Katedrála Notre-Dame (Le Havre)

Katedrála Notre-Dame v Le Havru (francouzsky Cathédrale Notre-Dame du Havre), v historických listinách a liturgii často nazývaná také jako katedrála Panny Marie Milostivé (Cathédrale Notre-Dame-de-Grâce), je ústředním římskokatolickým chrámem města Le Havre a hlavním biskupským sídlem lehaverské diecéze. Před nynější kamennou stavbou na tomto místě postupně stálo několik starších, tesařsky i materiálně mimořádně skromných svatyní (původní rybářská kaple Panny Marie Milostivé a následný raný farní kostel). Současná monumentální budova byla v hlavním stavebním celku vybudována v dlouhém období od poslední čtvrtiny 16. století až po druhou čtvrtinu 17. století. Z architektonického hlediska představuje slohovou syntézu, v níž se v dokonalé materiální unifikaci organicky snoubí prvky pozdní plaménkové gotiky, renesance, baroka a francouzského klasicismu. Jakožto hlavní sakrální centrum Le Havru se chrám proměnil v nejdůležitější uzel celého lokálního společenského života. Do jeho pokladnic a na stavbu lodí nepřetržitě plynuly obrovské finanční nadace, dary a pozemkové donace ze strany prostého obyvatelstva, bohatých rejdařů, městského magistrátu i samotných francouzských králů. Monumentální architektura však byla v průběhu staletí fatálně postižena všemi krutými válečnými konflikty, které toto strategické přístavní město zasáhly. Chrám utrpěl těžké strukturální škody během drsných anglo-francouzských námořních válek a devastujících bombardování přístavu v 17. a 18. století; další vlnu pustošení, rozkradení klenotnice a osekání plastik pak přineslo revoluční obrazoborectví za Francouzské revoluce. Vůbec nejničivější dějinná katastrofa však stavbu zasáhla během druhé světové války, kdy byl areál dne 5. září 1944 zdevastován masivním spojeneckým letectvím. Toto kobercové bombardování proměnilo okolní čtvrti v hromady suti a samotný historický chrám z podstatné části proměnilo v doutnající ruiny a vedlo k jeho částečné celkové demolici. Francouzský architekt a vizionář moderní architektury Auguste Perret se po osvobození odvážně rozhodl zničené torzo historického kostela zachránit a citlivě jej zakomponoval do svého monumentálního celkového urbanistického plánu na znovuvybudování kompletně zničeného městského jádra. Celé toto Perretovo železobetonové centrum Le Havru bylo pro svou unikátní nadčasovou hodnotu dne 15. července 2005 slavnostně zapsáno na seznam Světového dědictví UNESCO. Po několika desetiletích náročných poválečných rekonstrukcí a sériích inženýrských sanací vykazuje stavebně-historický stav této památky i v současnosti naléhavou potřebu dalších rozsáhlých investic a generálních oprav. Statika chrámu je dodnes mírně oslabena otřesy po explozích těžkých bomb z roku 1944, které narušily podloží v blízkosti přístavních doků. V roce 2019 byla zahájena generální památková obnova hlavního západního průčelí a severní stěny příčné lodi (transeptu) katedrály v Le Havru, doplněná o plánované zásadní sanace barokní zvonice a restaurování historických figurálních vitráží. Na nejvyšší úroveň katedrály byl dosavadní farní kostel slavnostně povýšen dne 6. července 1974, kdy papež Pavel VI. svým papežským dekretem oficiálně zřídil novou lehaverskou diecézi. Celý katedrální komplex byl zapsán na seznam francouzských historických památek (Monument historique) dne 10. února 1919. Dějiny Nejstarší osídlení a náboženské kořeny Současné katedrální staveništi bylo v minulosti dějištěm postupné výstavby několika navazujících, materiálně skromnějších svatyní. Avšak již dlouho před oficiálním založením samotného přístavního města Le Havre v 16. století bylo celé zdejší pobřežní území hustě osídleno a v regionu prosperovalo několik starobylých samostatných farností a předměstských lokalit, jako byly Saint-Denis-en-Caux či Ingouville. Z hlediska lokálních církevních dějin a hlubokého náboženského života, který po staletí formoval mentalitu zdejších obyvatel a rybářů, měla naprosto klíčový a rozhodující význam jedna z těchto starobylých, v moderní době již dlouho zapomenutých osad – historická rybářská vesnice Leure. Kořeny lehaverského mariánského kultu a zaniklá kaple Dlouho před oficiálním vytyčením samotného Le Havru a stavbou budoucí katedrály bylo zdejší bahnité pobřeží a rozsáhlé slané marše, na nichž bylo město v roce 1517 založeno, trvale osídleno rybáři. K roku 1054 se v písemných pramenech poprvé společně připomíná farní kostel svatého Mikuláše. V dobových pramenech se název původní středověké rybářské vesnice důsledně psal ve starofrancouzském tvaru Leure. V současném francouzském místopisu a urbanismu se pro moderní průmyslovou čtvrť v Le Havru, která v těchto místech vyrostla, uplatňuje zjednodušený pravopis L'Eure. V české uměleckohistorické monografii je záměrně striktně zachována původní historická ortografie (Leure), což spolehlivě zabraňuje anachronické vědecké záměně starobylé lokality s moderním městským obvodem v Leure a přilehlá vesnice. Jak se osada hospodářsky rozvíjela, byl v chráněné zátoce (havru) vybudován bezpečný přístav, který sloužil jako předsunuté útočiště pro námořní lodě před vjezdem do tehdejšího obřího mezinárodního přístavu v Harfleuru. Vesnice se postupně rozšiřovala směrem k západu, kde v nově vzniklé osadě vyrostla první středověká kaple Panny Marie Milostivé (Notre-Dame de Grâce). Detailní stavební historie této svatyně je kvůli absenci archiválií neznámá. Významně se však připomíná ve výsadní listině francouzského krále Filipa IV. Sličného z prosince roku 1311. Touto listinou panovník oficiálně udělil povolení k vybudování křtitelnice ve filiální kapli „Blahoslavené Marie, situované v řečeném přístavu“ a k vysvěcení nového hřbitova kolem jejích zdí, což jednoznačně dokazuje přítomnost vitální a rostoucí populace. Regionální historik Alphonse Martin na základě dochovaných kamenných náhrobků z kostela svatého Mikuláše, které byly deponovány v lehaverských muzeích, dokládá, že toto námořní společenství vykazovalo značný materiální rozkvět. Kaple Panny Marie Milostivé byla podle jeho výzkumů vybudována v čistých formách rané gotiky (v hrotitém slohu) a projevovala se v ní zřetelná umělecká zdobnost, přestože přímé archeologické vykopávky na jejím staveništi doposud neproběhly. Svatyně stála těsně na východ od pozdějšího renesančního staveniště Le Havru, v místech, kde se až do osudného roku 1562 rozkládala stará městská čtvrť Quartier des Barres. Rybářská osada Leure sice během stoleté války čelila ničivým vojenským vpádům (zejména v červnu 1360), fatálnějším a nezvratným destruktivním faktorem se však stala dravá podbřežní eroze a neustálé posuny pobřežní linie. V roce 1369 došlo k apokalyptickému zřícení obřího skalního masivu na mysu la Hève spolu s podstatnou částí lokality Chef-de-Caux, což dramaticky urychlilo erozivní činnost v celé severní zóně Seinské zátoky. Původní osada, její přístavní bazén i gotická kaple Panny Marie Milostivé v průběhu sklonku 14. století pod náporem mořských vln definitivně zmizely v oceánu, aniž by se dochovala přesná chronologie této zkázy. Historik Georges Priem sice klade definitivní zánik kaple ke konkrétnímu roku 1419, avšak bez bližších archivních důkazů. Bez ohledu na přesný rok však potopená gotická kaple i její přístavní osada trvale vtiskly své jméno okolním bahnitým slaným marším, pro které se vžil název „Milostivé území“ (Lieu de Grâce). Toto toponymum bylo následně přeneseno na nově zřízený královský přístav a posléze na celé nově založené renesanční město Françoise de Grâce, které se v průběhu let zjednodušilo na historický název Le Havre-de-Grâce (přístav Milosti). Tento specifický historický moment, kdy mariánská svatyně vtiskne své patrocinium celému geografickému území, nachází zrcadlový protipól na protilehlém břehu estuáru u kaple Notre-Dame-de-Grâce d'Équemauville v Honfleuru (na území obce Équemauville), podle níž nese název celé přilehlé Milostivé plateau (Plateau de Grâce) i navazující pobřežní silnice. Právě památka na tuto potopenou gotickou kapli upevnila v ústí řeky Seiny hluboce zakořeněnou tradici specifického mariánského kultu, který chovali v úctě všichni profesionálové moře – lodní kapitáni, námořníci a prostí rybáři. Tato devoce se lavinovitě šířila podél celého estuáru; paralelně s ní vznikl pravděpodobně již ve 13. století farní kostel Notre-Dame v Sainte-Adresse, přičemž historický vodovod, který později zásoboval renesanční město Le Havre pitnou vodou, byl inženýrsky trasován přímo podél obvodových zdí tohoto sainte-adresského chrámu. Také tento druhý farní kostel v Sainte-Adresse v průběhu následujícího 14. století kompletně zlikvidovala dravá eroze pobřeží, která stavbu i s kusem útesu strhla do moře. Jako logická náhrada za tyto potopené svatyně vyrostla východně od Leure nová kaple Panny Marie Sněžné (Notre-Dame-des-Neiges) a paralelně se v sousedním Harfleuru rozvinula hluboká rybářská úcta k Panně Marii Mořských vln (Notre-Dame-des-Flots). Jednotícím prvkem všech těchto sakrálních center byla aktivní materiální i duchovní participace námořnického cechu. Když tedy francouzský král František I. v roce 1517 oficiálně založil nový vojenský a obchodní přístav Le Havre-de-Grâce, v myslích obyvatel okamžitě ožila živá paměť na dávno potopenou gotickou svatyni Notre-Dame-de-Grâce. Veden touto hlubokou místní námořnickou tradicí, nechal kněz z Ingouville Pierre de Roulins na naléhavou žádost prvních osadníků vybudovat nouzovou svatyni, která zcela automaticky přijala původní mariánské patrocinium Panny Marie. První kaple Notre-Dame: Od skromné stodoly ke kamennému kostelu Bezprostředně po státním vytyčení parcel nového města vyvstala urgentní pastorační potřeba postavit svatyni pro rodiny rybářů, které se usadily u přirozené mořské zátoky, kolem níž se bleskově rozvíjely nové přístavní doky. Na bahnitém podloží tak byla narychlo vztyčena nouzová provizorní kaple – zvaná jako Notre-Dame I –, která byla sroubena výhradně z nahrubo otesaných dřevěných klád a její střechu kryly obyčejné došky. Stavba stála na velmi nestabilním nánosovém podloží, které bylo vystaveno průsakům slané vody. Místní podání označuje za přímého zakladatele této první kaple Pierra Roulina, faráře od svatého Michala v Ingouville. Normanský archeolog a abbé Jean-Benoît-Désiré Cochet ve svém romantizovaném podání sice detaily zakladatele neřeší, nicméně ve svém vyprávění necitlivě smísil historická data renesančního chrámu s pověstmi o potopené středověké gotické kapli Panny Marie Milostivé, která v té době byla již více než