřtánu přemoženého draka. Opat komendátor Henry d'Espinay de Saint-Luc (1682): Osobní pečeť s barokním štítem protnutým zkosenou krokví, který je korunován a provázen insigniemi biskupské mitry a opatské berly; celá tato kompozice je uložena v ozdobné kartuši lemované dvěma palmovými ratolestmi. Opat komendátor Henri-Charles de Cambon de Coislin (1687): Pečeť nese znak dělený do tří polí s dvouřadým heroldským šachováním; štít korunuje mitra s berlou a po stranách ho symetricky objímají dvě palmové ratolesti. Konventní úřední pečeť (1759): Nese latinský obvodový nápis SIGILLVM.ABBATIÆ.STI.GEORGII (Pečeť opatství svatého Jiří) a zobrazuje tradiční výjev svatého Jiří na koni bojujícího s drakem. Závěrečná pečeť kapituly (1785): Opatření z předvečer revoluce vykazuje štít obklopený věncem (orlem) zlatých hvězd, který nese v srdečním štítku menší štítek s plastickými listovými rozvilinami. Celý erb převyšuje honosná hraběcí koruna, po jejíchž stranách jsou osazeny liturgická mitra a berla, to vše uloženo v rokokové kartuši doprovázené dvěma kvetoucími ratolestmi. Architektonické vytvarování a dispozice areálu Vývoj od pohanské svatyně k benediktinskému klášteru Lokalita boschervillského opatství představuje kontinuálně využívané posvátné území již od 1. století n. l. V této nejstarší pohanské éře se v místech severní části dnešní hlavní lodi nacházel čtvercový gallo-románský chrám s otevřeným dřevěným pasážovým ochozem. Ve 2. století byl tento objekt nahrazen monumentálnějším kamenným chrámem typu fanum s ochozovou galerií a ve druhé polovině 11. století goticko-románskou kolegiátní svatyní, doplněnou o kvadraturu křížové chodby a přilehlé dřevěné konventní trakty. Tato stará kolegiátní kapitula byla od roku 1160 postupně zcela snesena (zarovnána se zemí), aby uvolnila místo pro zbrusu nový velkolepý benediktinský klášterní komplex. Ten prošel dílčími stavebními úpravami v průběhu 16. a 17. století, až nakonec v 18. století reformovaní mauristé vybudovali monumentální, jednotné barokní křídlo, které v sobě plně integrovalo veškeré tehdejší vnitřní řeholní a komunitní funkce. Celkový půdorysný rozvrh dochovaných budov i rozsáhlé podzemní archeologické vykopávky dokládají mimořádnou hustotu a koncentraci vnitřní zástavby. V průběhu téměř dvaceti století se zde plynule stavělo, rituálně bořilo, stavebně modifikovalo a funkčně proměňovalo využití jednotlivých prostor. Velmi podmanivou stavebně-historickou hypotézou badatelů zůstává, že jedno ze zaniklých palácových křídel s privátní kaplí sloužilo jako výhradní rezidence rodiny zakladatelů – dědičných normanských komořích z rodu Tancarville. Vnitřní organizace a provoz celého opatství striktně respektovaly řeholi svatého Benedikta. Ta nekompromisně vyžadovala striktní oddělení řeholního života (klauzuru) kolem ústředního rajského dvora s křížovou chodbou. Tento ochoz přímo propojoval a zpřístupňoval eucharistický chór (presbytář) klášterního kostela, umožňoval rychlý a bezprostřední přístup z mnišských ložnic (dormitářů) do lodi pro náročné noční chvály a oficia a zajišťoval přímý průhled z křížové chodby do kapitulní síně, aby žádný člen komunity nemohl přehlédnout shromáždění kapituly. Kvadratura plynule navazovala na společné prostory každodenního života – společnou jídelnu (refektář), vytápěnou hovornu a bohatou klášterní knihovnu. Celý tento funkční sakrální komplex ideálně dotvářela velkolepá terasová barokní užitková a botanická zahrada mnichů. K severnímu rameni příčné lodi kostela bezprostředně přiléhá monumentální románská kapitulní síň, která se otevírá přímo do křížové chodby s ústřední studnou. V patře nad ní se rozkládaly ložnice mnichů. Souběžně s podélnou osou kostela byl vybudován refektář, nad nímž se v patře nacházely obytné cely a knihovna. Pozdnější barokní výstavba obřího východního křídla ze strany mauristů dokázala všechny tyto rozptýlené středověké řeholní funkce materiálně unifikovat a sloučit pod jednu