Opatství Notre Dame (Le Bec)

Opatství Panny Marie v Le Bec (francouzsky Abbaye Notre-Dame du Bec) je významný francouzský římskokatolický klášter, který je dnes pevnou součástí benediktinské olivetánské kongregace (kongregace svaté Marie z Monte Oliveto). Nachází se na území francouzské obce Le Bec-Hellouin nedaleko od města Brionne v departementu Eure v regionu Normandie. Klášter byl založen v roce 1034 rytířem Herluinem (zvaným též Helloin), který původně věrně sloužil v družině normanského hraběte Gilberta z Brionne. S příchodem vlivných italských vzdělanců – nejprve Lanfranka z Pavie, který v klášteře působil jako převor a přední scholastik zdejší vyhlášené klášterní školy, a posléze Anselma z Canterbury (rodáka z italské Aosty) – se klášter v Le Bec v průběhu 11. století proměnil v jedno z nejdůležitějších duchovních a intelektuálních center celého křesťanského západního světa. Kolem roku 1050 zde hluboká teologická studia absolvoval budoucí papež Alexandr II. a spolu s ním celá řada nejvýznamnějších papežských legátů, kardinálů a evropských biskupů. Po dobu téměř jednoho tisíce let je historie a osud opatství v Becu pupeční šňůrou úzce spjat s arcidiecézí v anglickém Canterbury, pro jejíž metropolitní stolec klášter vychoval a dodal hned tři významné arcibiskupy. Během Francouzské revoluce byl prosperující areál nuceně sekularizován a zanechán v ruinách. Monumentální pozdně gotická věž svatého Mikuláše byla v roce 1840 zapsána na seznam historických památek francouzského ministerstva kultury. a v současnosti je celý klášterní komplex spravován národním Centrem památek (Centre des monuments nationaux). Nový život do historických zdí navrátili v roce 1948 benediktinští mniši olivetánského řádu, kteří pod vedením vizionářského převora dom Paula-Emmanuela Cléneta (jenž byl v roce 1996 slavnostně zvolen v pořadí 49. řádným opatem) v Becu plně obnovili pravidelný mnišský život. Současný dochovaný stavební fond opatství sestává z jedinečné barokní kapitulní síně a křížové chodby ze 17. století, které doplňují majestátní, palácově vyvedené konventní budovy z 18. století. Z obřího gotického klášterního chrámu ze 14. století se do dnešních dnů dochovaly pouze podzemní základy. Roli současného řádového kostela proto dnes plní mimořádně citlivě adaptovaný prostor původního obřího barokního refektáře (společné jídelny mnichů). Celému areálu nekompromisně dominuje staticky mocná hranolová věž svatého Mikuláše z 15. století. Od roku 2015 v areálu nepřetržitě probíhají rozsáhlé, státem dotované generální památkové a restaurátorské práce, na kterých se masivně dobrovolnicky podílejí členové mezinárodního sdružení Chantiers Histoire et Architecture Médiévales (C.H.A.M.). Přehledná dějinná chronologie opatství Detailní časová osa zachycuje klíčové politické, stavební a duchovní milníky v historii kláštera: 995: Narození šlechtice Herluina, zakladatele a prvního opata kláštera; 1034: Oficiální založení první mnišské komunity (poustevny) v Bonneville; 1042: Příjezd italského učence a teologa Lanfranka z Pavie do Becu; 1059: Vstup slavného filosofa Anselma z Aosty do zdejšího noviciátu; 1063: Opat Lanfrank je vévodou Vilémem povolán do Caen, aby stanul v čele nového opatství aux Hommes; 1070: Lanfrank odchází do dobytého Anglického království a stává se arcibiskupem v Canterbury; 1078: Smrt zakladatele Herluina; Anselm z Canterbury je mnichy jednomyslně zvolen v pořadí 2. opatem v Becu; 1089: Úmrtí arcibiskupa Lanfranka v Anglii; 1093: Opat Anselm opouští Normandii a stává se novým arcibiskupem v Canterbury; 1109: Smrt svatého Anselma z Canterbury; 1350: Vypuknutí pustošivé stoleté války, která z Becu učinila fortifikovanou pevnost; 1418: Klášterní areál je brutalizován a kompletně vypleněn útočící anglickou armádou; 1450–1515: Dlouhé období celkové poválečné obnovy a pozdně gotické rekonstrukce areálu; 1520: Uvalení ničivého institutu komendatury na ekonomiku kláštera; 1626: Uvedení přísné reformní katolické kongregace svatého Maura (mauristů) do Becu; 1644–1666: Velkolepá barokní výstavba nové kvadratury a křížové chodby; 1735: Vybudování reprezentativního luxusního opatského paláce (rezidence komendátorů); 1742–1750: Monumentální barokní novostavba obřích obytných a reprezentačních konventních křídel; 1792: Radikální revoluční vyhnání posledního mnicha, konfiskace majetku a úplné zastavení řeholního života; 1802: Napoleonská armáda komplex přebírá a drsně jej transformuje na vojenský hřebčín a doplňovací stanici; 1809: Obří středověký gotický klášterní kostel je státem prodán soukromému spekulantovi na rozebrání jako stavební kamenolom; 1940–1945: Druhá světová válka; areál je postupně strategicky obsazován a devastován různými okupačními i spojeneckými armádními sbory; 1945: Opatství je armádou opuštěno a ponecháno svému osudu v katastrofálním stavebním stavu; 1947: Založení civilního záchranného sdružení pro okamžitou konzervaci a záchranu přežívajících budov; 1948: Oficiální návrat mnišského života; do Becu přicházejí benediktini olivetánské kongregace; 1959: Slavnostní a pietní přenesení zachráněných historických ostatků zakladatele Herluina do nového chrámu; 1969: Slavnostní církevní vysvěcení nového klášterního kostela v prostoru bývalého refektáře. Zakladatelská epocha a zápas o přežití (11. století) Na rozdíl od naprosté většiny ostatních velkých normanských klášterů 11. století nebyl prvotní podnět k založení opatství v Becu výsledkem bohaté finanční či pozemkové fundace ze strany vysoké vévodské aristokracie. Klášter vděčí za svůj zrod výhradně šlechtici Herluinovi, prostému normanskému rytíři bez jakéhokoli vyššího vzdělání, který byl v dospělém věku náhle zasažen hlubokou křesťanskou mystickou devocí. Herluin, který vlastnil skromný dědičný pozemkový majetek v rurální osadě Bonneville na náhorní plošině západně od becského údolí, se v roce 1034 zcela stáhl ze světského vojenského života. S přímým lenním svolením svého dosavadního pána, vlivného hraběte Gilberta z Brionne, zde vlastnoručně vybudoval první asketickou křesťanskou poustevnu (ermitáž). Tato prvotní donace byla striktně omezena na Herluinovo privátní rodové dědictví, přičemž zakládací výsadní listina prohlašuje: Nechť všichni ti, kteří se otevřeně hlásí k posvátné křesťanské víře, vědí, že já, Hellouin, syn Ansgotův, za přímé přítomnosti, s lenním souhlasem a s plným vědomím svých pokrevních bratří Euda a Rogera, dále s oficiálním schválením hraběte Gilberta, Alberta a Ranulpha, a za plného konsensu hraběte Roberta a metropolitního arcibiskupa Roberta, odevzdávám do trvalého vlastnictví a ochrany Panny Marie celou plnou třetinu svého panství v Bonneville, a to včetně všech přilehlých hospodářských závislostí, Quevilly a Surcy se vším, co k těmto dvěma doménám právně náleží. K tomu přidávám celou polnost v Cernay s jejím příslušenstvím – tedy veškeré statky, které můj otec Ansgot za svého života legitimně držel. K tomuto majetku slavnostně připojuji také kompletní vdovský podíl (věno) své milované matky, který mi byl na základě výslovné poslední vůle mého otce v úplnosti postoupen. To vše se děje za přítomnosti podepsaných svědků: kněze Fulberta, Vitala Rainalda a mnoha dalších. Dne 24. března 1035 jej sídelní biskup z Lisieux slavnostně vysvětil na kněze, oficiálně jej jmenoval prvním regulérním opatem nově zrozeného kláštera, který přijal přísnou řeholi svatého Benedikta, a osobně konsekroval skromnou klášterní kapli zasvěcenou Panně Marii. Po dobu dlouhých pěti let Herluin a jeho první věrní druhové tvrdě ručně pracovali – obdělávali půdu, káceli lesy a kultivovali divokou rurální krajinu kolem Bonneville. Kolem roku 1039 se však mnišská komunita ocitla v kritické situaci; kvůli absolutní absenci vodních zdrojů na vyprahlé náhorní plošině byli bratři nuceni Bonneville opustit a sestoupit dolů do hlubokého údolí. Usadili se v osadě Pont-Authou, přímo na strategickém soutoku divokých říčních ramen Becu a Risle. V tomto novém údolním areálu byl dne 23. února 1041 rouenským arcibiskupem Maugerem slavnostně vysvěcen v pořadí již druhý, podstatně větší kamenný klášterní kostel. Pod pevným a moudrým vedením opata Herluina tehdy složilo své doživotní řeholní sliby již 136 plnoprávných benediktinských mnichů. Pozemkový majetek a