jedno století pod hladinou moře. V dochovaných starých kapitulních registrech se však k roku 1508 objevuje jméno Jacquese Vimonta, pročež je dodnes mimořádně obtížné exaktně určit, kdo a kdy první svatyni na tomto staveništi fakticky založil. Někteří renesanční kronikáři, jejichž texty v 18. století studovala spisovatelka Marie Le Masson Le Golft, odvážně tvrdili, že mariánská kaple stála na staveništi dnešního chrámu ještě dlouho před oficiálním královským založením samotného města (aniž by ji zaměňovali za potopenou kapli v Leure), přičemž se opírali o staré rukopisy a městské účty,Jednalo se o dnes již neexistující pergamenové registry lehaverské městské pokladny, které se však do dnešních dnů nedochovaly. Topograf Alphonse Martin naproti tomu exaktně dokazuje, že došková kaple byla tesaři vybudována v přesně vymezeném úseku let 1520 až 1524, tedy těsně před zahájením gigantických státních zemních prací. Během nich bylo kompletní území města uměle nadezděno masivním zemním záhozem a navýšeno, aby se zabránilo permanentnímu zaplavování ulic během pravidelných extrémních mořských přílivů (nebezpečný fenomén acqua alta). Kronikář Jean Laignel sugeruje, že kaple vyrostla hned v prvních měsících roku 1517, což ve svých pamětech plně přejímá i Jean-Baptiste Lecomte. V každém případě tato nejstarší provizorní dřevěná kaple vykazovala strohý, užitkový tvar obyčejné přístavní stodoly či skladiště. Kvůli nízkému uložení byla při každém větším mořském přílivu kompletně zaplavována slanou vodou. Stanovení hodin pro sloužení svatých mší a liturgických oficií muselo být proto denně složitě propočítáváno v přímé vazbě na přílivové tabulky; v opačném případě totiž hrozilo, že kněz i přítomní věřící museli bohoslužbu dokončit stojíce na dřevěných kostelních lavicích a zaplavený prostor opouštět na hřbetech koní nebo přímo v rybářských bárkách, aby si uchovali suchý oděv. Po ničivé záplavě v roce 1525, která poškodila původní kapli, nechal král František I. v roce 1531 postavit novou kamennou kapli Notre-Dame II na pilířích, jež se stala filiálním kostelem podřízeným farnosti Saint-Michel d'Ingouville . Kvůli růstu populace a sporné jurisdikci proběhly v letech 1536 a 1539 další stavební úpravy, včetně výstavby vysoké věže s obrannou terasou a majákem, přičemž král se stal patronem kostela. Návštěva Jindřicha II. v roce 1549 potvrdila význam stavby, ale vzestup hugenotských vlivů a následné náboženské konflikty v 60. letech 16. století zastavily stavební projekty a vedly k pustošení katolických památek. Ústavní spory, lenní jurisdikce a poddanství (1522–1541) V roce 1522, kdy se město začalo dravě rozvíjet, nechal královský guvernér Guyon de Dupont, pán du Chilou, radikálně rozšířit uliční síť směrem k severu. Za tímto účelem odkoupil rozsáhlé soukromé pozemky situované na území farnosti Ingouville, které však podléhalo přímé lenní svrchovanosti a patronátu mocného šlechtického rodu pánů z Graville. Tento závažný zásah do feudálních práv vyústil vleklým soudním sporem. Dne 13. května 1524 s konečnou platností zvítězil majitel panství, a to na základě přímého precedenčního výnosu normanského parlamentu (arrêt du Parlement de Normandie), který určil, že nová svatyně Notre-Dame musí zůstat pod přísnou duchovní i finanční jurisdikcí a poddanstvím ingouvillského faráře. V důsledku tohoto rozsudku se veškeré řádné svátosti (křty, svatby, pohřby) směly s výjimkou případů bezprostředního nebezpečí smrti celebrovat výhradně v mateřském farním kostele Saint-Michel v Ingouville. Tento neúnosný stav, kdy se strategické královské město nacházelo v poddanství venkovské farnosti, vyřešil v roce 1541 král František I. Panovník rozhodl veškerá tato sporná městská území nekompromisně vyvlastnit, plně je integrovat do královské domény (domaine royal) a natrvalo je prohlásit za svrchovanou půdu města Le Havre-de-Grâce. Pány z Graville král finančně odškodnil tím, že jim jako protihodnotu postoupil drahocennou lesní parcelu v královském lese Forêt des Hallates. Přestože byl francouzský král od tohoto momentu oficiálně uznáván za nejvyššího patrona chrámu a rouenské arcibiskupství v daňových registrech nahlíželo na Notre-Dame jako na de facto samostatný farní kostel, v rovině kanonického práva zůstalo zdejší proboštství nadále formálně zablokováno v administrativní závislosti na Ingouville. Nicméně ingouvillský farář se od této doby stával automaticky také prvním farářem v Le Havru (včetně druhého nově formovaného městského obvodu Saint-François) a veškeré bohoslužby i udělování svátostí se již bez omezení prováděly přímo v interiéru chrámu. Výstavba obranné zvonice, dělostřelectvo a královská vizitace Chrám v této době nepřetržitě pokračoval ve své celkové architektonické transformaci. Obrovská finanční dotace od krále Františka I. z roku 1538 umožnila okamžité zahájení budování monumentální kamenné věže, jejíž základy byly vykopány hned v následujícím roce. Dne 10. dubna 1539 položil základní kámen této věže zastupující královský guvernér města Claude de Montmorency-Fosseux, přičemž na kamennou desku nechal vytesat svůj rodový erb doprovázený nápisem: „Základní kámen této věže položil baron de Fosseulx a vtesal do něj svůj rodový erb, jenž zasluhuje slávy a věhlasu, léta Páně 1539, desátého dne měsíce dubna.“ Věž byla vybudována do obrovské výšky a na vrcholu zakončena štíhlou tesařskou věžičkou. Na ploché horní střeše věže byla vyzděna fortifikovaná dělová terasa, na kterou armáda neprodleně nainstalovala těžká dalekonosná děla – kulveriny (couleuvrines). Vzhledem k tomu, že se jednalo o vůbec nejvyšší stavbu v celém širokém okolí, proměnila se zvonice v prvořadý strategický obranný bod, který v případě nepřátelského obležení spolehlivě ovládal palbou celý přístavní bazén. Na věži byl souběžně osazen mohutný noční navigační maják, který za bouří bezpečně navigoval válečné i obchodní lodě vplouvající do ústí Seiny. Přestože se podrobné tesařské účty huti nedochovaly, z městských registrů k roku 1544 vyplývá, že hlavnímu zednickému mistru „městského chrámu“ Raullinu Picquotovi byla vyplacena odměna 50 solů za náročné inženýrské osazení mechanických věžních hodin a velkého hodinového carillonu (zvonohry). V roce 1549 poctil kostel Notre-Dame svou osobní návštěvou francouzský král Jindřich II. se svou chotí Kateřinou Medicejskou. Na paměť této triumfální královské vizitace byly kamenickými mistry zhotoveny dva drahocenné dekorativní medailonové portréty (busty) panovníků; protože byla francouzská koruna přímým patronem chrámu, tyto portréty byly chráněny před veškerým pozdějším ničením a v následujícím století byly s úctou druhotně vkomponovány do stěn velkolepého barokního chrámu Notre-Dame III. Celý tento slibný architektonický rozkvět byl však v polovině 16. století náhle brutálně zmrazen a zastaven kvůli dramatickému vyostření celoevropské náboženské krize. V Le Havru se k myšlenkám kalvinismu masivně přihlásila sice početně menší, ale ekonomicky naprosto dominantní vrstva bohatých rejdařů, elitních námořních kapitánů a velkých obchodníků. Tato silná hugenotská oligarchie okamžitě zablokovala veškeré další financování jakýchkoli katolických stavebních projektů a shromažďování peněz pro stavbu lodi. Celá historie města se v tomto momentu bleskově nachýlila k fatálnímu dějinnému zvratu, který vyvolal nekompromisní válečnou reakci katolického tábora a paradoxně dal vzniknout ambicióznímu projektu na vybudování nynější obří renesanční katedrály. Náboženské války: Od ikonoborecké zkázy k triumfu katolicismu Narůstající fanatismus a vnitřní konflikt v zemi se hluboce a drsně podepsaly na samotném zrodu nové monumentální architektury v Le Havru. Kostel Notre-Dame se v této krvavé éře ocitl přímo v samotném epicentru celkové mocenské restrukturalizace normanské společnosti. První vlna pustošení a zdevastování chrámu Notre-Dame II V průběhu 50. let 16. století dosáhlo náboženské napětí ve Francii kritického bodu, a to zejména po podpisu mírů v Cateau-Cambrésis a vydání drakonického Écouenského ediktu. Náhlá tragická smrt krále Jindřicha II. na turnaji a bleskový nástup katolického militantního rodu de Guise k moci za kratičké vlády mladého Františka II. situaci definitivně zvrátily v otevřenou občanskou válku. Přímo v Le Havru kalvínští hugenoti bleskovým převratem plně ovládli městskou radu a magistrát. Situaci umocnil fakt, že nejvyšší admirál Gaspard de Coligny – jeden z hlavních vojenských vůdců celé francouzské protestantské kliky – byl králem jmenován nejvyšším guvernérem města. Během velmi krátkého časového úseku přešla kompletní civilní i vojenská správa do rukou horlivých stoupenců náboženské Reformace. V osudném roce 1562 konflikt definitivně propukl v otevřené krveprolití po brutálním zmasakrování hugenotů v Wassy ze strany vévody de Guise. Protestantské velení okamžitě zmobilizovalo své síly a v zemi povstaly tři velké hugenotské armády, přičemž ta operačně vůbec nejsilnější a nejlépe vyzbrojená formace plně opanovala celou Normandii. Ikonoborecké pustošení a obléhání zvonice (1562) Hned na samém počátku první náboženské války, dne 8. května 1562, vypukl v Le Havru radikální hugenotský převrat. Protestantské ozbrojené hordy vtrhly do kostela Notre-Dame, kompletně jej vyplenily a barbarsky zdemolovaly veškerý liturgický mobiliář a oltáře. Část zbylých místních katolíků se v bezprostředním ohrožení života narychlo stáhla a zabarikádovala v mohutné klášterní zvonici, což vyústilo v kruté, několikadenní obléhání věže kalvínskými radikály. Obležení katolíci se chopili zbraní a zahájili zoufalou obrannou palbu skrze úzké střílny a kasematy hlavní věže i přilehlé schodišťové vížky. Hluboké zářezy a krátery po střelbě z arkebuz se na vnějším kamenném plášti dodnes masivně koncentrují právě v bezprostředním okolí těchto střílen na severní a východní straně věže. Přestože dobové katolické kroniky o konečném osudu obránců záměrně mlčí, obrovská hustota a koncentrace stop po projektilech jednoznačně dokládají, že obléhání skončilo fatálním triumfem militantních hugenotů a krvavým zmasakrováním všech zbývajících katolických obránců uvnitř věže. Bezprostředně poté padlo kompletně celé město, včetně strategické zvonice a jejích těžkých děl (kulverin), do rukou protestantů; přeživší katoličtí měšťané byli nuceni z Le Havru hromadně uprchnout. Hugenoti se však obávali drtivé odvety ze strany francouzské královské armády, byť formálně neustále deklarovali svou absolutní věrnost panovníkovi. V záchvatu strachu proto na základě tajné dohody z Hampton Courtu