střechu, aniž by jakkoli narušila tradiční staletý vnitřní provoz monastýru. Světští návštěvníci kláštera, vznešení hosté, laičtí bratři (konvrši) a klášterní sluhové měli přímý, od řeholníků oddělený přístup do prvních sedmi klenebních polí hlavní lodi kostela. Vstupovali přes společné hospodářské nádvoří, které zajišťovalo přístup k opatskému paláci (rezidenci opata) s přilehlými konírnami a vozovnou, k samostatnému traktu klášterního pohostinství (hospici) a k předsunutému lazaretu (infirmérii). Velká klášterní desátková stodola a hlavní stáj konventu byly z bezpečnostních a provozních důvodů situovány na samostatném, menším hospodářském dvoře. Klášterní kostel svatého Jiří Stavební analýza a kompozice Klášterní kostel opatství v Boscherville byl v kameni dokončen k roku 1125 a představuje jeden z nejčistších a nejlépe dochovaných projevů normanské románské architektury v Evropě. Jedinými mladšími zásahy do původního čistého románského půdorysu jsou gotické nárožní polygonální vížky západního průčelí a dodatečné vyzdění gotických žebrových kleneb nad hlavní a příčnou lodí ve 13. století. Naopak klenby nad hlavním kněžištěm (apsidou) a oběma postranními bočními uličkami jsou zcela původní, autenticky románské – jedná se o čisté, masivní křížové klenby bez žeber. Celý hlavní kněžský prostor, složený z polygonální apsidy, příčné lodi a posledního klenebního pole hlavní lodi, byl stavitelem záměrně výškově vyzdvižen nad úroveň zbývající části lodi pro laiky, což je v interiéru dodnes ideálně patrné na odlišné výškové úrovni patek a základových desek románských sloupů. Tato monumentální románská koncepce vykazuje absolutní slohovou shodu s normanským chrámem Notre-Dame-sur-l'Eau v Domfrontu a s proslulým kostelem Saint-Nicolas v Caen, který vybudovali benediktini z nantského opatství aux Hommes (Abbaye aux Hommes). Přesná datace stavby se v pracích různých autorů pohybuje od samého sklonku 11. století do první čtvrtiny století 12. Kostel je vybudován na přísném půdorysu latinského kříže s monumentální hlavní lodí o osmi klenebních polích. Hlavní loď lemují dvě boční lodi, které jsou na východní straně zakončeny soukromými kaplemi s rovným závěrem. Příčná loď (transept) vykazuje v obou svých ramenech hluboké, polokruhové postranní kaple (absidioly). Centrální čtverec křížení lodí plynule pokračuje dvěma podélnými klenebními poli a polygonální apsidou, čímž vytváří rozlehlý mnišský eucharistický chór (presbytář), který v interiéru z liturgických důvodů začíná již na úrovni sedmého pole hlavní lodi. Přímo nad centrálním křížením lodí se tyčí monumentální hranolová lucernová věž, která se do interiéru otevírá jako obří prosklený světelný tubus, a západní vstupní průčelí doplňuje dvojice subtilnějších symetrických průčelních věží. Do chrámu lze vstoupit hlavním reprezentativním západním portálem a čtyřmi menšími postranními farními a řeholními vchody. Boční uličky, ramena transeptu i kněžiště jsou zastropeny románskými křížovými klenbami bez žeber. Centrální loď byla v 11. století původně kryta otevřeným dřevěným krovem, který gotická huť v roce 1235 nahradila žebrovou klenbou, avšak obě rovná pole mnišského chóru si trvale uchovala původní románské křížové klenby vyzděné na specifickém půdorysu příčného obdélníku. Patro nad arkádami oživuje slepý pseudotriforium tvořené řadou půlkruhových oblouků. Přístup do vyšších pater budovy a na podstřešní ochozy zajišťuje čtveřice vnitřních kamenných točitých schodišť, přičemž na úrovni druhého patra lucernové věže z konstrukce zvenčí malebně vystupuje samostatná pozdně gotická schodišťová půlvížka ze 14. nebo 15. století. Unikátní románský krov z 12. století Tesařská konstrukce a krov nad jižním ramenem příčné lodi, prokazatelně dendrochronologicky datované do druhé poloviny 12. století, představují vůbec nejstarší a nejlépe dochovaný středověký krov na území celé Francie. Konstrukce vykazuje naprosto raritní stav materiální