lenní držby kláštera se začaly bleskově rozšiřovat. Významnou politickou pomoc mnichům poskytl mocný velmož Guy de Bourgogne, který se chopil vlády nad panstvím Brionne po tragickém zavraždění hraběte Gilberta; ten benediktinům daroval rozsáhlý úsek chráněného hraběcího lesa, dodnes nazývaný Becský park (Parque-du-Bec). K němu se vzápětí připojil šlechtic Guillaume Giroie, který klášteru v Becu majetkově postoupil celé starobylé opatství Saint-Évroult, kam opat Herluin okamžitě vyslal své zkušené mnichy, aby v tomto zchátralém domě plně rehabilitovali upadající řeholní život a liturgii. Becská klášterní škola a intelektuální rozkvět Skutečný celoevropský věhlas kláštera se začal rodit v roce 1045, kdy italský učenec Lanfrank z Pavie (který do komunity přišel již v roce 1039 a zastával úřad převora) založil proslulou becskou klášterní školu (École du Bec). Stejně jako několik dalších elitních benediktinských škol v 11. století se i tato instituce otevřela nejen dětským oblátům, ale také synům vysoké normanské aristokracie bez ohledu na to, zda se v budoucnu chystali na církevní dráhu, či nikoli. Podle svědectví kronikáře Viléma z Malmesbury generovala tato škola komunitě obrovské finanční prostředky z darů mecenášů. Lanfrankovy mimořádné pedagogické kvality, které předtím rozvinul v Avranches, přitahovaly žáky z celé Normandie; v lavicích pod jeho vedením zasedala zhruba stovka synů vlivných baronů a bohatých laiků. Tímto „vůbec nejvýznamnějším intelektuálním centrem tehdejší Normandie, a v mnoha ohledech i celé Francie“ prošla celá řada předních učenců (např. Anselm z Laonu), budoucích sídelních biskupů (včetně Iva ze Chartres), budoucí papež Alexandr II. a především filosof Anselm z Canterbury, který po svém mistru Lanfrankovi převzal vedení školy a posléze jej následoval i na prestižní metropolitní stolec v britském Canterbury. S raketově rostoucím počtem mnichů se však ukázalo, že původní údolní klášter v Pont-Authou je prostorově naprosto dostačující, a navíc vykazuje zdraví nebezpečné, vlhké a nehygienické klima. Z přímého podnětu převora Lanfranka, který se v téže době stal klíčovým osobním poradcem normanského vévody Viléma, aniž by opustil Herluinovu řeholní komunitu, bylo rozhodnuto o celkovém stavebním přesunu (translaci) a velkorysé expanzi kláštera. Stavba, plně financovaná z darů normanských šlechticů, jejichž synové becskou školu navštěvovali, byla zahájena v roce 1060. Během tří let byly hlavní kamenné budovy konventu i kvadratura hotovy, mniši však z Pont-Authou do nového definitivního údolního areálu přesídlili až na podzim roku 1073. Nadaný Anselm, který do Becu přišel jako řadový student v roce 1059, převzal v roce 1063 úřad převora a hlavního scholastika školy, a to ve chvíli, kdy Vilém Dobyvatel povolal Lanfranka do čela nově zřízeného monumentálního opatství aux Hommes v Caen. Když byl Lanfrank v roce 1070 panovníkem povýšen na arcibiskupa v Canterbury, oba italští vzdělanci – učitel i jeho nejnadanější žák – nadále udržovali intenzivní, hluboce uctivou korespondenci na dálku. Již jako nejvyšší primas Anglie se Lanfrank dne 23. října 1077 slavnostně vrátil do Normandie, aby osobně vysvětil nový monumentální klášterní kostel, o jehož vybudování se materiálně i ideově zásadně zasloužil; obřadu se účastnili sídelní biskupové z Bayeux, Évreux, Lisieux, Sées a Le Mans spolu s obrovským zástupem normanských, francouzských a anglických velmožů. Zakladatel Herluin zemřel v roce 1078 a Anselm z Aosty se stal v pořadí 2. řádným opatem v Becu, kde setrval až do roku 1093, kdy po Lanfrankově smrti odešel do Anglie převzít canterburské arcibiskupství. Výukový program, literární rozkvět a velké teologické spory Pod vizionářským vedením Lanfranka a posléze Anselma dosáhla výuka tradičních středověkých sedmi svobodných umění – složených z nižšího trivia (gramatika, rétorika, dialektika) a vyššího quadrivia (aritmetika, geometrie, astronomie, hudba) – na becské škole naprosto „výjimečné“ mezinárodní kvality a pověsti. Ta po dobu více než půl století přitahovala nepřetržité proudy nadaných studentů „z Francie, Gaskoňska, Bretaně, Flander, Německa a z ranného Říma samotného“. Přestože normanská svatyně disponovala rovněž prestižními katedrami spekulativní teologie, výkladu Písma svatého a kanonického i civilního římského práva, zásadně se odlišovala od všech ostatních tehdejších biskupských či klášterních škol; oba její první scholastikové totiž kladli obrovský, v té době nevídaný důraz na antickou a klasickou literaturu, kterou v osnovách postavili na stejnou úroveň jako samotné církevní vědy a mnišskou disciplínu. Když opatství navštívil slavný básník a kronikář Baudri de Bourgueil, nadšeně chválil zdejšího „náboženského ducha v jeho naprosté plnosti, prostého jakékoli lži, lichocení či slabosti“. Tento specifický „duch lidskosti, moudrosti a laskavosti“ vyzdvihoval v moderní době také opat Porrée ve své monumentální Historii opatství v Becu, přičemž jej připisoval duchovní synergii tří hlavních otců zakladatelů: Herluin do Becu vtiskl hlubokou „zbožnost“, Lanfrank exaktní „vědu“ a Anselm nekonečnou „mírnost a shovívavost“. Vedle špičkové výuky akademické scholastiky se klášterní komunita v Becu aktivně a formativně zapojovala do největších celoevropských teologických a filosofických diskusí své doby. V proslulém sporu o povahu eucharistie převor Lanfrank v ostré literární polemice proti Berengarovi z Tours nekompromisně obhájil dogmatický princip podstatné přítomnosti (transsubstanciace) – tedy reálné a substanciální, nikoli pouhé duchovní či symbolické přítomnosti Těla a Krve Kristovy v proměněné hostii a víně. Druhý opat Anselm se pro změnu zapsal do dějin filosofie svým bleskovým, břitkým odmítnutím raného konceptuálního nominalismu, který šířil Roscelin z Compiègne, proti němuž rozvinul základy středověkého filosofického realismu. Fascinujícím dokladem této intenzivní literární a intelektuální činnosti uvnitř klášterních zdí je fakt, že přímo v Becu kolem roku 1050 s největší pravděpodobností vznikla slavná starofrancouzská hrdinská epická báseň Píseň o svatém Alexiovi (Chanson de saint Alexis) a o něco později zde básník Turold zkomponoval či literárně redigoval slavnou Píseň o Rolandovi (Chanson de Roland). V konventu se rovněž na mimořádné úrovni pěstovala a teoreticky rozvíjela církevní hudba a chorál. Význačné osobnosti a absolventi školy (Alumni) Tato prestižní normanská akademie systematicky formovala nejvýznamnější tvůrce evropského teologického myšlení, klíčové hybatele normanského mnišského rozkvětu a nekompromisní reformátory církevní správy v Anglii. Mezi její nejslavnější přímé žáky a absolventy se v dějinách řadí: papež Alexandr II. (nejvyšší pontifik katolické církve v letech 1061–1073); Anselm z Laonu a Guitmond (přední celoevropští dogmatičtí teologové); Guillaume Bonne-Âme (vlivný metropolitní arcibiskup v Rouenu); svatý Yves ze Chartres (jeden z nejvýznamnějších středověkých církevních právníků a kanonistů); Ernost, Gundulf a Ernulf (slavní normanští biskupové v anglickém Rochesteru); Foulques (sídelní biskup v Beauvais) a Turold d'Envermeu (biskup v Bayeux); Lanfrank z Saint-Wandrille (synovec slavného scholastika Lanfranka a opat v Saint-Wandrille); William z Bambergu (slavný německý scholastik v Bambergu, mnich ve Fuldě a opat v Merseburgu); Henri (nejvyšší děkan katedrální kapituly v Canterbury); Bernard z Mont-Saint-Michel (monumentální opat slavného ostrovního kláštera Mont-Saint-Michel); Anselm z Anchinu a Lanfred z Saint-Wulmer (přední reformní opati ve Flandrech); Durand a Guillaume Normand (významní raní opati v Ivry); Jean z Telese a Jean od svatého Sabase (přední reformní opati působící přímo v Itálii). Období 12. až 16. století: Úpadek vzdělanosti a pozemková expanze Lenní držby a aristokratické nadace Díky bleskovému vojenskému triumfu a dobytí Anglie v roce 1066 ze strany normanského vévody Viléma Dobyvatele obdrželo opatství od vítězných normanských baronů obrovské pozemkové donace na britské půdě. Příkladem této zámořské expanze je anglická vesnice Tooting Bec (dnes součást aglomerace Velkého Londýna), která své specifické jméno získala právě podle toho, že zdejší rozsáhlé latifundie patřily do přímého lenního držení becského kláštera. Když