oficiálně požádali o vojenskou pomoc anglickou královnu Alžbětu I., která hodlala tuto situaci mocensky využít k opětovnému ovládnutí strategického Calais. Anglická okupace a dělostřelecké zničení věže (1562–1563) V říjnu roku 1562 se v lehaverských docích vylodila obří, těžce vyzbrojená anglická expediční armáda, zatímco francouzské královské oddíly ve stejné době po krvavém obležení úspěšně znovudobyly Rouen. Nejvyšší anglický velitel, hrabě z Warwicku, nekompromisně vyhnal z města nejen poslední zbývající katolíky, ale záhy i všechny francouzské protestanty, načež z Le Havru učinil čistě britskou vojenskou základnu střeženou neustálými posilami z Londýna. Dne 19. března 1563 sice došlo k podpisu celonárodního Amboiského míru, nicméně Angličané odmítli město opustit a dál horečně posilovali jeho kamenné hradby. Královna regentka Kateřina Medicejská se rozhodla město z rukou Angličanů vyrvat silou a prohlásila dohodu z Hampton Courtu za mezinárodně neplatnou. Hned od prvních dnů obležení Angličané mistrně využili vysokou dělovou terasu na věži kostela Notre-Dame, z níž zahájili ničivé dělostřelecké bombardování pozic útočící francouzské armády a švýcarských žoldnéřů utábořených na výšinách v Ingouville. Dne 15. července 1563 proto francouzské královské dělostřelectvo zahájilo cílenou odvetnou palbu a těžkými dělovými koulemi zdemolovalo kompletní horní patro věže, aby britskou dělostřeleckou baterii natrvalo umlčelo. Po zuřivých útocích francouzských vojáků, fatálním nedostatku pitné vody a vypuknutí apokalyptické epidemie moru byli Angličané donuceni kapitulovat a dne 28. července 1563 město definitivně opustili. Poté, co se zdevastované město vrátilo pod plnou svrchovanost francouzské koruny, byly těžce poškozené zbytky patnáctimetrového tesařského jehlanu (flèche) i celé nejvyšší podkrovní patro (v účtech stavitele Guillauma de Marceilles označované jako combles) z bezpečnostních důvodů kompletně sneseny a strženy. Unikátní vojenská mapa Le Havru, vypracovaná anglickým inženýrem Thomasem Smythem přímo během bojů k 15. červenci 1563 (tzv. Warwickův plán), jasně dokládá totální strukturální destrukci celé horní poloviny věže. Z monumentální stavby zbyl pouze kamenný čtvercový hranol zakončený plochou terasou, v jejímž středu zůstal velký osmiúhelníkový (oktagonální) otvor – otisk po konstrukční základně zaniklé flèche. Aby se zamezilo permanentnímu zatékání dešťové vody do zvonové stolice, vybudovali tesaři nad terasou provizorní nízkou břidlicovou střechu ve tvaru obyčejného domovního krovu. Navzdory těmto rychlým sanacím zůstaly desítky těžkých železných dělových koulí hluboce zaklesnuty v obvodovém zdivu věže až do počátku 17. století. Poválečná obnova a zázrak zvonícího zvonu (1563–1572) Bezprostředně po vyhnání cizích vojsk byla těžce poškozená svatyně Notre-Dame II provizorně opravena. Zedničtí mistři Raoullin Fauvel a Casimir Legras nově vydláždili zdevastované kněžiště (chór) a kamenosochaři od základu nově vytesali ústřední portál a křtitelnici, které byly hugenoty kompletně znetvořeny a osekány. Kompletní obnovu zničených okenních vitráží provedl věhlasný mistr sklář Jehan Morin a k roku 1564 byly kompletně sanovány a zpevněny všechny obvodové zdi lodí. V roce 1569 se však polozbořená věž Notre-Dame ocitla v centru dalšího dramatu, kdy se místní kalvinisté pokusili o nový ozbrojený puč. Dne 3. února za úsvitu dorazily hugenotské šiky k hradbám a zahájily palbu na hlídky. Uprostřed spícího města propukla zuřivá bitva mezi útočníky a hrstkou bdících vojáků pod vedením katolického guvernéra Sarlabose, kterého ze spánku probudil teprve hluk střelby z arkebuz. Guvernér okamžitě nařídil trubačům vybubnovat a zatrubit vojenský ranní budíček, aby zalarmoval posádku v kasárnách. Doboví kronikáři barvitě zaznamenali, že v nastalém vojenském chaosu a tmě se vyděšený zvoník u Notre-Dame náhle probudil, ztratil orientaci o čase a v domnění, že již nastala řádná ranní hodina, začal zmateně vyzvánět na velký zvon ranní mši – tedy o celou hodinu dříve. Tento masivní hřmotný zvuk vnesl do řad útočících hugenotů fatální paniku; kalvinisté se domnívali, že obránci stihli včas rozeznít poplašný zvon, v leknutí útok okamžitě přerušili a dali se na zběsilý útěk, což město i chrám definitivně zachránilo. Mezi prostým katolickým lidem se bleskově rozšířila mystická pověst, podle níž se velký zvon na věži rozvlnil a začal zvonit zcela sám bez lidského přičinění, aby varoval věřící před protestantským nebezpečím a odčinil tak teologické hříchy, kterých se věž nechtěně dopustila v roce 1563, kdy z ní Angličané ostřelovali katolická vojska. Tento narativ plně korespondoval s hlubokými námořnickými a pobřežními pověrami v oblasti Pays de Caux, kde lidé věřili v nadpřirozenou moc zvonů. V tomtéž památném roce 1569 tesařští mistři Roger Desvaux a Noël Picquot do opravené zvonové stolice slavnostně zavěsili zbrusu nový, obří bronzový zvon. V roce 1572 pak zednický mistr Jehan Jourdain loď kostela opět plošně rozšířil a slavný rouenský varhanář Nicolas Dabvenet v interiéru vybudoval nádherný nový varhanní pozitiv'. Přestože prvotním instinktem měšťanů bylo stávající kostelík neustále opravovat a zdobit, kapacita a reprezentativní úroveň provizorní stavby Notre-Dame II přestala bouřlivě bohatnoucí lehaverské buržoazii definitivně postačovat. Velkolepá renesanční novostavba chrámu Notre-Dame III (od roku 1572) V roce 1562 se v Le Havru sešla generální stavební rada, jíž osobně předsedal královský guvernér Corberan de Cardillac, sieur de Sarlabos (rytíř královských řádů). Na tomto zasedání padlo definitivní rozhodnutí vybudovat zbrusu nový, monumentální kamenný chrám. Guvernér vedením prací oficiálně pověřil zednického mistra Richarda Malleta, který neprodleně zahájil inženýrské vyměřování a terénní přípravu staveniště, na samém sklonku roku 1573 však náhle beze stopy zmizel. Mezitím byla zahájena obří finanční operace na zajištění materiálního krytí stavby. Klíčovým krokem bylo panovnické povolení, jímž úředníci královského solného skladu umožnili církevním správcům bezplatně odebírat sůl od místních rybářů a jejím následným lukrativním komerčním prodejem financovat nákup stavebního kamene. Městský magistrát souběžně aktivoval veškeré své vlivové kanály, aby do přímého financování zapojil bohatou lehaverskou buržoazii; měšťané museli finančně garantovat a úředně schválit detailní stavební rozpočty a předběžné architektonické nákresy a plány, které vypracoval mistr Nicolas Duchemin. Celkový půdorysný a prostorový rozvrh velkého chrámu je v uměleckohistorické literatuře hypoteticky připisován slavnému italskému architektu Spinellimu d'Urbino. Tento renesanční mistr, přestože byl Ital, v rozvrhu mistrně uchoval a integroval specifické tradiční prvky francouzské pozdní gotiky; tato attribuce však prozatím postrádá přímý archivní důkaz, neboť v registrech se žádný zápis o jeho participaci na lehaverském kostele nedochoval. Spinelliho fyzická přítomnost ve městě je však nezpochybnitelná, neboť v téže době jako nejvyšší inženýr řídil budování monumentální lehaverské vojenské citadely. Dne 14. března 1575 svolal guvernér velkolepé všelidové shromáždění za přítomnosti sieura de la Mailleraye, královského generálního místodržícího v bailliage de Caux a admirála Francie. Rada oficiálně pověřila místodržícího Polydamase Hacqueta, královského prokurátora Guillauma de Marceilles a hlavního kostelního pokladníka Louise Huea, aby osobně prošli dům od domu ve všech třech západních městských čtvrtích a zavedli systém pravidelných dobrovolných příspěvků – obyvatelé se zavazovali odevzdat jeden pevný finanční dar ročně po dobu šesti navazujících let. Guvernér Sarlabos, jakožto militantní katolík, sledoval tímto úsilím prvořadý ideologický cíl – vztyčením obřího chrámu toužil navždy demonstrovat triumf protireformace a pevně ukotvit katolicismus na území, které bylo ještě před několika lety plně v moci protestantských hugenotů. Masivní kampaň přinesla rychlé výsledky: již 7. dubna 1575, necelý měsíc od schválení sbírky, zahájil Nicolas Duchemin se svým synem a pomocníky hloubení základových rýh. Kvůli nestabilnímu bahnitému podloží museli základy zpevnit zaražením stovek dubových pilotů. Dne 28. dubna 1575 se odehrála slavnostní veřejná ceremonie, při níž guvernér Sarlabos za doprovodu královských úředníků a buržoazie položil základní kámen chrámu. K Ducheminově huti se vzápětí připojilo ucelené tovaryšstvo zednických mistrů, které tvořili Noël Roze, Charles Lenoir, Pierre Furon, Thomas Levesque, Nicolas Renoult a Jehan Otton. Od roku 1576 proudily do doků nepřetržité lodní dodávky vysoce kvalitního bílého vápence z lomů v Val-des-Leu, určeného pro vyzdívku souvislých základových soklů a podnoží. K roku 1582 si monumentální rozmach stavby vyžádal otevření dalších zásobovacích tras, neboť staveniště začaly kamenem zásobovat také proslulé lomy v Saint-Leu a v Caen. Prvních šest nosných pilířů hlavní lodi bylo úspěšně vztyčeno za pomoci dvou nově povolaných mistrů, Nicolase Thuilliera a Geuffina Ouffa. V roce 1585 byly vykopány základy pro velkolepý presbytář (chór). Dělníci tehdy obdrželi od pokladníka speciální rizikové finanční prémie, neboť inženýrské zakládání pilířů chóru probíhalo v mimořádně náročných a zdraví nebezpečných podmínkách; nový obří renesanční kostel byl totiž osově rozvržen přímo na ploše starého městského hřbitova, který těsně obepínal polozbořený kostelík Notre-Dame II, takže zedníci museli základy hloubit skrze stovky tlejících lidských těl. Tyto hloubkové práce na zpevňování pilířů bezprostředně předcházely vyzdění prvních renesančních kleneb, neboť huť souběžně zahájila tesařské vztyčování vysokých krovů. V letech 1586 a 1587 farnost masivně investovala do nákupu dubového dřeva, břidlicových střešních desek a tun drahého olova na vyložení střešních úžlabí. V roce 1587 věnoval nový lehaverský guvernér, vévoda de Joyeuse, na stavbu obrovskou sumu 120 liver a jeho zástupce pán de Villars odevzdal do stavební pokladny dalších 150 liver, které osobně vybral mezi měšťany. Tyto peníze byly cíleně využity na zakázku první sady oken v chóru, jež byla osazena v roce 1589. Těchto prvních pět drahocenných figurálních vitráží chrámu darovali nejvyšší velitel de Crillon, vévodkyně de Joyeuse, opat z Montebourgu, kapitán de Boudon a prestižní náboženské bratrstvo svatého Šebestiána; umělecky je kompletně vypracoval vyhlášený sklářský mistr Jehan Masquerel. Souběžně s tímto stavebním úsilím probíhal v letech 1583 až 1586 velký soudní konflikt, v