zachovalosti. Na mohutných dubových vazných trámech o délce 12,50 metru, které jsou tesaři rytmicky osazeny v neuvěřitelně hustém rozestupu pouhých 90 cm od sebe, plně spočívá podélná soustava hustě provázaných tesařských věšadlových stolic a podélných rámových konstrukcí o výšce 3,50 metru. Tyto stolice spolehlivě nesou jednotlivé krokve krovu, které jsou vespod staticky pojištěny a podepřeny tesařskými šikmými vzpěrami (jambetami). Celá tato raně středověká soustava zcela postrádá jakékoli vnitřní prvky příčné či diagonální stability – románský tesařský mistr tehdy plně spoléhal na absolutní statickou pevnost obou protilehlých zděných štítových stěn chrámu, které na sebe kompletně převzaly veškeré horizontální tlaky a větrné síly. Stavební rozměry chrámu Klášterní kostel svatého Jiří vyniká mimořádně vyváženými a čistými proporcemi románské normanské architektury. Jeho základní metrické a konstrukční rozměry jsou následující: Vnitřní románská sochařská výzdoba chrámu se vyznačuje přísnou střídmostí a tvarovou čistotou, tak typickou pro normanskou uměleckou produkci 11. století. Vnější i vnitřní podstřešní krakorce (modiliony) jsou dekorovány tesanými expresivními hlavami s fantaskními grimasami. Sochařská dekorace slepých arkád gotického pseudotriforia vykazuje podstatně odvážnější kamenické prořezávání a elegantně vypjatou profilaci. Mezi nejvýznamnější figurální prvky interiéru patří dva kruhové reliéfní medailony, které s vysokou mírou detailu portrétují středověké válečníky v plné zbroji a žehnajícího sídelního biskupa. Před vypuknutím Francouzské revoluce ukrýval klášterní kostel četné honosné hrobky svých zakladatelů a nejvyšších šlechtických mecenášů z knížecího rodu Tancarville. Ještě v roce 1823 byly v prostoru mezi mnišským chórem a polygonální hlavní apsidou bezpečně doloženy dvě hluboké náhrobní jámy (fosses), které kryly malované desky s tesanými rodovými erby, pod nimiž odpočívali dva urození členové zakladatelských rodin. Přímo před hlavním oltářem byla v podlaze presbytáře osazena drahocenná figurální náhrobní deska opata Antoina Le Rouxe. Úřední památkový status mobiliáře V rámci celkového národního zápisu chrámu na seznamu historických památek Francie (Monument historique) požívají nejvyšší samostatné státní umělecké ochrany následující vnitřní movité skvosty: Klášterní kostel svatého Jiří: Románská architektura z 12. století, chráněná jako celek v rámci zakládacího dekretu z roku 1840 (včetně unikátní otevřené prosklené lucernové věže); Historické kůrové varhany: Barokní píšťalový stroj a vyřezávaná skříň z roku 1627; Náhrobní deska Antoina Le Rouxe: Výjimečně dochovaný renesanční náhrobní kámen z roku 1535, chráněný jako samostatná národní movitá památka. Historické barokní varhany Vzácné klášterní varhany, jejichž zhotovení a postupné rozšiřování je v archivních pramenech datováno do let 1627 a 1733, disponují uceleným souborem 16 zvukových rejstříků. Píšťalový fond je dispozičně rozdělen mezi tři samostatné ruční klávesnice (manuály) a jeden přípojný nožní pedál bez samostatných rejstříků (který je mechanicky navázán na basové tóny manuálů). V roce 1994 nástroj prošel generálním památkovým restaurováním, intonací a laděním, které mistrně provedl přední francouzský varhanář Bernard Aubertin. Románsko-gotická kapitulní síň Zdejší samostatná kapitulní síň představuje absolutní, celosvětově proslulý klenot raného normanského gotického stylu. Byla vybudována za dlouhého působení opata Victora (v úřadu 1157–1211), který v ní byl po své smrti také osobně pochován. Budova bezprostředně přiléhá k severnímu rameni příčné lodi kostela a v období baroka byla stavebně plně absorbována a citlivě obestavěna velkolepým novým traktem maurinských mnichů, kteří ji chtěli záměrně v úplnosti uchovat a ochránit před demolicí. Jedná se o sál na obdélníkovém půdorysu o délce 16,73 metru, šířce 7,60 metru a celkové světlé výšce 12 metrů. Obvodové zdi vykazují mimořádnou