byl opat Anselm v roce 1093 povolán na arcibiskupský stolec do Canterbury, vybral za svého nástupce v Normandii Guillauma de Montfort-sur-Risle, dosavadního převora z Poissy, který předtím v Becu prožil patnáct let. V úspěšném období mezi lety 1077 a 1106 zaregistrovalo opatství pod svou přímou jurisdikcí založení jedenácti nových podřízených převorství, a to jak v samotné Normandii, tak v Île-de-France a na území Anglie. Vysoká normanská i francouzská aristokracie byla do rozvoje opatství v Becu hluboce zapojena: nadační listiny podepisovali sami normanští vévodové a francouzští králové, stejně jako přední šlechtické rody z jejich bezprostředního dvorského okruhu. Pozadu nezůstávala ani drobná lokální šlechta, která klášter nepřetržitě dotovala dary polností, panských pecí, vodních mlýnů a farních kostelů v celém sousedství monastýru. Mezi nejvýznamnějšími mecenáši jsou v klášterních urbářích zapsáni Richard de Bienfaite, Henri d'Eu, Hugues III. de Meulan či Guillaume de Breteuil, který v letech 1087 až 1096 udělil klášteru výnosné právo výběru mýta a lokálních daňových zvyklostí; na této výsadní listině je jako přímý svědek vedle vévody Roberta II. Curthose podepsán také mocný hrabě Robert I. de Meulan. Přesun vzdělanosti do městských center Na samém počátku 12. století však slavná becská škola začala postupně ztrácet svůj dosavadní dominantní mezinárodní vliv. Tento proces byl zapříčiněn odchodem opata Anselma do Anglie, kam jej následovala celá řada jeho nejnadanějších řeholních spolupracovníků, a obecným celoevropským útlumem tradičního klášterního školství ve prospěch dynamicky se rozvíjejících škol městských – a to především nově vznikajících katedrálních univerzitních center v Paříži. Zatímco počet mnichů přímo v mateřském konventu klesal, protože bratři byli vysíláni spravovat nově darovaná zámořská převorství, v samotném Becu kolem poloviny 12. století paradoxně „nezůstal již ani jeden významný filosof či spekulativní teolog“. Až do samého sklonku století si však opatství dokázalo udržet solidní literární úroveň, neboť v jeho zdech tvořili slavný kronikář Robert de Torigni a talentovaní básníci Étienne de Rouen a Pierre de Dives; zdejší prestiž navíc trvale přitahovala vznešené laické bratry – samotný francouzský král Filip I. i jeho syn a budoucí panovník Ludvík VI. Tlustý se za vládnutí opata Guillauma nechali slavnostně zapsat do duchovního bratrstva kláštera. Klášterní hospodářství plynule bohatlo a jeho prestiž v zemi byla neochvějná. V této éře disponovalo slavné opatství v celém království tak obrovskými finančními příjmy a tak nesmírným nemovitým majetkem, že mezi lidem vzniklo dodnes tradované přísloví: „Ať si fouká vítr z kterékoli strany, opatství v Becu má z toho vždycky své renty.“ Klášter těžil z enormní štědrosti mnoha královských donátorů: patřil mezi ně anglický král Jindřich I. Anglický, který choval hlubokou úctu k opatovi Bosonovi, a panovníkova dcera, mocná císařovna Matylda Anglická, která si Bec zvolila za místo svého posledního odpočinku a byla zde v roce 1167 slavnostně pohřbena v chóru. V roce 1138 byl Thibaut, bývalý úspěšný převor a následně opat v Becu, zvolen v pořadí již třetím becským arcibiskupem v Canterbury. Na opatské stolici jej v Normandii vystřídal Létard, narozený přímo v becské poddanské vsi, který v letech 1140 až 1146 nechal vybudovat monumentální novou kapitulní síň, a to díky obrovské finanční svobodě a darům šlechtice Roberta de Neubourg, který na sklonku svého života v Becu osobně přijal mnišské roucho. Létardův nástupce, opat Roger I., nechal kompletně od základu zrenovovat celý klášterní kostel. Jeho základní kámen slavnostně položil dne 14. srpna 1161 biskup Rotrou a slavnostní konsekrace (vysvěcení) hotové stavby byla celebrována v dubnu 1178 za přímé přítomnosti anglického krále. Opat Roger nechal v areálu dále vybudovat samostatný lazaret (infirmérii), velký hospic pro bezplatné přijímání chudých cestujících, od základu zmodernizoval mnišské dortoiry a nechal inženýrsky vykopat vnitřní vodní kanály, které pod tlakem spolehlivě rozváděly čerstvou vodu přímo do vnitřních obytných apartmánů mnichů. Stavební havárie a proměna v pevnost za stoleté války Klášterní bazilika byla v roce 1195 těžce architektonicky poškozena velkým požárem. V roce 1214 zahájil její monumentální celkovou rekonstrukci slavný architekt Enguerrand (neboli Ingelramme), který v téže době jako nejvyšší mistr řídil vyzdívku světoznámé metropolitní katedrály v Rouenu (kde vystřídal mistra Jeana d'Andely). V náročných gotických pracích na stavbě chrámu v Becu posléze pokračoval stavitel Gautier de Meulan; stavba však byla v průběhu staletí ještě dvakrát kompletně zničena dravými požáry, než se ji kolem roku 1275 konečně podařilo v úplnosti goticky dobudovat. V polovině 14. století muselo opatství drsně zreorganizovat celý svůj vnitřní život i architekturu kvůli fatálnímu vypuknutí stoleté války. Radikální vojenský inženýrský plán vojevůdce Louise d'Harcourt, který ze strategických důvodů navrhoval čerstvě dostavěný obří kostel kompletně strhnout a vyhodit do povětří, naštěstí nebyl panovníkem schválen. V roce 1358 však byla gotická bazilika i kapitulní síň proměněny v regulérní vojenskou kamennou pevnost, obehnanou masivními předsunutými hradbami a hlubokými vodními příkopy; za oběť tomuto nouzovému opevňování však padla celá tři křídla středověké křížové chodby, podstatná část dormitáře a velká část hospodářského řádového sklepa, které musely být zdemolovány, aby neuvolňovaly kryt pro případné útočníky. Finančně naprosto vyčerpané a válkou těžce zdevastované opatství bylo s obrovským úsilím částečně zrestaurováno na samém sklonku 14. století. Krvavý zápas mezi francouzskou a anglickou korunou však pokračoval a v roce 1417 zahájil anglický vévoda z Clarence generální obléhání kláštera. Po měsíci hrdinné obrany se tato pevnost musela nepříteli vzdát, načež byl celý areál Angličany drsně vypleněn a ponechán napospas potulným tlupám drancovníků. Poté, co byl klášter v roce 1421 bleskovým útokem na krátkou dobu osvobozen Francouzi, vpadla sem anglická armáda znovu a v záchvatu hněvu nechala veškeré zbylé kamenné pevnostní hradby i bašty kompletně vyhodit do povětří a zarovnat se zemí. Aby měl opat Robert III. v těchto válečných hrůzách kam bezpečně ukrýt své uprchlé mnichy, nechal v metropolitním Rouenu vybudovat luxusní palácovou rezidenci – Becský dům (Hôtel du Bec), který vyrostl na prestižním místě starého paláce Hôtel des Fontaines. K materiálnímu a hospodářskému znovuzrození kláštera došlo až po definitivním ukončení válečných operací po roce 1450, a to pod pevnou rukou probošta Geofroye d'Épaignes, který kompletně znovuvybudoval kostel, klauzurní budovy i lazaret, a za správy Jeana Boucharda, prvního opata komendátora, který nechal nad areálem slavnostně dokončit obří hranolovou zvonici. V dubnu 1479 potvrdil francouzský král Ludvík XI. veškerá starobylá exkluzivní privilegia a soudní suverenitu Becu prostřednictvím slavnostní panovnické výsadní listiny. V roce 1484 stanul v čele komunity Robert d'Évreux jako řádný regulérní opat, avšak v roce 1491 diplomaticky abdikoval a složil úřad ve prospěch Guillauma Guérina, který se stal v pořadí 33. opatem v Becu a zároveň historicky úplně posledním řádně zvoleným řeholním představeným před definitivním uvalením nucené komendatury. Nástup komendatury a úpadek kláštera (16. a 17. století) Destrukční režim komendatury byl nad Becem plně a nekompromisně ustaven na základě slavného Boloňského konkordátu z roku 1516, který osobně podepsali francouzský král František I. a papež Lev X. Od tohoto momentu byl vnitřní svobodný bohoslužebný bohoslužebný život kapituly zlikvidován – nový představený kláštera již nebyl mnichy svobodně a kanonicky volen v kapitulní síni, nýbrž byl přímo jmenován francouzským králem z řad vysoké světské šlechty a dvořanů. Podle textu konkordátu připadla tomuto dosazenému opatovi komendátorovi plná třetina (a v mnoha případech až dvě třetiny) veškerých ročních hrubých finančních výnosů a desátků z klášterního majetku. V průběhu novověku se v čele Becu vystřídalo celkem sedm těchto světských opatů komendátorů, přičemž ten vůbec nejmladší z nich obdržel toto lukrativní církevní obročí (beneficium) ve