dějinách Normandie zvaný jako „Proces o patronát“, v němž stál francouzský král a rouenské arcibiskupství v ostrém právním střetu proti lennímu pánu z Graville. Podstatou sporu bylo radikální územní překreslení lehaverské farní správy. Panovník, plně podporovaný rouenským arcibiskupem, požadoval definitivní zřízení dvou zcela samostatných, plnoprávných městských farností – pro kostel Notre-Dame a pro kostel Saint-François. Obě lehaverské svatyně totiž doposud zůstávaly pouhými filiálními kaplemi podřízenými venkovskému Ingouville, což pán z Graville odmítal procesně akceptovat, neboť Ingouville bylo integrální součástí jeho privátního lenního dominia a odmítal se vzdát církevních desátků z bohatnoucího města. Dokončení chóru a krvavé finále náboženských válek (1589–1599) Na přelomu 80. a 90. let 16. století byl hlavní chór úspěšně stavebně uzavřen a huť se plně soustředila na budování bočních lodí, které presbytář symetricky obepínaly, a na vyzdívku k nim přiléhajících rodových kaplí. V roce 1589 získal vlivný měšťan Jean de Berry se svou rodinou exkluzivní právo zřídit si soukromou pohřební kryptu v nově dokončené kapli Nejsvětější Trojice. Šlechtic Pierre de Réaulté věnoval obrovskou sumu 402 liver a 10 solů na vnitřní sochařskou a malířskou výzdobu kaple svatého Petra. V témže roce se však stavební tempo náhle drasticky zpomalilo kvůli těžké logistické havárii při lodní přepravě kamenných bloků, a to přesně ve chvíli, kdy kameníci pracovali na zakládání masivních pilířů pro budoucí kůr a velké varhany. V roce 1596 zhotovil řezbářský mistr Noël Françoys nádherný monumentální retábl pro hlavní obětní oltář. V roce 1597 na stavbu nastoupili přední tesařští mistři Pierre Courché a Pierre Cousturier, kteří úspěšně dokončili složitou konstrukci střech nad loděmi. V úterý 5. května 1598 postihla huť těžká rána – nejvyšší zednický mistr a architekt Nicolas Duchemin náhle zemřel a byl s nejvyššími poctami pietně pohřben přímo pod dlažbu rozestavěné příčné lodi (transeptu). Řízení huti okamžitě převzal jeho nadaný nástupce, stavební mistr Étienne Hallingues, který energicky obnovil práce na klenbách chóru a transeptu. V červenci téhož roku 1598 bylo do vysokých oken clerestoria v chóru slavnostně vsazeno nové umělecké zasklení – trojice monumentálních barevných vitráží zobrazujících apoštoly svatého Ondřeje, svatého Jana a svatého Bartoloměje. Dne 16. března 1599 se interiéry rozestavěného chrámu staly dějištěm krvavé tragédie, která tvořila temné finále utichajících náboženských válek. Nový lehaverský guvernér Georges de Brancas, sieur de Villard, který byl sám bývalým horlivým členem Katolické ligy, se rozhodl brutálně zlikvidovat tři rodilé bratry z vlivného šlechtického rodu Raoulinů. Tito bratři, jakožto populární katoličtí ligisté, představovali pro guvernéra nebezpečnou politickou konkurenci; Villard, toužící za každou cenu demonstrovat svou novou, čerstvou loajalitu králi Jindřichu IV. Navarrskému (proti němuž ještě nedávno sám se zbraní v ruce bojoval), nechal tyto tři mladé, u lidu mimořádně oblíbené šlechtice zákeřně zmasakrovat přímo na ulici. Církevní představitelé jejich těla tajně pohřbili pod dlažbu kaple svatého Šebestiána, kde byl bezprostředně poté osazen drahocenný latinský epitaf. Kolem tohoto období byla stavba presbytáře definitivně ucelena; boční křídla chóru sice dosáhla plné výšky a všechny nosné pilíře byly vyzděny, finanční vyčerpání města po krveprolití však stavbu opět kompletně zastavilo. Zásadní zlom a záchranu přinesl rok 1603, kdy město oficiálně navštívil král Jindřich IV. Panovník, ohromen velkolepostí rozestavěného díla, udělil lehaverskému chrámu exkluzivní, trvalou královskou věčnou rentu ve výši 1500 liver ročně. Tyto obrovské finance byly králem kreativně vyvedeny přímo z výnosů nepopulární státní daně ze soli a byly zákonem striktně vázány na rychlé dostavění a budoucí údržbu kostela. Na počest této zlomové panovnické návštěvy byly na hlavním jižním portálu chrámu osazeny dva pamětní medailony s portréty Jindřicha IV. a jeho choti Marie Medicejské. Hned v následujícím roce 1604 se práce na staveništi rozběhly: mistr Hallingues bleskově vytáhl do plné výšky obvodové zdi transeptu a stihl kompletně kamenicky dokončit velkolepou fasádu a portál jižního ramene příčné lodi, pouhých několik dní před svou náhlou smrtí. Řízení osiřelé huti se neprodleně chopil prvořadý umělec – slavný sochař a stavitel Pierre Larbitre. Ten s obrovským citem dokončil celou příčnou loď a v průběhu roku 1605 vyzdil monumentální fasádu a úchvatný bohatě sochaný portál severního ramene transeptu. V tomtéž památném roce 1605 dorazil do osvobozeného, triumfujícího katolického Le Havru sídelní biskup z Damašku, který dne 23. dubna za přítomnosti tisíců věřících celebroval velkolepou slavnostní konsekraci (vysvěcení) hlavního obětního oltáře a paralelně konsekroval hotové kaple a oltáře Nejsvětější Trojice, Nejsvětějšího Spasitele, svatého Šebestiána, svatého Iva a svatého Jana. Tento triumfální dějinný akt je do detailu epigraficky zaznamenán na dochovaném mramorovém epitafu lehaverského pokladníka a královského místodržícího Fleuriganta, který na vlastní náklad nechal vybudovat kapli svaté Maří Magdaleny, v níž byl posléze pohřben. Bezprostředně po slavnostním vysvěcení chrámu v roce 1605 dokončil sochař a stavitel Pierre Larbitre monumentální vyzdění nosných kleneb, zastřešení a osazení figurálních vitráží v prostoru spodní hlavní lodi a kompletního jižního bočního křídla, a to v souvislé linii táhnoucí se od průčelní věže až po křížení příčné lodi. Přesný rok jeho úmrtí zůstává v archivech nedoložen. K roku 1609 převzali přímé řízení lehaverské stavební huti dva zkušení zedničtí mistři: Danyel Petit a Jean Regnart. Ti kolem sebe shromáždili početné tovaryšstvo a zručné kameníky, mezi nimiž vynikali Jean Legras, Jacques Commare, Jean Herouard, Richard Larbitre a Antoine Hallingues. Mistr Jean Regnart byl podle všeho přímým a hlavním nástupcem Pierra Larbitreho, přičemž teprve v navazující etapě mu byl z rozhodnutí pokladníka jako druhý spolupřednosta dosazen polír Danyel Petit. Regnart s obrovským úsilím pokračoval v Larbitreho rozestavěném konceptu – vytáhl do plné výšky obří vnitřní mezilodní arkády hlavní lodi a kamenicky kompletně vyprofiloval rozměrné okenní otvory v patře vysokých oken clerestoria. Tesařské a inženýrské práce v podkroví souběžně řídil tesařský mistr Nicolas Gosset, který úspěšně realizoval vztyčení složité krovové konstrukce, a to zejména v citlivém statickém uzlu nad samotným křížením příčné lodi. Věhlasný sklářský mistr Jehan Masquerel v téže době nepřetržitě dodával na staveniště další drahocenné figurální vitráže; do nově vyzděných oken tak mistrně zakomponoval velké okno s novým vyobrazením svatého Ondřeje, další s portrétem svaté Anny a ústřední monumentální výjev s motivem Ukřižování Páně. Kompletním uměleckým barevným sklem a kruhovými okuly souběžně osadil celou okenní frontu příčné lodi. Kolem roku 1609, ve chvíli, kdy obvodové zdivo trojlodní hlavní lodi dosáhlo téměř své plné výšky (přestože vyzdění monumentálních kleneb si vyžadovalo zdlouhavé a náročné tesařské práce), byla zakládací fáze huti uzavřena. Stavitel Jean Regnart zahájil demolici a celkovou přestavbu původních provizorních severních kaplí a položil základy pro novou severní věž, jejíž první inženýrské sondy byly vyměřeny k roku 1066. Staveniště bylo tehdy masivně zásobeno drahocenným vápencem z lomů v Saint-Leu a Val-des-Leu. K Regnartově huti se připojilo zbrusu nové tovaryšstvo zednických mistrů, které vedli Jean Crespin, Jean Boudeville, Jean Lenepveu, Michel Vattier a Michel Chevalier. Dne 3. května 1610 byly slavnostně vykopány základy pro druhou průčelní věž. Stavební správa objednala mimořádně velké objemy stavebního kamene z lomů Saint-Leu, Val-des-Leux a Saint-Vigor. Chrámový kostelní institut, městský magistrát a královský guvernér vzápětí svolali veřejné konsilium, na které přizvali věhlasného rouenského architekta Pierra Hardouina, aby vypracoval zbrusu nové architektonické plány pro hlavní reprezentační západní průčelí. V tomto zlomovém momentu byl původní renesanční projekt od Nicolase Duchemina radikálně pozměněn. Hardouin prosadil přidání jednoho kompletního klenebního pole lodi navíc, což mělo za následek, že starší renesanční zvonice z roku 1540 (na jižní straně) i rozestavěná severní věž se náhle ocitly o celých 5 metrů hlouběji v interiéru, ustoupené za novou uliční čáru západní fasády. Původní Ducheminův plán pravděpodobně počítal s přísně rovnou průčelní linií, v níž měly obě věže tvořit přímý organický líc fasády a zakončení lodi mělo být tvarově podstatně střídmější, završené obyčejným trojúhelníkovým štítem. Výmluvným dokladem této překotné stavební změny a posunu zdí se stal raritní farní zápis z roku 1619, kdy byl mladý syn místního hostinského Jeana Bouchera s velkou pompou pohřben do úzkého meziprostoru, který vznikl přímo mezi oběma západními fasádami – tedy mezi provizorní starou zdí z roku 1608, určenou k demolici, a nynějším nově budovaným Hardouinovým průčelím. Po smrti Jeana Regnarta stanul v čele huti mistr Jean Crespin, který dne 12. dubna 1611 zahájil přímou vyzdívku západní fasády, avšak již po několika měsících náhle zemřel. Řízení prací se následně chopil caenský zednický mistr Jehan Levesque; přestože s ním farní rada po vnitřních sporech smlouvu nejprve rozvázala, byl bleskově rehabilitován a dosazen zpět do své funkce, v níž se plně koncentroval na monumentální gradaci západního průčelí. V roce 1617 převzal vedení huti věhlasný rouenský stavitel Pierre Legenepvoys (Legenevois). K roku 1619 Legenepvois úspěšně vyzdíval postranní boční lodě a rodové kaple, které kameníci plynule zastropovali renesančními klenbami. Na konci téhož roku Legenepvois zemřel a na jeho místo nastoupil uznávaný architekt Lucas Guéronnel. V roce 1620 tesaři Jehan Bernard a Thomas Deschamps kompletně dokončili tesařské konstrukce střech a celé úžlabí bezpečně vyložili olověnými pláty; do obvodových zdí byl souběžně osazen soubor figurálních chrličů. Práce se však vzápětí dramaticky zasekly a huť čelila vážným inženýrským a statickým potížím při pokusu vyzdít klenby v posledních polích bočních lodí těsně u západního průčelí. Zoufalý Guéronnel se vydal pro radu za předními mistry do Paříže a v červnu 1620 se do Le Havru vrátil za přímého osobního doprovodu samotného královského architekta Jacquese Lemerciera (tvůrce pařížské Sorbonny). Lemercier provedl exaktní matematická a inženýrská měření