tloušťku 1,80 metru, což stavitelům umožnilo staticky vnést klenby bez nutnosti budovat jakékoli vnější opěrné pilíře (kontreforty). Síň je situována souběžně s osou kostela, přičemž z ní více než jednou třetinou své hmoty volně vystupuje ven do volného prostoru, což architektu umožnilo prosvětlit interiér řadou velkých bočních oken. Na rozdíl od naprosté většiny ostatních normanských kapitulních síní je tato hala koncipována v raritním halovém uspořádání – zcela postrádá vnitřní nosné sloupy a pylony a nemá ani polokruhovou apsidu. V roce 1562 sál těžce utrpěl dravým pustošením a ikonoborectvím útočících protestantů. Některé sochané partie se navíc dodnes nacházejí v neuspokojivém stavu kvůli specifické materiálové povaze místního kamene – jedná se o lokální hrubý křemičitý vápene s četnými tvrdými křemičitými hnízdy, který kladl středověkým řezbářům enormní odpor a sochaře překvapoval svou křehkostí při detailním prořezávání. Ústřední portál, který se otevírá přímo do křížové chodby, lemuje dvojice širokých postranních oken. Toto architektonické řešení představuje v normanském stavitelství velkou anomálii; v Normandii se totiž u vstupů do kapitulních síní standardně uplatňovalo schéma několika menších, k sobě napevno přisazených sdružených portálů, které od sebe oddělovaly nízké sloupy. Zdejší tři otvory (vstup a dvě okna) vykazují shodnou šířku, identickou výšku pod svorníkem a analogickou dekorativní sochařskou výzdobu. Svým vnějším tvarem sice na první pohled evokují půlkruhový románský sloh, avšak naprosto výjimečné, progresivní tektonické řazení vnitřních špalet a podhledů se již plně hlásí k nastupující gotické estetice. Kamenné hlavice v tomto sále vynikají mimořádně elegantní a vypjatou profilací, která představuje obrovský technologický i řemeslný pokrok ve srovnání se staršími hlavicemi v klášterním kostele. Zdejší monumentální figurální plastiky (sochy) patří k vůbec nejvzácnějším prvkům v areálu, které nemají normanský původ; Rouen totiž v té době prokazatelně trpěl absolutním nedostatkem vlastních sochařských mistrů, pročež opatská kapitula musela na staveniště povolat elitní kamenické mistry přímo z královské huti v Paříži a z Chartres. Výsledky jejich špičkové řemeslné práce se dodnes zrcadlí na mnoha úchvatných narativních hlavicích v interiéru. Konventní budovy, kvadratura a barokní zahrady Barokní řádový palác mauristů Do současnosti se v areálu dochovala významná část velkolepého řádového paláce (konventního křídla), který na samém sklonku 17. století vybudovali reformovaní mauristé. Budova je vyzděna z luxusního caenského vápence (kamene z Saint-Leu) v precizním čistém kvádrovém zdivu v reprezentativním klasicistním barokním slohu z období vlády Ludvíka XIV. Půdorysný rozvrh přízemí byl plně vyhrazen pro provozní zázemí farní správy, klášterní kuchyně, hospodářské provizorní úřady a rozlehlé reprezentační a přijímací sály; v patře se pak nacházely souvislé řady společných ložnic mnichů. Jak již bylo uvedeno, starší středověká gotická kapitulní síň byla do této novostavby mauristickými architekty citlivě inkorporována. Vnější barokní plášť budovy dává pohledově vyniknout pouze jejím lomeným gotickým obloukům – maurinstí mistři totiž s obrovskou geometrickou rafinovaností použili hluboce zkosené vnitřní okenní špalety, aby opticky organicky propojili starobylé gotické okenní otvory s novým barokním okenním rastrem, a to z přísného důvodu zachování symetrie a osového řádu fasády. Na bočním štítu budovy jsou dodnes v omítce a zdivu jasně patrné stavební otisky a kapsy po zaniklých tesařských schodištích, která původně spojovala ložnice s ostatními trakty každodenního života mnichů. Zaniklá křížová chodba Monumentální středověká křížová chodba se do dnešních dnů téměř nedochovala a padla za oběť revolučnímu rozebírání na stavební materiál; její architektonické podzemní relikty a základy jsou však jako významná národní památka chráněny již od roku 1862. Vůbec