věku pouhých 9 let. Tento bezohledný ekonomický systém opatství fatálně oslabil jak v rovině materiální (neboť preláti peníze odváželi ke dvoru do Paříže a neinvestovali do údržby střech), tak v rovině vnitřní řeholní disciplíny a duchovního života komunity. K tomuto finančnímu vyčerpání se navíc v plné síle přidaly strasti krutých náboženských válek. Celé opatství bylo v 16. století brutálně napadeno a vydrancováno; kalvinisté přímo v interiéru chrámu bestiálně podřízli hrdla dvěma bezbranným starým mnichům. Zbývající řeholní bratři byli nuceni z kláštera uprchnout, aby si zachránili holé životy, a opati komendátoři ponechali zdevastovaný, vyhořelý areál kompletně svému osudu bez jakékoli pomoci. Celé slavné duchovní centrum Becu se tak bleskově proměnilo v hromadu zarůstajících ruin. Velkolepá barokní obnova maurinskou kongregací (17. a 18. století) Záchranu a monumentální znovuzrození z popela přinesl zdevastovanému areálu teprve příchod přísné a vysoce vzdělané benediktinské kongregace svatého Maura (mauristů). Tato řádová reforma si vzala za cíl od základu duchovně rehabilitovat většinu velkých francouzských klášterů, a to skrze nekompromisní obnovení vnitřní klauzury, přísné řeholní disciplíny, hluboké teologické práce a rozsáhlé vědecké erudice. Opatství v Becu se stalo vůbec jedním z historicky prvních klášterů v celém království, které z tohoto maurinského zakladatelského rozmachu masivně profitovaly. Navzdory otevřenému odporu, neochotě a právním kličkám ze strany světských opatů komendátorů, kteří odmítali uvolňovat peníze z klášterních výnosů, byla barokní rekonstrukce v Becu provedena s neuvěřitelnou řemeslnou a uměleckou precizností. Obvodové zdi byly staticky zpevněny a znovu postaveny, byla vybudována nádherná nová klauzurní kvadratura křížové chodby a v památném roce 1626 se mniši triumfálně vrátili do kláštera, čímž mezinárodní intelektuální i vědecký věhlas Becu zažil obrovskou renesanci. V roce 1742 stanul v čele klášterního beneficia vysoce urozený šlechtic a princ královské krve – Louis de Bourbon-Condé, mocný hrabě z Clermontu. Tento osvícený aristokrat nechal veškeré přežívající, asymetrické středověké obytné trakty nemilosrdně strhnout a na jejich místě nechal od základu vybudovat monumentální, palácově pojatý jednotný komplex obřích konventních budov v nejčistším francouzském klasicistním baroku, který tvoří onu úchvatnou architekturu 18. století obdivovanou návštěvníky dodnes. V roce 1782 jej v opatském úřadu vystřídal Yves Alexandre de Marbeuf (souběžný vlivný biskup v Autunu a pozdější kníže-arcibiskup v Lyonu), který se stal historicky úplně posledním opatem v Becu před příchodem revoluční katastrofy. Období po Francouzské revoluci a vojenská kasárna (19. století) Vyhnání mnichů a totální devastace mobiliáře Dravý výbuch Francouzské revoluce vedl k definitivnímu vyhnání posledního zbývajícího benediktinského mnicha z kláštera v roce 1792. Po dobu následujících deseti let podléhaly drahocenné barokní i středověké budovy permanentnímu drancování, svévolnému pustošení a devastaci. Bohatý klášterní archiv byl revolučním davem rituálně spálen, vzácná vědecká knihovna dočista rozkradena a veškeré figurální kamenosochařské plastiky a náhrobky na fasádách i v interiéru byly v záchvatu ikonoborectví barbarsky osekány a otlučeny. Před absolutní celkovou demolicí a srovnáním se zemí areál zachránil až přímý zásah Napoleona Bonaparte v roce 1802. Ten celou konventní strukturu v Becu oficiálně transformoval na velký státní vojenský hřebčín a doplňovací stanici určenou pro chov a výcvik válečných koní francouzské armády. Klášterní stanice byla administrativně plně podřízena slavnému národnímu hřebčínu v Le Pin. Celkový počet zde chovaných elitních plemenných hřebců se v průběhu let pohyboval od 25 až po více než pět desítek kusů. Vzácný liturgický mobiliář kostela – včetně hlavního obětního stolu (oltáře) a monumentálního tesaného kůrového letneru – spolu s drahocennými středověkými kamennými náhrobními deskami becských opatů byl naštěstí před vojáky zachráněn a urychleně transportován do farního kostela Sainte-Croix v Bernay. Samotný obří gotický klášterní kostel ze 14. století a přiléhající maurinská kapitulní síň však takové štěstí neměly; v roce 1809 je stát bezohledně prodal v dražbě soukromému spekulantovi, který je kompletně rozebral na stavební materiál jako obyčejný kamenný lom. Vojenská správa následně interiéry drsně adaptovala pro potřeby jezdectva: velká krytá jezdecká manéž byla zřízena přímo v rajském dvoře uprostřed barokních arkád křížové chodby ze 17. století a z obřího maurinského refektáře se stala monumentální ústřední stáj – právě tento sál refektáře přitom po odchodu armády získal posvátnou funkci a slouží jako dnešní hlavní klášterní kostel. Když byl v roce 1831 ve Francii oficiálně zřízen specializovaný armádní doplňovací sbor, stal se vojenský hřebčín v Becu přímou pobočnou stanicí hlavního jezdeckého velitelství v Caen (sídlícího v kasárnách Quartier Lorge), které bylo centrem první vojenské remetní obvodní správy. Unikátní inženýrské schodiště pro koně Monumentální barokní paláce konventu byly armádou kompletně přebudovány na jezdecké konírny a vojenské ložnice (šatny a ubytovny mužstva). K naprosto raritnímu tesařskému a inženýrskému úkazu došlo v roce 1845; armádní veterináři a důstojníci totiž začali koně a chovné hřebce masivně ubytovávat dokonce i v nejvyšším, druhém patře barokního paláce. Tento nevídaný vertikální přesun zvířat do podkrovních etáží byl staticky i stavebně plně umožněn pouze díky geniální vnitřní dispozici zdejšího slavného matutinové_ho schodiště. To bylo totiž mauristickými architekty v 17. století vizionářsky vyprojektováno v mimořádně velkorysých rozměrech s extrémně širokými, plochými a velmi nízkými kamennými stupni, což koním umožňovalo bezpečný, plynulý a pohodlný výstup i sestup po schodišťových ramenech přímo do pater kasáren. Poválečná obnova a návrat řeholního života (od roku 1948) Přestože byl klášterní areál v průběhu 19. století těžce zdevastován armádou, monumentální gotická věž svatého Mikuláše požívala nejvyšší státní památkové ochrany (Monument historique) již na základě vůbec prvního národního zakládacího seznamu z roku 1840. O celé jedno století později byl pod ochranu státu definitivně zahrnut i kompletní zbytek dochovaného klášterního komplexu, a to na základě ministerského klasifikačního výnosu ze dne 30. ledna 1948. V téže době hledala nová olivetánská benediktinská komunita, která do té doby provizorně sídlila v Cormeilles-en-Parisis a aktivně se angažovala v mezinárodním ekumenickém hnutí, nové trvalé působiště. Mniši toužili zapustit kořeny na historickém místě, které by přirozeně přitahovalo věřící z řad anglikánské církve, jež by sem přicházeli rozvíjet duchovní společenství v úctě k památce canterburských arcibiskupů Lanfranka a Anselma. Francouzský stát převzal kompletně na vlastní náklad finanční pokrytí nejnutnějších restaurátorských prací, aby budovy uvedl do stavu základní lidské obyvatelnosti, a následně celý areál dlouhodobě pronajal civilnímu Záchrannému sdružení pro obnovu Becu. To budovy v památném roce 1948 okamžitě bezplatně postoupilo do užívání navrátivším se benediktinům. Zásadní, klíčovou politickou a diplomatickou roli při tomto materiálním znovuzrození Becu sehrál slavný francouzský státník Pierre Mendès France, tehdejší poslanec a předseda generální rady departementu Eure. Tímto krokem se v Becu otevřela zbrusu nová epocha, charakteristická plnou restaurací řeholního života a postupným, systematickým uváděním zdevastovaných barokních sálů do původního stavu, plně odpovídajícího jejich raritnímu duchovnímu poslání. Ekumenismus, mise ve Svaté zemi a novodobá krize Řeholní komunita se v následujících letech úspěšně rozvíjela, přičemž se v plném souladu s závěry Druhého vatikánského koncilu stala ústředním evropským centrem pro římskokatolický ekumenismus. Ten mniši každodenně naplňovali skrze exkluzivní nadstandardní bratrské vztahy s celosvětovým anglikánským společenstvím. V roce 1976 učinil tehdejší vizionářský opat dom Grammont odvážný misijní krok – vyslal elitní skupinu svých normanských mnichů do Svaté země, aby přímo v Izraeli v osadě Abu Ghosh nedaleko Jeruzaléma