klenbových tlaků, nařídil přezdít a zesílit několik nosných sloupů a osobně upravil křivky klenebních ramen. V roce 1621 na staveništi v roli konzultantů zasahovali další elitní pařížští mistři Jean Bouillet a Paul Desmonts. Spor o déambulatoire a vrcholný kamenický triumf V roce 1623 zahájil Lucas Guéronnel generální výstavbu velkolepého polygonálního závěru (chevetu). Hlavní chór pevně uzavřel mohutnou polygonální apsidou, do jejíhož geometrického středu vkomponoval ústřední mariánskou kapli; po jejích bocích vyrostly další čtvercové kaple v absidiolách, které harmonicky završovaly linii bočních lodí. Tyto lodě se v zadním traktu propojovaly do specifického pravoúhlého vysokého chórového ochozu, který byl v ose lodi protnut hlavním chórovým prostorem, takže na rozdíl od klasických středověkých katedrál neobíhal apsidu dokola v plynulém oblouku. Kolem tohoto inženýrského řešení se v 19. století rozhořel ostrý uměnovědný spor: slavný archeolog abbé Jean-Benoît-Désiré Cochet tvrdil, že boční lodě měly podle původních středověkých tradic obíhat centrální apsidu v plynulém polokruhu, nicméně starší kronikáři (např. abbé Pleuvri) i detailní analýzy účetních knih od Alphonse Martina jednoznačně dokazují, že Guéronnelovy plány plně respektovaly tehdejší moderní renesanční úzus ukončovat boční chórové lodi v přísném pravém úhlu, což byl v raném 17. století mimořádně oblíbený stavitelský prvek; toto řešení navíc umožnilo osadit obří okna apsidy, která vnitřní prostor zalévala proudem světla. Dne 14. srpna 1623 Lucas Guéronnel triumfálně osadil do vrcholu hlavní klenby apsidy monumentální, mistrně vytesaný visutý svorník s mohutným řezbovaným svislým zakončením. Souběžně kompletně vyzdil klenby nad prvními čtyřmi poli lodi od transeptu, vztyčil masivní mezilodní dělicí zdi mezi kaplemi a úspěšně dokončil klenby nad oběma rameny příčné lodi. Celou tuto etapu završil generální materiálovou asanací staré zvonové stolice ve věži. Richelieuův dar, válečné varhany a hrozící zřícení průčelí Závěrečná fáze generální výstavby byla zahájena v roce 1628, kdy byl do Le Havru povolán slavný pařížský architekt Marc Robelin, který se stal druhým nejvyšším představeným huti (polírem) po boku Lucase Guéronnela; oba mistři si práci precizně rozdělili. Marc Robelin osobně převzal kompletní dokončení velké západní fasády, zatímco farní rada ponechala Guéronnelovi na starost precizní vyzdění zbývajících kleneb nad hlavní lodí a kaplemi. V roce 1632 musela huť z naléhavých finančních důvodů definitivně rezignovat na dostavbu severní věže; její již vyzděná spodní patra byla kameníky stržena a prostor byl uvolněn pro zřízení tří přízemních kaplí, které zbývalo zaklenout. V roce 1637 byly úspěšně dokončeny masivní vnitřní pilíře určené pro vynášení kůru a velkých varhan. Vyřezání této monumentální barokní varhanní skříně zhotovil slavný sochař Simon Levesque, přičemž celá tato náročná zakázka byla z podstatné části financována z osobních fondů samotného kardinála de Richelieu, všemocného prvního ministra Francie, který zastával úřad nejvyššího guvernéra Le Havru, a z darů lehaverské buržoazie. Na počest tohoto mocného mecenáše byly na samotný vrchol majestátní varhanní skříně řezbáři hrdě osazeny osobní heraldické erby a znaky kardinála Richelieu. Slavný varhanář Guillaume Lesselier následně do skříně dodal kompletní, intaktně dochovaný píšťalový fond a vnitřní rejstříkovou mechaniku přístroje. Kardinál Richelieu obdaroval lehaverskou zvonici také novým obřím bronzovým zvonem, který byl na počest kardinálského dárce slavnostně pokřtěn jménem „Cardinale“. Hned v následujícím roce 1638 byla Robelinova práce na monumentální západní fasádě úspěšně hotova. Radost měšťanů však okamžitě vystřídal absolutní děs – sotva byl Hardouinem navržený velkolepý frontispic dokončen, pod obrovským tlakem neukotvených podélných zdí se celé obří západní průčelí náhle nebezpečně naklonilo o plných 22 palců (55 centimetrů) směrem do ulice Rue Saint-Michel. Celá tato tisícitunová kamenná masa hrozila okamžitým zřícením a totální likvidací přilehlých měšťanských domů a obytných čtvrtí. Geniální inženýrská záchrana fasády a dokončení věže (1638–1646) V nastalé celoměstské panice magistrát nejprve krizově naplánoval celou nově vyzděnou fasádu z bezpečnostních důvodů strhnout a řízeně demolovat. Geniální záchranný plán však bleskově vypracoval a inženýrsky realizoval zednický mistr Pierre Hérouard (v registrech uváděný též jako Pierre-Joseph Érouard). Ten nechal u paty základových soklů vykopat hluboké podélné stabilizační rýhy, obnažil základy a do klíčových statických uzlů pod obrovským tlakem hydraulicky vtlačil obří rozpěrné trojúhelníkové klíny z dokonale vysušeného dubového dřeva. Jak dřevo působením spodní vody začalo přirozeně bobtnat a rozpínat se, Hérouardovi se tímto neuvěřitelným způsobem podařilo celou monumentální kamennou fasádu pomalu a bezpečně narovnat zpět do svislé osy. Vedení huti na základě této havárie rozhodlo nad korintským kladím již raději neriskovat vztyčení těžkého kamenného frontonu a fasádu provizorně horizontálně uzavřít. Dne 7. září 1638 však došlo k novému, staticky varovnému poklesu podloží, což v interiéru vybočilo a nadzdvihlo několik podlahových parterových desek a obnažilo staré hrobové krypty pod nimi; farní rada však zmobilizovala zedníky a kompletní nová podlahová dlažba byla vyzděna a ucelena hned během téže noci. Aby mohl být chrám hned následujícího rána bezpečně otevřen pro věřící, musel najatý lékárník (apatykář) celý prostranství interiéru rituálně provonět a vykouřit drahými vonnými esencemi, které spolehlivě přebily drsný zápach tlejících těl unikaných z podzemí. Přestože byla hrubá stavba konečně hotova, k absolutnímu a definitivnímu stavebnímu ukončení výstavby chrámu došlo až v průběhu roku 1646. Tesařský mistr Jean Deschamps tehdy úspěšně řídil úplně poslední stavební etapu, která spočívala ve vztyčení elegantní polygonální zastřešující lucerny, osazené na subtilní osmiúhelníkové břidlicové jehlany. Základna této tesařské struktury přesně zkopírovala průměr a kruhové otisky po původním gotickém zakončení věže, které bylo dělostřelectvem odstřeleno v roce 1563, a inženýrsky zapadla přímo do jeho historického torza. V rámci těchto prací Desvauxe v lucerně nově nainstaloval moderní mechanický hodinový stroj, který nahradil staré renesanční hodiny, a do vnitřní konstrukce zavěsil soubor nových zvonů. Fascinujícím uměleckohistorickým faktem je, že po kompletním dokončení všech těchto prací nebyl lehaverský městský chrám Notre-Dame nikdy slavnostně církevně konsekrován (vysvěcen) jako jeden celek – což byl v průběhu 16., 17. a 18. století u velkých francouzských městských novostaveb mimořádně častý jev, zapříčiněný extrémní liturgickou, administrativní a finanční komplexností barokního rituálu generální konsekrace. Architektonické zhodnocení sedmdesátileté epochy V památném roce 1646, na samém úsvitu vlády krále Ludvíka XIV., tak kostel Notre-Dame získal svou definitivní, majestátní architektonickou fyziognomii. Stalo se tak po dlouhých 71 letech od chvíle, kdy architekt Nicolas Duchemin v roce 1575 poprvé kopl do země, a po 107 letech od položení prvního základního kamene zvonice baronem de Fosseux v roce 1539. Monumentální stavba vtiskla přístavu neopakovatelnou vizuální identitu; vliv chrámu byl v městském urbanismu tak obrovský, že všechny tři okolní městské čtvrti i přilehlá nábřežní námořní mola okamžitě přijaly oficiální toponymické pojmenování „Čtvrť Notre-Dame“. Pod pevným vedením místního kléru byl tento architektonický zázrak vybudován pod přísným dohledem a kuratelou mocné farní pokladny a zádušní rady Notre-Dame, za mimořádně aktivní materiální i politické participace královských guvernérů a bohaté lehaverské buržoazie. Celé dílo by však nikdy nevzniklo bez masivní, kontinuální finanční pomoci ze strany francouzských králů – a to zejména díky štědré věčné rentě, kterou chrámu v roce 1603 dekretem udělil král Jindřich IV. Ten si tímto krokem chytře pojišťoval politickou lojalitu a věrnost lehaverského námořnického lidu, který na jeho osobu zpočátku nahlížel s hlubokou konfesní nedůvěrou, a panovník se tak souběžně snažil otupit obrovskou lidovou nepopularitu státní daně ze soli, z jejíchž výnosů byla stavba přímo dotována. Od barokního rozkvětu po revoluční sekularizaci (1637–1794) V roce 1637 věnoval tehdejší nejvyšší guvernér města, všemocný kardinál Richelieu, chrámu monumentální velké barokní varhany. Jejich drahocennou, bohatě vyřezávanou skříň zhotovil sochař Simon Levesque a kompletní píšťalový fond i mechaniku dodal významný rouenský varhanář Guillaume Lesselier. Kardinál Richelieu současně obdaroval kostel Notre-Dame novým velkým bronzovým zvonem, který byl na jeho počest slavnostně pokřtěn jménem Cardinale. Richelieu navíc pojal vizionářský plán vyčlenit a oddělit část území z obřího rouenského arcibiskupství a povýšit lehaverský městský chrám na plnohodnotnou katedrálu; dřív než však stihl tento ambiciózní administrativní projekt realizovat, v prosinci 1642 náhle zemřel. V průběhu roku 1694 postihla chrám těžká zkáza, když se město ocitlo pod drtivou dělostřeleckou palbou a bombardováním ze strany spojené anglicko-holandské válečné flotily. Celé jižní boční křídlo (loď) bylo tehdy fatálně poškozeno výbuchy střel a tesařské konstrukce střech kompletně lehly popelem; celkové finanční náklady na okamžité zednické a tesařské opravy se vyšplhaly na tehdy obrovskou sumu 900 liver. V průběhu sedmileté války, v roce 1759, se budova ocitla opět pod přímou palbou britského námořnictva. Těžké anglické dělové koule tehdy prorazily klenbu hlavní lodi a kompletně zdemolovaly kapli svatého Šebestiána, která však byla záhy od základu nově barokně vyzděna. Již o tři roky dříve, v roce 1756, byla z bezpečnostních důvodů kompletně stržena a zlikvidována stará kostnice, která konstrukčně bezprostředně přiléhala k obvodovému zdivu hlavní věže. Celková vyzdívka zaobleného chórového závěru nebyla z finančních důvodů hotova ještě ani k roku 1768. V průběhu roku 1777 obdržel chrám Notre-Dame zbrusu nový, exkluzivní zvonový soubor, který byl v tomtéž roce slavnostně posvěcen. K tragické události došlo v roce 1790, kdy se z hlavní podstřešní římsy náhle uvolnil masivní zvětralý kamenný blok a pádem na místě zabil procházejícího farníka; městský stavební úřad však kvůli předrevolučnímu chaosu k žádné záchranné rekonstrukci fasády nepřistoupil. V roce 1794 byla finálně kompletně vyměněna a přezděna havarijní břidlicová střešní