největší umělecký skvost z tohoto zničeného areálu – světoznámá, propracovaná románská hlavice ze 12. století, na níž je s neuvěřitelnou řemeslnou živostí vytesán soubor jedenácti andělů hudebníků a jedné prohnuté akrobatky (tanečnice) –, je dnes trvale deponován a vystaven v expozicích Muzea starožitností v Rouenu (Musée des Antiquités de Rouen). Kaple komořích z Tancarville Tato vzácná, samostatně stojící gotická kaple ze 13. století se nachází v severní zóně klášterního areálu. V literatuře nese historický název kaple komořích (Chapelle des Chambellans), což přímo odkazuje na její funkci jakožto privátní svatyně zakladatelského rodu Tancarville. Objekt podléhá nejvyšší státní památkové ochraně od roku 1989. Velkolepé terasové zahrady Zdejší formální francouzské terasové zahrady (jardins à la française), chráněné jako národní historická památka od roku 1989, byly na sklonku 20. století kompletně od základu nově vytyčeny a zrestaurovány, a to na základě objevených původních barokních plánů maurinské kongregace ze 17. století. Tento unikátní zahradní areál v současnosti sestává z několika funkčních celků: geometricky přísné užitkové zeleninové zahrady; rozlehlého ovocného sadu se starými odrůdami; pravidelných parterů s bohatou kolekcí aromatických, kořeninových a středověkých léčivých rostlin; velkého zeleného ornamentálního rostlinného bludiště (labyrintu). Za tuto mimořádnou památkovou a botanickou obnovu byl celému zahradnímu komplexu francouzským ministerstvem kultury slavnostně udělen prestižní národní status a státní označení „Významná zahrada“ (Jardin remarquable). Odkazy Literatura Dom Michel Germain, Matériaux du Monasticon Gallicanum, ms. Latin 11820 « Abbatiæ S. Georgii prope Rotomagum topographia » Albert Besnard, Monographie de l'église et de l'abbaye Saint-Georges de Boscherville (Seine-Inférieure), Paris, Émile Lechevalier, 1899, in-4° (OCLC 23828848, LCCN unk83064121) Donna Canada-Smith, Les jardins de l'abbaye Saint-Georges de Boscherville, éd. du Palais, 2015, 54 s. (ISBN 9791090119413) Joseph Daoust, Abbaye Saint-Georges de Boscherville, Fécamp, L. Durand et fils, 1954, 32 s. (OCLC 25846673) Marcel Degrutère, L'Orgue de l'abbaye Saint-Georges de Saint-Martin-de-Boscherville, Association des Amis de l'Orgue, Paris, 1985 Achile Deville, Essai historique et descriptif sur l'église et l'abbaye de Saint-Georges-de-Boscherville, près Rouen, Rouen, Nicétas Périaux, 1827, in-4° (LCCN 13003919) Georges Dubosc, L'Abbaye de Saint Georges de Boscherville, Rouen, impr. L. Wolf, 1912 Frédéric Épaud, De la charpente romane à la charpente gothique en Normandie, CRAHM, 2007 (ISBN 978-2-902685-39-4) Jacques Le Maho, Boscherville : du temple païen à l'abbaye bénédictine, Rouen, Musée départemental des Antiquités, 1986 Jacques Le Maho, L'Église Saint-Georges de Boscherville, in: Les Dossiers d'archéologie (ISSN 1141-7137), č. 144, 1990 Jacques Le Maho, Saint-Georges-de Boscherville : Du temple gallo-romain à l'abbaye bénédictine, in: Annuaire des cinq départements de la Normandie, 2000 Jacques Le Maho, Nicolas Wasylyszyn, Saint-Georges de Boscherville, 2000 ans d'histoire, Rouen, 1998 Hubert Postic, Les Chapiteaux romans de l'église abbatiale de Saint-Georges de Boscherville, Rouen, Lecerf, 1958 Nathalie Roy, Boscherville, du temple païen à l'abbaye bénédictine, Rouen, Musée départemental des Antiquités, 1986 Alexandre Vernon, La Blanche Nef, Saint-Georges de Boscherville, in: Patrimoine normand (ISSN 1271-6006), č. 44, 2002 Yannick Rose, La chapelle des Chambellans à l'abbaye Saint-Georges, à Saint-Martin de Boscherville (Seine-Maritime) : bilan des fouilles archéologiques de 1988, 1998 R. de la Rivière, Généalogie famille de la Rivière, Paris, Archives nationales, 1972 Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye Saint-Georges de Boscherville na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství Saint-Georges de Boscherville na Wikimedia Commons