založili nové podřízené převorství a plně tam obnovili starobylou benediktinskou přítomnost. V roce 1990 však opatství zasáhl hluboký vnitřní otřes, který dobový tisk přirovnal k vnitřnímu administrativnímu zemětřesení. Klášter tehdy čelil náhlému a synchronizovanému odchodu svého nejvyššího představeného, opata doma Philippa Aubina, kterého z osobních a citových důvodů z klauzury doprovázela také matka představená sousedního ženského konventu, Mère Sainte-Marie-Éphrem; oba se rozhodli řeholní život natrvalo opustit a založit civilní rodinu. Od počátku 21. století však opatství zažívá novou vlnu stabilního rozkvětu a duchovního omlazení. Vedení kláštera začalo masivně podporovat programy mezinárodního dobrovolnictví mládeže, v jejichž rámci se tisíce mladých lidí z celého světa každoročně sjíždějí do Becu, aby vlastníma rukama pomáhali stavební huti při náročné manuální renovaci a spárování historického zdiva starých budov. Tito dobrovolníci se mimo jiné zásadně podíleli na kompletní generální rekonstrukci monumentálního reprezentačního opatského paláce, jehož opravené barokní sály byly slavnostně inaugurovány v říjnu roku 2017. Klášterní knihovna a rukopisné dědictví Mezi původní, raritní klášterní knihovnou z období předrevolučního Ancien Régime a současným moderním knižním fondem, který se benediktinská komunita usilovně snaží systematicky rekonstruovat, neexistuje téměř žádná přímá kontinuita. Dlouhé dějiny becské knihovny se v uměleckohistorické a knihovnické literatuře striktně člení do čtyř zásadních epoch: Středověká rukopisná knihovna: Monumentální sbírka kodexů a iluminovaných rukopisů, která v Becu vznikala od samotného založení kláštera v 11. století z přímého osobního podnětu a pod obrovským intelektuálním vlivem opatů Lanfranka z Pavie, svatého Anselma z Canterbury a jejich přímých nástupců; Maurinská barokní knihovna: Přímá dědička středověkého rukopisného fondu, která však zažila zcela nový, nebývalý rozkvět díky hluboké vědecké a ediční tradici kongregace svatého Maura a masivnímu celoevropskému rozvoji knihtisku; Revoluční destrukce a rozptýlení: Temné období po roce 1789, kdy byl celý drahocenný knižní fond revolučním davem brutálně vydrancován, rozkraden a rozptýlen po soukromých sbírkách i archivech po celé Evropě; Současná obnovená knihovna: Novodobá éra, která se začala psát bezprostředně po návratu mnišského života a zahájení generální obnovy areálu v roce 1947, přičemž mimořádně dynamický rozvoj, akviziční růst a vědecký vzestup zažívá zejména od roku 1979. Moderní akvizice a počítačová katalogizace V roce 1991 učinila řeholní komunita zásadní technologický krok a zahájila ambiciózní projekt celkové retrospektivní konverze a informatizace knihovního katalogu. Převod lístkových kartoték do digitální podoby vynesl becskou knihovnu na přední místo mezi církevními institucemi; v současnosti je tato práce již kompletně dokončena a ústřední elektronická bibliografická databáze obsahuje přes 50 000 plně strukturovaných bibliografických záznamů, přičemž je prostřednictvím mezinárodních vědeckých výměn nepřetržitě doplňována a obohacována. Od počátku 80. let 20. století vykazují nákupy i dary nových knih mimořádně stabilní a vysoké tempo. Celkový bibliografický fond se díky této promyšlené akviziční politice více než zdvojnásobil a v současnosti se stabilně opírá o úctyhodnou kolekci čítající bezmála 90 000 tištěných svazků a periodik, zaměřených primárně na spekulativní teologii, patristiku, liturgiku, dějiny umění a ekumenický dialog. Architektonická kompozice a památkový rozbor areálu Státní a úřední památková ochrana (Monument historique) celého klášterního komplexu v Becu se vyvíjela v několika navazujících historických etapách. Monumentální gotická věž svatého Mikuláše byla vřazena již na vůbec první národní zakládací seznam památkové komise z roku 1840, a to v prestižní kategorii „objektů, pro jejichž záchranu byla urgentně vyžádána státní finanční pomoc“ . Ministerský výnos ze dne 24. února 1928 tuto ochranu poprvé plošně rozšířil a zapsal celý areál bývalého opatství do státního registru. Tento dekret byl následně 30. ledna 1948 nahrazen nejvyšším možným stupněm ochrany – celkovou ministerskou klasifikací . Památkový areál byl podstatně rozšířen ministerským výnosem ze dne 2. října 1963, který nejvyšší státní ochranu nově přiznal také rozsáhlému baroknímu opatskému paláci (rezidenci komendátorů), což v sobě legislativně zahrnulo kompletní uliční fasády, mansardové střechy, autentické terasové podlahy zahrad a monumentální historickou klášterní bránu. Celý tento dlouhodobý proces památkové integrace byl definitivně završen a unifikován ministerským nařízením ze dne 15. prosince 2008, které prohlásilo kompletní areál bývalého opatství Panny Marie v Becu za nedělitelnou národní historickou památku jako jeden ucelený monument . Tato plošná ochrana dnes striktně zahrnuje: celkový klášterní okrsek (intravilán: včetně historické půdy desítek pozemkových parcel a reliktů zaniklých středověkých staveb; všechny ohradní a fortifikační zdi: včetně intaktně dochovaných barokních i středověkých monastických budov a mnišského dřevníku; kompletní inženýrskou hydrotechnickou síť: což představuje unikátní technickou památku středověkého a barokního vodohospodářství, zahrnující historické podzemní prameny, jímací vodní objekty a obří zděný hlavní akvadukt (přivaděč), který bezpečně a pod tlakem kanalisuje divoký tok řeky Bec pod základy budov . Monumentální gotická věž svatého Mikuláše (Tour Saint-Nicolas) Při prvním pohledu na panorama kláštera z údolí nekompromisně vystupuje a dominuje celému prostranství mohutná věž svatého Mikuláše. Ta se tyčí nad rozsáhlými maurinskými budovami konventu, které byly tesaři a zedníky vybudovány v první vlně mezi lety 1644 a 1666 a následně kompletně palácově adaptovány v průběhu 18. století. Tato věž byla stavební hutí vyzděna ve druhé polovině 15. století a v klášterním organismu plnila specifickou funkci samostatně stojící klášterní zvonice. Důvodem pro toto hmotové vyčlenění zvonového tělesa mimo samotné kostelní lodě byl statický fakt, aby divoké vibrace a dynamické otřesy, které při vyzvánění produkovala čtveřice obřích těžkých klášterních zvonů, fatálně neohrožovaly a neporušily statiku věží v západním průčelí samotné gotické baziliky. Z architektonického hlediska se jedná o mimořádně čistou, přísně čtvercovou kamennou stavbu o délce strany přesahující 11 metrů, vyvedenou v nejčistších formách pozdního anglo-normanského vertikálního slohu (perpendikulární gotiky). Až do tragického roku 1810 byl tento kamenný hranol na svém vrcholu korunován vznosným, tesařsky mistrně vyvedeným břidlicovým jehlanem (flèchou) o celkové vertikální výšce 15 metrů; tato vysoká gotická dominant_a však byla v roce 1810 kompletně zničena a stržena dravým požárem, který v krovech vypukl po zásahu bleskem. Samotný drahocenný historický soubor velkých zvonů byl roztaven a zničen za Francouzské revoluce. Každé ze čtyř nároží této zvonice je staticky zesíleno mohutným stupňovitým opěrným pilířem, přičemž každý z těchto pilířů je ve své horní etáži osazen dvojicí monumentálních figurálních plastik (soch), ztvárněných v nadživotní velikosti. Tento chráněný sochařský soubor zobrazuje nebeské ochránce kláštera v tomto rozvrhu: Panna Maria a svatý Benedikt; svatý Mikuláš a svatý Jan Evangelista; archanděl Michael a svatý Jakub Starší; svatý Ludvík a svatý Ondřej. Jednotlivá průčelí věže jsou navíc osazena hluboko vytesanými, monumentálními latinskými invokacemi a nápisy. Na západní fasádě nápis hrdě hlásá: „Maria“ (Maria), „Salvator mundi miserere nobis“ (Spasiteli světa, smiluj se nad námi) a „Iesus Christus est Filius Dei“ (Ježíš Kristus je Syn Boží), zatímco na protilehlém východním průčelí směřujícím do zahrad kompozici doplňuje nápis: „Iesus est Filius Dei“ (Ježíš je Syn Boží). Zvonový soubor V interiéru gotické věže svatého Mikuláše je dnes instalována nová, vysoce hodnotná zvonová sestava složená z 5 kyvných zvonů. Tento ucelený soubor odlil v roce 2010 významný francouzský zvonařský mistr Dominique Bollée ve své slévárně v Orléansu. Pro náročné odlití největšího hlavního zvonu – velkého basového zvonu (bourdonu – se Dominique Bollée zrcadlově spojil s dalším předním