krytina nad celým trojlodím. Královský křest zvonů z roku 1777 Tento slavný pozdně barokní zvonový soubor odlil v Rouenu věhlasný zvonařský mistr Claude Poisson dne 31. ledna 1777. Ústřední monumentální bronzový zvon nesl na svém plášti hluboko vytesaný slavný nápis, který v přesném epigrafickém překladu praví: Léta Páně 1777, za vlády Ludvíka XVI., krále Francie a Navarry, nejvyššího patrona tohoto města Le Havre-de-Grâce z titulu markýze z Graville, a jeho choti, královny Marie Antoinetty Josefy Rakouské, kteří se stali mými vznešenými kmotry a vetkli mi mé jméno, jsem byl slavnostně posvěcen a pokřtěn Jeanem-Antoinem Mahieu, doktorem posvátné teologie na pařížské Sorbonně a curé tohoto chrámu, za přímé přítomnosti pánů Denise Mouchela, J. B. Houssaye, Y. J. Costého a P. J. Faureho, úřadujících zádušních hospodářů (marguillierů) této farnosti. Revoluční pustošení a zřízení Chrámu Rozumu Po vypuknutí Francouzské revoluce postihla historickou svatyni drsná vlna pustošení a sekularizace. Kostel Notre-Dame byl revolučním davem brutálně vydrancován, drahocenné Richelieuovy oltáře znetvořeny a v roce 1793 byl objekt oficiálně transformován na sekulární Chrám Rozumu. V tomtéž krutém roce 1793 nařídil revoluční výbor veškeré historické barokní a královské zvony z věže bezohledně snést, rozbít těžkými palicemi a roztavit ve vysokých pecích na válečnou mincovní a dělovou slitinu pro potřeby revolučních armád. Z celého drahocenného zvonového fondu byl před zničením z milosti ušetřen a zachován pouze jeden jediný zvon. Původní drahocenný barokní zvonový soubor, který byl zničen za revolučního teroru, sestával z těchto pěti velkých zvonů: 1. zvon „Louise-Auguste“: hmotnost 5 298 liver (cca 2 600 kg); 2. zvon „Marie“: hmotnost 3 824 liver (cca 1 870 kg); 3. zvon „Antoinette“: hmotnost 2 700 liver (cca 1 320 kg); 4. zvon „Joseph“: hmotnost 2 151 liver (cca 1 050 kg); 5. zvon „Jeanne“: hmotnost 1 463 liver (cca 720 kg). Obnova chrámu za Bourbonů a Cochetův spor (1813–1845) V roce 1813 byl nově ulitý zvonový fond ve zvonové stolici doplněn o dva nové, slavnostně posvěcené zvony. V období politické Restaurace Bourbonů a následného červencového režimu (od konce 20. do 40. let 19. století) prošla budova kostela i se svou hlavní věží první generální obnovou. V rámci těchto prací byl v roce 1839 nově vybudován a sochařsky vyveden hlavní portálový tympanon, zedníci celkově zrekonstruovali nejvyšší patro zvonice a poškozené, zvětralé kamenné kvádry zdiva byly nekompromisně nahrazeny tradičními červenými normanskými cihlami typu Saint-Jean. Během této restaurátorské kampaně byl sice vypracován velkolepý projekt na monumentální architektonické rozšíření vysokého kněžiště (chóru), z finančních důvodů však nakonec nebyl realizován. V roce 1845 vznesl slavný archeolog abbé Jean-Benoît-Désiré Cochet naléhavou žádost, aby byla na věži nově vztyčena vysoká gotická kamenná flèche, která by byla přesnou replikou původního středověkého jehlanu zničeného v roce 1563; lehaverský městský magistrát však jeho vědecký návrh z rozpočtových důvodů nekompromisně zamítl. Havarijní stav v roce 1904 a kontroverzní opravy Na samém počátku 20. století se monumentální západní průčelí ocitlo v katastrofálním, bezprostředně havarijním stavu. Oficiální stavební zprávy z poloviny roku 1904 barvitě varují před totální destrukcí: ostré tektonické hrany dekorativních štítů (frontonů) byly dočista obroušeny povětrnostními vlivy, bohatá sochařská basreliéfní výzdoba byla z podstatné části nenávratně zničena a barokní dekorativní plamencové vázy držely na podestách již jen „zázrakem“. Kamenné balustrády vykazovaly hluboké statické trhliny a městská policie musela uzavřít chodníky v ulici kvůli neustálým nebezpečným pádům těžkých kamenných bloků z říms. Celá fasáda vyzděná z měkkého caennského vápence byla navíc pokryta souvislou tlustou černou vrstvou průmyslových sazí z lehaverských továren a lodních komínů a profilované kamenné okenní pruty obřího západního okna byly těžce narušeny. Památkový inspektor naléhavě hlásil, že při každém větším dešti či silném námořním větru se monumentální okenní vitráž v hlavním průčelí pod tlakem plynule rozpadá a na dlažbu padají ostré kusy historického skla a olověných prutů. Stavební obnova, která byla kvapně dokončena 26. října 1905, se však z odborného hlediska ukázala jako mimořádně nekvalitní a materiálově průměrná. Zedníci sice sanovali nejvyšší partie fasády, které byly poškozeny nejvíce, spodní etáže chrámu však ponechali bez povšimnutí, pročež monumentální renesanční sloupy i jejich nosné sokly zůstaly hluboce popraskané. V horním patře byl velký trojúhelníkový štít (fronton) vyspraven za použití sedmi obřích, hrubě otesaných bloků tvrdého vápence z Saint-Maximin a dekorativní plamencové vázy byly nově zhotoveny z drahého lotrinského euvillského kamene. Tato rekonstrukce však zůstala kvůli fatálnímu nedostatku peněz pouze polovičatým torzem; finanční náklady sice částečně pokryla lehaverská farní pokladna (zádušní rada Notre-Dame) spolu s městským magistrátem, ovšem bez jakékoli participace francouzského státu, neboť ministerstvo kultury tehdy udělilo klášteru přísné odmítavé stanovisko a financování huti z vládních fondů striktně zablokovalo. Dlouhodobé úsilí o záchranu chrámu bylo korunováno úspěchem v roce 1918, kdy byla celá stavba na základě přímého ministerského výnosu slavnostně vřazena pod nejvyšší státní památkovou ochranu (Monument historique). V roce 1940 se interiéry Notre-Dame staly dějištěm významné národní církevní slavnosti, kdy zde slavný teolog Émile Blanchet přijal posvátné biskupské svěcení (ordinaci) a stanul v čele diecéze Saint-Dié. Druhá světová válka a předehra k apokalypse Během druhé světové války, v průběhu německé invaze do Francie a bitvy o Normandii, byl chrám těžce zasažen. V srpnu 1941 fatálně narušily statiku obvodových zdí nepřátelské exploze. Výbuchy tehdy vytvořily tak obrovskou tlakovou vlnu, že v celém trojlodí naráz kompletně vyrazily a roztříštily veškeré historické okenní vitráže; tento nápor jako zázrakem přežily pouze dva původní renesanční sklářské skvosty, které se v úplnosti dochovaly až do dnešních dnů. Tyto dvě drahocenné vitráže byly katolickými památkáři včas narychlo demontovány, tajně odvezeny z města a bezpečně ukryty hluboko v normanském venkovském vnitrozemí, což je spolehlivě uchránilo před budoucí totální destrukcí. Dne 14. června 1944 zasáhlo areál britské letectvo – těžké bombardování vážně porušilo břidlicovou střešní krytinu na celé jižní straně lodi a těžce střepinami zdevastovalo tesařskou konstrukci lucerny na věži. To však byla pouhá předehra k absolutní zkáze; nejdrastičtější materiální anihilace celého Le Havru byla realizována v průběhu apokalyptických masivních náletů britské RAF v noci z 5. na 6. září 1944. Apokalyptické bombardování ze září 1944 (Bombardements) Navzdory drtivým kobercovým náletům britského královského letectva (RAF) zůstala hmota chrámu jako jedna z mála staveb uprostřed totálně vyhlazeného a v popel obráceného městského centra stát. Budova však byla postižena fatálně: přímý zásah těžké letecké pumy způsobil okamžitou totální destrukci podstatné části hlavní lodi. Monumentální klasicistní západní průčelí (směřující do ulice Rue de Paris, hlavní vstup do nynější katedrály), těžce znetvořené a omlácené tisíci letícími šrapnely a střepinami bomb, staticky odolalo a nezřítilo se. Mocná kamenná renesanční zvonice, chráněná masivní vyzdívkou opěrných pilířů, vyvázla s relativně menším poškozením a zůstala pevně stát; v důsledku obrovských otřesů se však utrhl jeden z velkých historických zvonů, zřítil se do podvěží a fatálně praskl (v průběhu poválečné obnovy musel být nahrazen zbrusu novým odlitkem). Kompletní podélný korpus hlavní lodi, táhnoucí se v délce od západní fasády až k samotnému křížení příčné lodi (transeptu), byl výbuchem zcela vymazán z mapy. Katastrofu jako zázrakem přežil pouze nepatrný fragment obvodové zdi jižního bočního křídla. Tlaková vlna a exploze naráz kompletně zlikvidovaly pět klenebních polí, všechny vznosné renesanční klenby se s hrozným rachotem zřítily do interiéru a pod tunami padajícího zdiva byl v jediné sekundě totálně rozmetán a zničen drahocenný Richelieuův velký barokní varhanní stroj z roku 1637 od mistra Simona Levesquea. Perretův záchranný plán, obnova chrámu a zřízení katedry (od roku 1944) Příčná loď (transept) spolu s oběma bohatě sochanými bočními portály a monumentálním chórovým závěrem sice tlakovým vlnám britských bomb staticky odolaly a v úplnosti existovaly, nicméně goticko-renesanční klenby transeptu byly těžce popraskané a hrozilo okamžité zřícení uvolněných klenebních kvádrů. V troskách podvěží náhle nalezli smrt tehdejší farní vikář, abbé Delozanne, a spolu s ním i chrámový kostelník (sakristan); oba se před padajícími bombami zcela marně pokusili ukrýt v opevněné věžní kapli, pod jejímž závalem oba nalezli smrt. Mimořádnou vědeckou a osteologickou senzací se stal fakt, že při drsném zřícení klenebních polí se do interiéru vysypalo obrovské množství lidských kostí. Tyto exhumované kosterní relikvie prokazatelně pocházely ze starého středověkého hřbitova, který stavbu po staletí obepínal a byl definitivně zrušen a vydlážděn v průběhu 18. či 19. století. V normanské námořnické tradici totiž již od dob vrcholného středověku panoval hluboce zakořeněný, zbožný zvyk ukládat vykopané kosti dávných předků přímo do dutých meziprostorů nad rubem klenebních skořepin, což bylo vnímáno jako projev nejvyšší mystické úcty a ochrany zesnulých. Stavební spor a urbanistický triumf Augusta Perreta V prvních letech poválečné rekonstrukce se mezi architekty a státními plánovači rozhořel ostrý koncepční konflikt. Radikální křídlo modernistů požadovalo těžce poškozené torzo kostela Notre-Dame kompletně srovnat se zemí, nebo jej v lepším případě proměnit v pouhé sekulární městské muzeum ruin. Do situace však nekompromisně a vizionářsky zasáhl Auguste Perret, nejvyšší šéfarchitekt pověřený generálním znovuvybudováním celého zničeného lehaverského městského jádra. Perret historický chrám jako nezastupitelnou dominantu města zachránil a v rámci svého převratného geometrického železobetonového urbanismu odvážně provedl osovou korekci a posun celé uliční fronty hlavní třídy (Rue de Paris) o několik metrů směrem k západu. Díky tomuto geniálnímu prostorovému kroku se před západní fasádou chrámu zrodilo velkolepé, prosvětlené předsunuté chrámové nádvoří. Energický kněz, otec Blandin, souběžně u nejvyššího velitelství státních historických památek (Monuments nationaux) legislativně vybojoval neochvějnou právní záruku, že budova bude i v budoucnu sloužit výhradně svému původnímu bohoslužebnému a liturgickému účelu. Velkolepé odklizovací a zednické práce byly slavnostně zahájeny na samém sklonku roku 1949. Staveniště bylo sice z bezpečnostních důvodů pro veřejnost uzavřeno, nicméně přesně v den smutného výročí, 5. září 1950, byla u provizorního oltáře vedle vstupu do sakristie odsloužena první velká vzpomínková mše za všechny oběti bombardování. V roce 1952 byla v interiéru úspěšně obnovena pravidelná nedělní liturgie; mše v průběhu týdne se však v chrámu konat nesměly, aby dělníci nebyli omezováni v práci, a pro věřící zůstaly přístupné výhradně bezpečně zastřešené prostory chóru a příčné lodi. V roce 1954 nechal nový lehaverský farář André Forster v presbytáři provizorně postavit menší varhanní pozitiv, který byl osazen přímo do hloubky apsidy. V pozdějších letech byl tento nástroj přenesen do boční kaple, aby uvolnil místo pro monumentální osazení majestátního episkopálního trůnu – biskupské katedry. Poválečné státní pokladně se však fatálně nedostávalo peněz, což v roce 1969 vedlo k situaci, kdy na celém obřím staveništi zůstal pracovat úplně poslední osamocený zednický dělník, aby se formálně zabránilo úřednímu uzavření huti. Otec Blandin tehdy vyvinul enormní diplomatický tlak na vládní kabinet v Paříži, což vedlo k okamžitému urychlení státních dotací. Bezprostředně poté byly triumfálně znovuotevřeny velké portály v příčné lodi, hlavní loď byla krok za krokem znovuvybudována a vyzděna do původních forem a okna byla osazena nádherným novým cyklem barevných figurálních vitráží od sklářského mistra Michela Duranda. Obnova Richelieuových varhan a úprava presbytáře V zlomovém roce 1980 byl na nově vztyčeném západním kůru kompletně znovuzrozen a osazen velkolepý hlavní barokní varhanní stroj. Tento zrestaurovaný hudební klenot slavnostně posvětil a požehnal pomocný biskup Jean Saudreau po boku metropolitního rouenského arcibiskupa Andrého Paillera, přičemž slavný virtuós Jean Legoupil byl oficiálně jmenován do prestižní doživotní funkce hlavního titulárního varhaníka nové katedrály. Monumentální, bohatě vyřezávná varhanní skříň (buffet) byla do nejmenších detailů podle původních Richelieuových plánů z roku 1637 věrně ručně znovuvyřezána špičkovým uměleckým truhlářem Jeanem-Pierrem Marcellim, zatímco kompletní složitou píšťalovou trakturu a mechaniku intonačně vybudoval mistr varhanář Thes Haerpfer-Erman. V roce 1990 byly chemicky vyčištěny a tlakovou vodou umyty vnější obvodové stěny sakristie, jejichž vápenec zčernal průmyslovým smogem z rafinérií, a kamenosochaři kompletně zrestaurovali všechny figurální chrliče. K definitivnímu vizuálnímu a liturgickému dotvoření interiéru došlo v průběhu roku 1994, kdy byl presbytář nově uspořádán do podoby honosné episkopální dvorany. Celé obvodové stěny polygonální apsidy byly osazeny drahocenným, klasicistním dřevěným akantovým obložením se zlaceným dekorem. Majestátní biskupská katedra (trůn) i dvě k ní přiléhající slavnostní taburetky byly kompletně sanovány a potaženy luxusním brokátem. Přímo na plochu tohoto nástěnného dřevěného obložení bylo s nejvyšší úctou symetricky osazeno kvarteto restaurovaných velkých barokních pláten, portrétujících klíčové scény ze života Ježíše Krista. Bezprostředně za biskupským stolcem byl vztyčen rozměrný panel krytý monumentální rytinou, která s hlubokým eschatologickým nábojem zobrazuje Krista navracejícího se v nebeské slávě na konci věků; Tato velkolepá grafická kompozice tvoří ideový a dogmatický bod celého interiéru katedrály. Celou uměleckou kompozici presbytáře pak na šikmých stěnách posledního klenebního pole lodě materiálně uzavírají drahocenné intarzované mnišské chórové stally. Statická krize, inženýrské sanace a podloží (1994–2004) V průběhu roku 1994 postihla jihovýchodní trakt chrámu Notre-Dame fatální statická krize. Na obřích vnějších opěrných pilířích, které zajišťovaly rozvod klenbových tlaků bočních lodí východně od transeptu, se náhle objevily hluboké trhliny. Pilíře přestaly plnit svou statickou funkci a obvodové zdi se ocitly v bezprostředním nebezpečí celkového zřícení a zkázy. V rámci okamžité záchranné operace musely být poškozené kamenné contreforty kompletně kamenicky demontovány a strženy. Na jejich místě bylo vztyčeno obří provizorní tesařské lešení a soustava masivních dřevěných vzpěrných trámů a bednění, které architekti provizorně ukotvili a zatížili robustními betonovými bloky. Při naléhavých statických a inženýrských sondách, které nechal v podloží neprodleně provést lehaverský městský úřad, dospěli specialisté k šokujícímu vědeckému zjištění – pod obvodovými zdmi chrámu se nenacházely vůbec žádné pevné kamenné základy. Původní renesanční dubové základové piloty, na nichž byla stavba v 16. století vyzděna, totiž pod hladinou spodní vody v bahnitém nánosovém terénu v průběhu staletí kompletně zhnily, zpráchnivěly a transformovaly se v prach. Celkovou destrukci pilířů a obvodového zdiva navíc nechtěně drasticky uspíšilo vyhloubení hluboké podzemní hrobky pro pietní uložení ostatků otce Blandina, které fatálně narušilo statické jádro této zóny. V dlouhém období bezvládí mezi lety 1994 a 2001, kdy byly obvodové zdi ponechány bez plnohodnotné kamenné opory, se celá jihovýchodní boční loď i s částí hlavního presbytáře (chóru) fyzicky mírně posunula a osově vychýlila. Na zahájení generálních rekonstrukčních prací se kvůli absolutní absenci státních financí muselo čekat až do června roku 2001. Komplexní inženýrská sanace, která byla úspěšně završena v lednu 2004, v sobě zahrnula celkovou záchranu a přezdění kompletního systému jižních kaplí (včetně hloubkového zpevnění podloží, nové vyzdívky opěrných pilířů, kuželkových balustrád a klenebních polí). V průběhu těchto náročných prací musel být monumentální jižní portál trvale uzavřen a celá jižní boční loď i s přilehlým chodbovým traktem východně od příčné lodi musely být od zbytku interiéru odizolovány a přehrazeny; tento stavební závar a omezení prostoru se staly přímým důvodem, proč nově jmenovaný monsignore Guyard nemohl přijít své slavnostní biskupské svěcení (episkopální konsekraci) celebrovat do lehaverské katedrály a obřad musel být narychlo přenesen do náhradních prostor. Unikátní archeologická topografie Augusta Perreta Fascinujícím urbanistickým prvkem v rámci celoevropské moderní architektury je fakt, že celé monumentální předsunuté chrámové nádvoří lehaverské katedrály se v současnosti topograficky nachází na výrazně nižší výškové úrovni, než v jaké leží okolní moderní uliční síť celého dnešního města. Perretův poválečný urbanistický plán totiž striktně zachoval původní historickou výškovou úroveň terénu, jakou měl Le Havre před nálety z roku 1944. Kompletní nové moderní město, zapsané na seznamu UNESCO, bylo totiž po roce 1945 inženýrsky vybudováno a navýšeno přímo nad vrstvou srovnaných, tlustých nánosů trosek, sutin a popela z původních zničených domů. Naprosto identický topografický úkaz – kdy se parvis a sakrální prostranství nacházejí hluboko pod úrovní okolního moderního povrchu – lze z téhož historického důvodu pozorovat také před monumentálním Perretovým železobetonovým kostelem svatého Josefa (Église Saint-Joseph) a v prostorách slavných terasových zahrad lehaverské městské radnice. Povýšení na biskupskou katedrálu a liturgický život (od roku 1974) Při svém prvotním založení plnil chrám Notre-Dame roli obyčejného městského farního kostela. Na nejvyšší úroveň episkopální katedrály byl slavnostně povýšen až dne 6. července 1974, kdy papež Pavel VI. podepsal oficiální papežskou bulu a privilegovaný dekret o kanonické erekci (zřízení) lehaverské diecéze, kterou administrativně vyčlenil z kompletní západní zóny dosavadního obřího metropolitního arcibiskupství v Rouenu. Katedrální status byl nad chrámem vyhlášen bezprostředně po materiálním dokončení nejdůležitějších poválečných rekonstrukcí a vůbec první lehaverský sídelní biskup, monsignore Michel Saudreau, přijal posvátné svěcení přímo v tomto interiéru. V současném správním uspořádání je katedrála integrální součástí farnosti svatého Iva Mořského (Paroisse Saint-Yves de la Mer). Velká část drahocenného historického souboru votivních liturgických nádob – zahrnující stříbrné chlebové ciboria, zlaté eucharistické kalichy a liturgické misky – požívá nejvyšší státní památkové ochrany jako chráněné movité objekty. Klenotem této kolekce je exkluzivní zlatý kalich, který chrámu osobně daroval francouzský král Karel X. u příležitosti své velkolepé panovnické korunovace v Remeši v roce 1825; veškeré tyto drahocenné památky jsou i přes svou enormní muzejní hodnotu dodnes plně a regulérně využívány při slavnostních katedrálních bohoslužbách a oficiích. Naproti tomu druhá část tohoto chráněného zlatnického fondu, která byla v archivech evidována před rokem 1944, zůstává po válečném plenění dodnes nezvěstná a nepodařilo se ji dohledat. V současnosti se v prostranství katedrály vedle řádné katolické liturgie masivně rozvíjí umělecký život; chrám je věhlasným centrem pro pořádání mezinárodních varhanních koncertů a duchovních recitálů, které se tradují zejména v hlubokých obdobích křesťanského Adventu a svatého Postu (předvelikonočního půstu). Současnost, rozpočtová realokace a svátek posvěcení chrámu Navzdory všem provedeným poválečným rekonstrukcím vykazuje hmota katedrály i v dnešních dnech značné materiální opotřebení a degradaci prvků. Tento nelichotivý vizuální stav vnějších fasád i části interiérů je přímým důsledkem závažného rozpočtového a finančního deficitu. V roce 1999 totiž Francii zasáhla apokalyptická vichřice, která katastrofálně zdevastovala světoznámou metropolitní katedrálu v Rouenu, z jejíhož vrcholu se tehdy zřítil obří kamenný fiál přímo do středu hlavního kněžiště. Aby stát zabránil totálnímu statickému kolapsu rouenské katedrály, přistoupilo ministerstvo kultury k drastickému ekonomickému kroku – provedlo kompletní realokaci státního rozpočtu a drtivou většinu vládních finančních dotací a památkových fondů, které byly zákonem pevně alokovány pro údržbu katedrály v Le Havru, okamžitě odebralo a převedlo je na záchranné financování rouenské huti. Tento krok plně vysvětluje extrémní, desetiletí trvající vnitřní časový posun a pomalost veškerých restaurátorských prací v Le Havru. V současném administrativním uspořádání zastává úřad ústředního lehaverského arcikněze (archipresbytera) otec Bruno Golfier a