francouzským mistrem, strasburským zvonařem Andrém Voegelem. Všech pět zvonů bylo slavnostně posvěceno a pokřtěno přímo na hlavním klášterním nádvoří v sobotu 30. října 2010. Kampanologické a hudební parametry jednotlivých zvonů jsou uspořádány v tomto přehledu: 1. zvon (Bourdon) „Anselme“: tónina a0 (La 2), hmotnost přibližně 3 450 kg; 2. zvon „Thérèse-Charlotte“: tónina d1 (Ré 3), hmotnost přibližně 1 350 kg; 3. zvon „Paul-Herluin“: tónina e1 (Mi 3), hmotnost přibližně 980 kg; 4. zvon „Benoît“: tónina fis1 (Fa # 3), hmotnost přibližně 670 kg; 5. zvon „Marie-Françoise“: tónina a1 (La 3), hmotnost přibližně 3 390 kg. Architektura křížové chodby Poté, co byla původní vrcholně středověká křížová chodba kompletně zdemolována za stoleté války kvůli stavbě pevnostních valů, byla současná monumentální křížová chodba vybudována mauristickými mistry kolem poloviny 17. století. Z hlediska slohového pojetí se zde – zcela v souladu s tehdejší francouzskou architekturou – projevuje silný severoitalský vliv. Celkové kompozici dominuje přísný toskánský řád, charakteristický čistými polokruhovými valenými arkádami s bohatě profilovanými kamennými archivoltami. Zastropení chodbových ochozů tvoří monumentální křížové klenby, které jsou v podhledu plasticky zvýrazněny profilovanými lištami a falešnými žebry, jež mistrně napodobují konstrukční systém gotické žebrové klenby. Kruhové a výrazně vystupující ústřední svorníky, z nichž každý vykazuje zcela unikátní a odlišný kamenický tvar, jsou bohatě sochařsky zdobeny reliéfními motivy rostlinných listů a filigránských rozet. Polokruhové oblouky arkád plynule dosedají na mohutné profilované patky a římsové hlavice hranolových pilířů čtvercového průřezu. Tyto nosné podpory jsou na vnější straně staticky zesíleny vystupujícími pilastrovými náběhy, které jsou na svém samotném vrcholu sochařsky monumentálně zakončeny vyřezávanými ozdobnými konzolami s akantovými listy v bujném korintském stylu, nad nimiž celou kompozici korunuje souvislá profilovaná podstřešní římsa. Barokní konventní palác a současný kostel Monumentální palácové budovy konventu, které v polovině 18. století od základu nově vybudovali reformovaní mniši maurinské kongregace, jsou vyvedeny v rafinovaných formách prestižního francouzského stylu Regence – slohového přechodu mezi vrcholným barokem a rokokem). Současný hlavní klášterní kostel, který mniši po návratu do zdevastovaného kláštera na půdě původního obřího refektáře provizorně zařídili a následně upravili, byl slavnostně církevně vysvěcen v roce 1969 sídelním évreuxským biskupem Anthonym Caillotem. Tento chrámový trakt stojí v přímém příčném stavebním křížení vůči toku divokého klášterního potoka Bec a toto palácové křídlo dosahuje úctyhodné délky 75 metrů. V přísném pravém úhlu na tento trakt navazuje křídlo současného refektáře, které se v linii zahrad táhne v délce 66 metrů. V jižní zóně na tuto kompozici v dalším pravém úhlu navazuje první samostatný palácový pavilon – v průčelí akcentovaný luxusním kovaným balkonem před ústředním oknem –, v jehož druhém patře sídlí moderní klášterní lazaret (infirmérie). Celou tuto kvadraturu v dalším pravém úhlu definitivně uzavírá poslední konventní pavilon vyzděný v ose západ–východ, který v minulosti vnitřně zastřešoval prostory původní historické infirmérie. Unikátní samonosná stereotomická schodiště (Escaliers) Přístup do vyšších etáží a obytných ložnic mnichů zajišťuje celkem šest drahocenných kamenných schodišť z 18. století (včetně výše popsaného matutinového schodiště). Tyto inženýrské struktury vyvolávají v divákovi naprosto neopakovatelný dojem prostorové lehkosti a vzdušnosti. Jednotlivé kamenné stupně (schody) jsou v prostoru opticky neseny a vetknuty pouze do obvodové zdiva na jedné jediné straně, takže se zdá, jako by volně visely ve vzduchu. V inženýrské realitě a statice je však jejich obrovská váha důmyslně přenášena také na vnější stranu schodů, na níž je pevně ukotveno umělecky kované železné zábradlí. Díky naprosto mistrné stereotomii (specifickému kónickému tvarování a řezání kamenných bloků) se statický tlak a veškerá námaha přenášejí z jednoho schodu na druhý krok za krokem (z jednoho stupně na druhý), až se s konečnou platností bezpečně rozvedou a opřou do obří, staticky mohutné základové podesty (odpočívadla) v přízemí. Současná olivetánská komunita a její kořeny Původ a zavedení bílého habitu Novodobé duchovní základy současné becské komunity položil v 60. letech 19. století venkovský diecézní kněz Emmanuel André, který na své faře v Mesnil-Saint-Loup vlastnoručně zformoval malou, zapálenou mnišskou skupinu. Po několika neúspěšných pokusech o oficiální majetkovou a právní afiliaci (přičlenění) k velkým benediktinským kongregacím – nejprve v Solesmes a posléze v La Pierre-Qui-Vire – se zakladatel úspěšně napojil na vlivnou kongregaci svaté Marie z Monte Oliveto (olivetány). Tato přísná reformní větev benediktinského řádu byla v Itálii založena již ve 14. století blahoslaveným Bernardem Tolomeiem. Z obrovského obdivu k osobnosti svatého Bernarda z Clairvaux (jehož jméno zakladatel přijal při svých řeholních slibech) a z hluboké mariánské devoce (úcty k Panně Marii) Bernard Tolomei striktně nařídil, aby mniši jeho nové fundace nosili jako symbol čistoty bílý řeholní habit (roucho). Právě z tohoto důvodu jsou benediktini v Becu na rozdíl od klasických černých benediktinů oděni kompletně v bílé barvě. V roce 1925 byla v přímé vazbě na mužskou komunitu bratří úspěšně obnovena starobylá středověká tradice mnišských oblátek svaté Františky Římské. Řeholní sestry v té době provizorně obývaly konvent v Cormeilles-en-Parisis. Ze své strany pak bratři z Mesnilu spolu se svým charismatickým převorem, doma Paulem Grammontem, dorazili do Cormeilles v roce 1938, kde otevřeli prestižní řádový studijní dům. Bezprostředně po skončení druhé světové války začaly obě tyto cormeilleské komunity – mužská i ženská – intenzivně vyhledávat podstatně rozlehlejší a izolovanější místo v ústraní, kde by mohly v plnosti, klidu a podle přísných řeholních kánonů rozvíjet své specifické duchovní charisma. Do prázdného zdevastovaného Becu bratři a sestry hromadně dorazili v roce 1948, a to za přímé pastorační podpory monsignora Alphonse-Paula-Désirého Gaudrona, tehdejšího sídelního biskupa z Évreux. Vnitřní struktura dvojitého konventu Jakožto autonomní člen olivetánské kongregace se celá komunita v Becu usadila v roce 1948 pod vedením vizionářského opata doma Paula-Marie Grammonta. K prosinci roku 2008 se mužský konvent stabilně skládal z patnácti plnoprávných mnichů a dvou poustevníků (otců eremitů); první z nich žije v přísné odloučenosti v Saint-Évroult-Notre-Dame-du-Bois v těsném sousedství slavného trapistického kláštera La Trappe, zatímco druhý duchovně působí u řádových Malých sester chudých v Saint-Servan. Pouhé dva kilometry od hlavního mužského areálu se nachází samostatný klášter svaté Františky Římské, který obývají benediktinské sestry – oficiální mnišské obláty opatství Panny Marie v Becu, které sem rovněž přišly z původního exilu v Cormeilles-en-Parisis. Sestry se k mnichům v údolí připojily v roce 1949, bezprostředně poté, co vlastním nákladem dokončily vyzdívku svého vlastního samostatného kláštera. Tento specifický model souběžného fungování mužského a ženského domu v těsné geografické blízkosti plně odpovídá raritní duchovní tradici, kterou katolické církvi zanechala svatá Františka Římská již v 15. století. Ženský konvent má v čele vlastní převorku, kterou si mnišky svobodně volí v kapitulní síni. Pro složení svých doživotních řeholních slibů však začínající novicky symbolicky odevzdávají své písemné textové sliby přímo do rukou nejvyššího becského opata v hlavním mužském opatství. O nedělích a velkých církevních svátcích sestry hromadně přecházejí do hlavního klášterního chrámu v Becu, aby se po boku mnichů aktivně účastnily hlavních liturgických oficií – slavnostních konventních mší, zpívaných nešpor a nočních vigilií. Zcela v souladu s nejlepšími starobylými benediktinskými tradicemi disponuje opatství velkým, vzorně udržovaným klášterním hospicem. Tento azyl umožňuje civilním zájemcům, duchovním i laikům z celého světa ubytovat se v klášteře na několik dní a prožít zde v naprostém tichu hluboké duchovní exercicie (duchovní obnovu). Klášter rovněž dlouhodobě ubytovává a integruje mladé lidi a studenty, kteří si přejí formou dobrovolnictví sdílet každodenní modlitební a pracovní život zdejší komunity. Ekumenické poslání a vazby s anglikánskou církví Vzhledem k jedinečné historii a staletým zámořským vazbám opatství v Becu se mužská mnišská komunita i ženský konvent sester oblátek hned po svém poválečném příchodu v letech 1948–1949 vědomě a hluboce vydaly na náročnou cestu dialogu a hledání jednoty mezi jednotlivými křesťanskými konfesemi. Obě becská mnišská společenství s upřímným, zapáleným zájmem krok za krokem sledovala průběh zasedání Druhého vatikánského koncilu, jehož závěrečné teologické dekrety v úplnosti potvrdily a zaštítily dosavadní eklesiologickou, liturgickou a ekumenickou orientaci, kterou klášteru vtiskl opat dom Paul Grammont. Aktivně žitý ekumenismus tak dodnes představuje jednu z vůbec nejdůležitějších duchovních priorit a pilířů becského opatství. Vztah k anglikanismu a dar z Canterbury Vzhledem k tomu, že becské opatství v raném středověku vychovalo a darovalo anglické církvi hned tři významné metropolitní arcibiskupy v Canterbury, zaujímá zde anglikanismus zcela přirozeně a organicky mimořádně privilegované postavení. Protože tato hluboká historická úcta funguje oboustranně, vedly nepřetržité proudy návštěvníků z řad britských katolíků, ale především anglikánů, k rozvinutí trvalých, hluboce přátelských mezinárodních vztahů. Opatství v Becu se tak stalo jedním z celosvětově nejvýznamnějších poutních míst, kde se anglikáni a římští katolíci pravidelně společně scházejí u jednoho stolu k bratrským modlitbám a ke vzájemnému hlubšímu poznávání obou liturgických tradic. Zdejší obnovená klášterní knihovna ve svém fondu uchovává specializovanou, nesmírně cennou kolekci čítající na 5 000 odborných svazků zaměřených výhradně na anglikánskou teologii a církevní dějiny, která do Becu prešla jako přímý odkaz z drahocenné osobní knižní pozůstalosti britského biskupa Johna Grahama. Když v roce 1982 papež Jan Pavel II. vykonal historickou pastorační cestu do Anglie a v monumentální canterburské katedrále se slavnostně objal s arcibiskupem Robertem Runciem, obdrželi opat dom Paul Grammont a matka převorka kláštera svaté Františky Římské exkluzivní diplomatické privilegium sdílet tento dechberoucí dějinný moment v bezprostřední blízkosti obou církevních otců. Delegace becských mnichů se rovněž pravidelně jako čestní hosté osobně účastní všech klíčových událostí celosvětového anglikánského společenství (Communion anglicane), jako jsou slavnostní intronizace nových canterburských arcibiskupů v Anglii či elitní teologické a biskupské Lambethské konference (conférences de Lambeth). Teologický rozměr tohoto sblížení výstižně shrnuje klášterní mnišský zápis: Na obzoru, který se mnohdy zdá být potemnělý a komplikovaný, dokáže katolicko-anglikánský dialog stále rozlévat obrovské a jasné proudy čistého světla. Člověk se v nitru pouze táže, zda jsou i ostatní běžné katolické farní komunity v Evropě do tohoto dialogu zapojeny se stejnou intenzitou, odvahou a odevzdáním jako celá anglikánská církev. Smíme snad upřímně snít o velké, oboustranné duchovní emulaci na všech hierarchických i laických úrovních našich církví? Privilegované svazky a podpis Ekumenické charty Vztahy a oficiální kontakty mezi normanským opatstvím v Becu a metropolitní katedrálou v Canterbury vykazují zcela nadstandardní, bratrský charakter. Všech pět posledních po sobě jdoucích canterburských arcibiskupů, včetně Rowana Williamse, osobně vykonalo oficiální státní a ekumenickou návštěvu Becu. Na severní obvodové stěně klášterního kostela v Becu je trvale osazen drahocenný bronzový kantorbéryjský kříž (croix de Canterbury), který klášteru v roce 1969 věnovala přímo canterburská katedrální kapitula jako pečeť nezrušitelného přátelství. Aby byly tyto staleté dějinné a duchovní svazky formálně stvrzeny pro moderní 21. století, učinily obě instituce monumentální krok. O svátcích křesťanských Letnic v roce 2007 podepsali mniši a sestry z Becu na straně jedné a katedrální kapitula v Canterbury (chapitre de la cathédrale) na straně druhé slavnostní, právně i teologicky závaznou Ekumenickou chartu (charte œcuménique), jejíž text praví: Pevná dějinná pouta a duchovní svazky spojují opatství v Becu s Canterbury již od průběhu 11. a 12. století. V této zakladatelské epoše stanuli na stolci canterburských arcibiskupů postupně tři významní becští mniši: Lanfrank z Pavie, svatý Anselm z Canterbury a Thibaut (Theobald). Chováme v srdci upřímnou touhu toto naše společné historické dědictví dál tvořivě rozvíjet, a to s cílem dosáhnout hlubšího vzájemného poznání a trvalého upevnění našich bratrských duchovních vazeb. Z tohoto důvodu se slavnostně a křesťansky zavazujeme: uskutečňovat vzájemné oficiální návštěvy: pokud to okolnosti dovolí, budeme se každoročně pravidelně setkávat, a to jeden rok na půdě opatství v Becu a druhý rok přímo v Canterbury; sdílet významné události: budeme se jakýmkoli vhodným způsobem aktivně podílet a propojovat při všech klíčových a památných duchovních událostech obou našich komunit; přijímat se navzájem: budeme se bezvýhradně a s láskou ubytovávat a vítat jako skuteční bratři a sestry v Ježíši Kristu; společně se modlit za jednotu: zavazujeme se každý čtvrtek věnovat pravidelné modlitby za dosažení úplné jednoty všech křesťanů a za duchovní rozkvět obou našich partnerských církevních společenství. Tuto významnou mezinárodní dohodu slavnostně jménem a z pověření opatství Panny Marie v Becu podepsali 49. řádný opat dom Paul-Emmanuel Clénet spolu s matkou Marie-Placide Cazenave, volenou převorkou zdejšího ženského konventu benediktinských mnišek; za stranu anglikánskou pak dokument vlastnoručně stvrdil a podepsal nejvyšší katedrální děkan z Canterbury Robert Willis, jednatel tamní katedrální kapituly. Dialog s křesťanským Orientem a pravoslavím Mnišky z kláštera svaté Františky Římské i mniši z mateřského opatství v Becu udržují již od poloviny 20. století mimořádně úzké duchovní vazby s křesťanským Východem, a to skrze intenzivní teologická setkání a četné vzájemné studijní i poutní návštěvy. Misie v Libanonu a cesta do Svaté země V roce 1954 zareagovaly mnišky z Becu na naléhavou prosbu převora kláštera v libanonském Kobé a rozhodly se vyslat do Libanonu svou dceřinou komunitu. Tato stabilní řeholní přítomnost becských sester na libanonské půdě trvala v letech 1957 až 1962. Roky strávené hlubokým objevováním východních křesťanských tradic – zejména v přímém kontaktu s maronitskou církví a východním pravoslavím – inspirovaly matku Élisabeth de Wavrechin, převorku kláštera svaté Františky Římské, k vizionářskému plánu založit novou řádovou fundaci přímo v Jeruzalémě. Nejvyšší becský opat dom Paul Grammont ji však tehdy požádal, aby tento ambiciózní záměr nechala duchovně uzrát v průběhu právě zasedajícího Druhého vatikánského koncilu. Projekt byl znovu plně oživen o patnáct let později, v roce 1976, kdy byl úspěšně založen výše zmíněný dvojitý olivetánský monastýr v izraelském Abu Ghosh. Vztahy s pravoslavnými a východními katolickými jurisdikcemi Kontakty a dialog becských komunit s pravoslavným světem se rozvíjejí napříč různými církevními jurisdikcemi působícími na území Francie. Jedná se především o: Ruské arcibiskupství západní Evropy: s metropolitní katedrálou svatého Alexandra Něvského v Paříži v ulici Rue Daru; Konstantinopolský ekumenický patriarchát: s řeckou pravoslavnou katedrálou svatého Štěpána v Paříži; Rumunskou pravoslavnou archidiecézi pro západní Evropu: jejíž nejvyšší představitelé (ruští, řečtí i rumunští arcibiskupové) osobně vykonali oficiální bratrské návštěvy v Becu. Mimořádně srdečná přátelská setkání probíhají rovněž s farnostmi a představiteli východních katolických církví (tzv. Uniatská církev), a to zejména s komunitami ritu maronitského a melchitského, které se ve Francii duchovně sdružují kolem starobylého pařížského chrámu Saint-Julien-le-Pauvre. Setkání s mnišstvím na hoře Athos V srpnu roku 1972 doprovázel jeden z becských olivetánských mnichů vzácného hosta na posvátnou horu Athos v Řecku, kde během osmidenní asketické pouti společně navštívili dvanáct zdejších starobylých klášterů. Tento hluboký mystický prožitek vedl k tomu, že dotčený host následně složil své doživotní řeholní sliby přímo v Becu. V roce 1982 pak klášter v Normandii osobně navštívil otec Nikodimos, uznávaný pravoslavný jeromonach (mnich s kněžským svěcením) a proslulý ikonopisec (ikonograf) z hory Athos. Během chladné zimy na přelomu let 1974 a 1975 navíc opatství v Becu poskytlo dlouhodobý azyl a bratrské přístřeší bývalému pravoslavnému igumenovi (představenému kláštera) ze Srbska. Spolupráce s Rumunskem a Transylvánií Již od roku 1967 přivítal ženský klášter svaté Františky Římské ve své klauzuře rumunskou pravoslavnou mnišku z historického monastýru Dealu. V přelomovém roce 1991 pak opatství v Becu ubytovalo dva mladé pravoslavné bohoslovce (seminaristy). Od roku 1994 se tato tradice dál rozvinula, takže klášter každé léto po dobu několika týdnů bezplatně hostí a materiálně zaopatřuje početné skupiny řeckokatolických bohoslovců z rumunské Transylvánie. V letech 1995 a 1997 pak Bec oficiálně navštívili dva rumunští katoličtí biskupové východního ritu. Dialog s protestantismem a luteránstvím Hned od prvních let po svém poválečném usazení v Becu navázala olivetánská komunita úzké ekumenické kontakty s normanskými farnostmi Reformované církev ve Francii (Églises réformées de France), a to zejména v Rouenu, Elbeufu, Le Havru, Dieppe a Évreux. Systematická a hluboká teologická spolupráce a společná práce na konfesním sjednocení se však naplno rozvinuly až v průběhu 70. let 20. století. Ekumenická manželská setkání: V letech 1966 až 1975 poskytly oba becské monastýry zázemí specializovaným studijním skupinám složeným z konfesně smíšených katolicko-protestantských manželských párů, které zde společně reflektovaly spirituální i civilní úskalí smíšených manželství. V přímém rozvoji této hospitality začal ženský klášter svaté Františky Římské pravidelně hostit oficiální zasedání presbyterních rad reformovaných farností z Le Havru, Rouenu a pařížského chrámu Temple de l'Étoile. Tito protestantští duchovní a laičtí starší obdrželi od sester exkluzivní privilegium celebrovat protestantskou liturgii Večeře Páně přímo v interiéru klauzurního klášterního oratoře mnišek. Kontakty s luterány: Intenzivní ekumenické vazby byly navázány rovněž s luteránskou církví. Do Becu opakovaně zavítali věřící ze švédské luteránské farnosti v Paříži a klášter organizoval několik velkých vědeckých a teologických sympózií zaměřených na kritický rozbor díla a odkazu Martina Luthera. Dne 19. ledna 1984 byl pak nejvyšší becský opat dom Paul Grammont jako čestný host oficiálně pozván, aby přednesl slavnostní kázání přímo při ekumenické bohoslužbě v historickém luteránském chrámu Église des Billettes v Paříži. Charismatická obnova Od počátku 70. let 20. století se napříč celou Francií začalo bouřlivě rozvíjet hnutí tzv. charismatické obnovy. Ta nejprve zasáhla protestantské letniční a evangelikální kruhy a vzápětí se silně projevila i uvnitř katolické církve. Opatství v Becu se stalo vůbec jedním z historicky prvních duchovních center v zemi, které se tomuto modernímu modlitebnímu hnutí vizionářsky otevřelo. Velká ekumenická charismatická modlitební skupina se zde bez přerušení schází na pravidelných týdenních vigiliích již od roku 1973. Židovsko-křesťanský dialog Opat dom Paul Grammont vnitřně hluboce vnímal klíčový teologický význam židovského národa, z jehož duchovních a starozákonních kořenů celé křesťanství neoddělitelně vyrůstá. Z jeho přímého osobního podnětu se proto mniši i sestry z Becu, společně se svými protestantskými partnery, aktivně zapojili do hlubokého poznávání tradic a života židovských komunit žijících na území Francie. Na půdě Becu se opakovaně sešla elitní komise pro židovsko-křesťanský dialog. Vůbec nejvýznamnějším hmatatelným výsledkem a vyvrcholením této dlouhodobé vědecké a mezinárodní teologické práce se stalo výše popsané založení podřízeného olivetánského monastýru v izraelském Abu Ghosh, vybudovaného přímo na posvátném novozákonním místě biblických Emauz. Dceřiné kláštery a novodobé fundace Opatství Panny Marie v Becu se v průběhu druhé poloviny 20. století stalo vysoce vitálním řádovým centrem, které dalo vzniknout několika novým dceřiným fundacím v zahraničí i na půdě Francie. Klíčové misijní a zakladatelské etapy probíhaly pod vedením opata doma Paula-Marie Grammonta v tomto chronologickém pořadí: 1976 – Klášter Abu Gosh (Izrael): Opat dom Grammont vyslal elitní skupinu tří becských olivetánských mnichů do Izraele, aby v osadě Abu Gosh nedaleko Jeruzaléma plně obnovili starobylou benediktinskou přítomnost na posvátném místě biblických Emauz; 1976 – Klášter Mesnil-Saint-Loup (Francie): V témže roce vyslal nejprve jednoho a posléze dva další řeholní bratry do vsi Mesnil-Saint-Loup v diecézi Troyes. Jejich úkolem bylo úspěšně obnovit řeholní život v historickém monastýru Panny Marie Svaté Naděje (Notre-Dame de la Sainte Espérance), tedy přesně v místech, odkud novodobá becská olivetánská komunita historicky vzešla; 1998 – Klášter Rostrevor (Severní Irsko): K raritnímu a vysoce symbolickému aktu došlo v roce 1998, kdy skupina pěti becských mnichů odešla do Severního Irska, kde v osadě Rostrevor založila zbrusu nový klášter svatého Kříže (Monastère de la Sainte-Croix), zaměřený na ekumenický dialog uprostřed irského náboženského napětí. Všechna tato tři nově zrozená mnišská společenství dosáhla v průběhu let plné řeholní a právní autonomie. V současnosti jsou plnoprávnými, nezávislými členy benediktinské olivetánské kongregace (kongregace svaté Marie z Monte Oliveto), vůči níž mají stejné právní postavení jako samotné mateřské opatství v Becu. V raritním roce 1999 byl blízkovýchodní klášter v izraelském Abu Gosh Svatým stolcem oficiálně a kanonicky povýšen na samostatné opatství, a to pod slavnostním mariánským titulárním patrociniem Nejsvětější Marie Zmrtvýchvstání. Odkazy Literatura Abbaye Notre-Dame du Bec, Moisenay : Éditions Gaud, 1999 (ISBN 978-2-84080-046-0) Adolphe-André Porée, Histoire de l’abbaye du Bec, Évreux : Impr. Hérissey, 1901, Bruxelles, Culture et civilisation, 1984, 2 díly. Dom Michel Germain, Matériaux du Monasticon Gallicanum, ms. Latin 11820 Celebris abbatiæ Beccensis delineatio Adolphe-André Porée, L'Abbaye du Bec au XVIIIe siècle : étude historique et archéologique, Tours, Paul Bousrez, 1881. Adolphe-André Porée, Ed., Chronique du Bec et chronique de François Carré, Rouen : Ch. Métérie, 1883. Geneviève Nortier, Les bibliothèques médiévales des abbayes bénédictines de Normandie, Caen, Caron & C°, 1966, s. 34-60. Claude Jolly (dir.), Histoire des bibliothèques françaises t. II : Les bibliothèques sous l’Ancien Régime, 1530-1789, Paris, Promodis, 1988, s. 29-43, « les bibliothèques bénédictines » (ISBN 978-2-903181-68-0). Marie-Pascal Gilbert Crespin, Dickson, Ed, La Vie de saint Herluin, fondateur et premier abbé du Bec, Le Bec-Hellouin, Les Ateliers du Bec, 1961. (en) Margaret Gibson, Lanfranc of Bec, Oxford, Clarendon Press, 1978 (ISBN 978-0-19-822462-4). Vie du bienheureux Bernard Tolomei, Paris 1898, CUPER, in Acta SS (1739) Aug. IV. 464-75 : Maréchaux. Marcel Baudot, Normandie bénédictine, Les Amis du bec Hellouin, 1979. André Poupet, L'Abbaye du Bec au temps des chevaux 1790-1948, Les Ateliers du Bec, 1998 (ISBN 978-2-908109-04-7). Paul Grammont, Présence à Dieu, présence aux hommes, Paris, Cerf, 1991, (Foi vivante, 261) (ISBN 978-2-204-04260-4). Alain Maillard de la Morandais, Dom Grammont, abbé du Bec, Paris, Fayard, 1986. La Varende, L'abbaye du Bec-Hellouin, préface et postface de dom Paul Grammont, Éditions des Ateliers du Bec, 1982. Étienne Fouilloux, Les Catholiques et l'unité chrétienne du XIXe au XXe siècle, Paris, Éditions du Centurion, 1982 (ISBN 978-2-227-31037-7). Monique Simon, La vie monastique, lieu œcuménique dans le cœur de l'Église–communion, Paris, Éditions du Cerf, 1997 (ISBN 978-2-204-05647-2). Nouvelle histoire de l'Église, tome V, Paris, Éditions du Seuil, 1975. Suzanne Martineau, Les Anglicans, Turnout, Éditions Brepols, 1996 (ISBN 978-2-503-50465-0). Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Abbaye Notre-Dame du Bec na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Opatství Notre Dame du Bec na Wikimedia Commons