sídelním biskupem lehaverské diecéze je monsignore Jean-Luc Brunin. Oficiální církevní svátek posvěcení chrámu se v lehaverské liturgii slavnostně slaví dne 7. prosince (pokud tento den připadne na neděli, svátek se v přímém souladu s textem Římského misálu automaticky přesouvá a anticipuje na 6. prosinec), tedy v předvečer slavnosti Neposkvrněného početí Panny Marie. V běžné pastorační praxi se však toto jubileum oslavuje o den později, přímo během slavnostní pontifikální mše svaté dne 8. prosince za přímé přítomnosti sídelního biskupa (přičemž 8. prosince 2009 takto město velkolepě oslavilo 35. výročí zřízení diecéze a 35 let od slavnostní konsekrace Notre-Dame na katedrálu). Velká, mezinárodně sledovaná generální obnova kompletního kamenného pláště barokního clocheru (zvonice) a restaurování všech detailů hlavních fasád byly stavební hutí úspěšně realizovány v náročném úseku od sklonku roku 2018 až do září roku 2020, kdy lešení z katedrály definitivně zmizelo. Přehledná dějinná chronologie katedrály Následující tabulka chronologicky shrnuje nejdůležitější politické, stavební, liturgické a válečné milníky v dějinách chrámu od první dřevěné kaple až po moderní sanace ve 21. století: Technické parametry a rozměry chrámu Z hlediska stavebního inženýrství vykazuje lehaverská katedrála mimořádně specifické prostorové parametry, které reflektují její postupný renesanční vývoj a inženýrské úpravy z let 1610–1638. Následující tabulky podrobně dokumentují celkové rozměry i exaktní délky jednotlivých klenebních polí (travé): Rozměry klenebních polí Stavební huť pod vedením architektů Nicolase Duchemina a Pierra Hardouina nepostupovala v přísně unifikovaném modulu; délka jednotlivých polí (travé) se v závislosti na inženýrském zakládání na dubových pilotech v bahnitém podloží dynamicky proměňuje: Z hlediska celkové vnější kompozice vykazuje lehaverská katedrála unikátní slohový eklektismus. Obě boční podélné fasády (včetně jejich bohatě sochaných portálů) v sobě jedinečným způsobem propojují formy italské renesance a přísného francouzského klasicismu, zatímco hlavní západní průčelí rozvíjí principy barokní tektoniky. Stavební huť zvolila pro vyzdívku fasád velmi specifickou materiálovou strategii: hlavní západní fasáda je kompletně vytesána z jemného, zářivého, ale vůči povětrnostním vlivům méně odolného vápence z Caen (caenského kamene); monumentální zvonice (věž) byla záměrně vyzděna z drahého vernonnského křídového vápence. Tento materiál vykazuje podstatně vyšší hustotu a statickou mechanickou rezistenci než vápenec z Caen, což vysvětluje její specifické zbarvení – zatímco věž září v tónech světle šedé, bílé a tmavošedé barvy, hlavní průčelí získalo v průběhu staletí patinu v sytých hnědých odstínech. Vnější obvodové stěny, tvořené robustní kamennou masou z Saint-Maximin, jsou rytmicky zpevněny masivními opěrnými pilíři, které si plně uchovaly původní gotické proporce a jsou na vrcholech osazeny figurálními chrliči. V rámci sochařské výzdoby těchto prvků se však projevuje silný lokální politický narativ – tradiční normanský drak Gargouille (bájný netvor svatého Romana z Rouenu) zde byl kamenickými mistry kompletně opuštěn a nahrazen motivem královské salamandry. Tento obojživelník byl totiž osobním emblémem krále Františka I. a stal se oficiálním městským znakem Le Havru. K rozvedení tlaků vznosné střechy slouží přiléhající opěrné oblouky, jejichž nadstandardní tloušťka a profilace však již jednoznačně odhalují silný nastupující vliv klasicistní architektury 17. století. Uprostřed výškového patra se nachází dekorativní pilastrový systém, kde je vrchol každého pilastru, staticky podporovaný opěrným obloukem, kamenicky zakončen čistou dórskou hlavicí; přímo pod touto hlavicí je do kamenného pláště hluboko vyryta mariánská zkratka „ND“ (Notre-Dame). Vysoká okna hlavní lodi ve svém druhém patře zaplavují interiér světlem. Celá plocha břidlicové střechy je po obvodu lemována zdobnou atikovou kuželkovou balustrádou, která představuje přetrvávající ozvěnu pozdní gotiky. Kompletní vnější dekorativní aparát (předsazené sloupy, kanelované pilastry a frontony) představuje mimořádně silný triumf renesančního tvarosloví nad původním, přísně gotickým konstrukčním jádrem budovy. Mořská mikroklimatická eroze a degradace pláště Ty části obvodového zdiva a dekorací, které v roce 1944 nebyly zničeny bombami a vyhnuly se poválečné rekonstrukci Augusta Perreta, se v současnosti nacházejí v kritickém stavu. Protože se jedná o měkké vápencové sedimenty, podléhá kamenný plášť permanentní hluboké erozi. Vedle drsných dešťů je hlavním destruktivním faktorem specifické mořské mikroklima – silný slaný námořní vítr permanentně unáší z pláží tuny ostrého křemičitého písku, který funguje jako přirozený drsný smirkový papír, jenž do hloubky obrušuje a likviduje jemné sochařské basreliéfy a detaily (naprosto identickou materiálovou degradací železobetonu trpí i sousední Perretův kostel svatého Josefa). V důsledku tohoto klimatu je dnes několik figurálních chrličů a kompletní trojúhelníkový štít (fronton) nad severním bočním portálem v bezprostředně havarijním stavu a hrozí jejich samovolné zřícení na parvis. Novodobě přezděné stěny z vápencových kvádrů sice vykazují dobrou statickou pevnost, vlivem exhalací a městského smogu však již začínají povážlivě černat. Velkolepé předsunuté chrámové nádvoří před západní fasádou je moderním prvkem, který vznikl až v rámci Perretova poválečného urbanismu; v průběhu celého středověku a baroka uliční čára neexistovala a hlavní portály se otevíraly přímo do úzkého prostoru frekventované ulice. V zimním období se na této prosvětlené parterové esplanádě tradičně pořádají celoměstské adventní a vánoční trhy. V zadním traktu chrámu, směrem k zaoblenému závěru, se tyčí dvě subtilní hranolové schodišťové vížky, které zajišťují přístup z prostoru velké sakristie přímo na střešní vyhlídkovou terasu na severní a jižní straně. Severní vížka byla navíc v průběhu 20. století inženýrsky adaptována a její vnitřní tubus dnes slouží jako odtahový komín pro ústřední klášterní kotelnu. Zvonice Hranolová věž (zvonice) představuje historicky vůbec nejstarší intaktně dochovanou stavební část celé lehaverské katedrály, neboť její spodní patra byla stavební hutí vyzděna již kolem roku 1540. Její zastřešení prošlo zásadním slohovým vývojem; původní, tesařsky mistrně provedená gotická vznosná flèche (jehlan) byla po dělostřelecké devastaci z roku 1563 v barokní éře nahrazena střízlivějším klasicistním zastřešením v podobě polygonální valbové střechy. Statické zajištění tohoto mohutného kamenného bloku je inženýrsky vyřešeno pomocí dvojic robustních, odstupňovaných opěrných pilířů v každém nároží. Jeden z těchto monumentálních jižních pilířů tvoří v interiéru význačnou architektonickou anomálii, neboť se prolamuje skrze obvodovou zeď a plynule přechází přímo do vnitřního prostoru jižní boční lodi katedrály. Tyto pilíře nesou bohatou, hluboko do vápence vyřezávanou pozdně gotickou dekorativní ornamentiku. Jejich nejvyšší etáže jsou zakončeny kamenickými fiálami v podobě drobných gotických věžiček. Z hlediska památkové péče vykazuje zvonice dvě velké historické záhady: zmizení chrličů: na vrcholu každého nárožního pilíře byl původně osazen velký figurální chrlič. Tyto sochařské prvky však byly z fasády kompletně sneseny a odstraněny – k tomuto radikálnímu kroku došlo s největší pravděpodobností během rozsáhlé a kontroverzní puristické obnovy věže v letech 1830–1840; tajemství schodišťové vížky: při detailním kritickém zkoumání archivních fotografií z úplného počátku 20. století lze na východním průčelí věže jasně identifikovat menší, elegantní renesanční polokruhovou kupoli, která zastřešovala polokruhovou přisazenou schodišťovou vížku ukrývající vnitřní točité schodiště věže. Definitivní zánik a demolice této kupole v průběhu 20. století zůstávají pro moderní medialisty absolutně inexplikovatelné, neboť v lehaverských městských ani diecézních stavebních archivech se o této změně nedochovala sebemenší textová či výkresová zmínka. Vnější kamenný plášť zvonice, vyzděný z vernonnského křídového vápence, vykazuje v současnosti vlivem drsného slaného námořního klimatu a permanentního nánosu křemičitého písku z pláží extrémní stupeň povrchové eroze. Povrch vápencových kvádrů hloubkově degraduje a samotná struktura nosných opěrných pilířů je povážlivě materiálově narušena. Západní průčelí Monumentální hlavní západní průčelí chrámu je vyvedeno v rafinovaných formách dynamického baroka. Je poseto mimořádně bohatým souborem reliéfních basreliéfních plastik andělských chórů, které jsou však v současnosti silně degradované povětrnostními vlivy; v normanské tradici se pro toto průčelí vžil lidový název „Fasáda andělů hrajících na trumpety“, neboť motivy andělů s dechovými nástroji zdobí oba boční portály. Masivní vstupní dřevěná vrata nejsou původní. Nad dvojkřídlými dveřmi ústředního portálu jsou po stranách dodnes pevně inženýrsky ukotveny historické kovové úchyty, které v minulosti sloužily k rychlému věšení černých smutečních parament (závěsů) a textilií během velkých státních či městských pohřebních ceremonií. Konstrukční a sochařský rozvrh obou bočních portálů vykazuje vysokou geometrickou složitost:každý z nich je korunován dynamickým rozeklaným frontonem, na jehož postranních šikmých ramenech sochaři usadili dvojice sedících dětí, přičemž uprostřed ve výřezu štítu vystupuje bohatý listový kulot; přímo nad touto kompozicí jsou vyřezány kruhové oculusy (volská oka), v nichž plasticky sedí výše zmínění troubící andělé. Fasáda je horizontálně i vertikálně pročleněna celkem čtyřmi zrcadlově zdvojenými dvojicemi elegantních nosných sloupů dórsko-ionického řádu, které jsou zdobeny hlubokým podélným kanelováním a rytmicky členěny plastickými prstenci. Každá tato dvojice sloupů je na stěně navíc opticky zdvojena přiléhajícím plochým pilastrem. Dva krajní rohové pilastry pevně svírají rohy budovy a jejich výška exaktně odpovídá vnitřní etáži bočních lodí. Tyto zdvojené sloupy nesou mohutně vystupující pásy římsového zalomení, jež jsou na vrcholu zakončeny drobnými trojúhelníkovými štíty a organicky přecházejí do bohatého klasicistního kladí, lemovaného volisovými křídly a kuželkovou balustrádou. Dva centrální páry sloupů vynášejí druhé výškové patro fasády, v němž vyrostla čtveřice korintských kanelovaných sloupů (které na rozdíl od přízemí již postrádají prstencové bagování), usazených na vysokých architektonických podstavcích (piedestalech) a zrcadlených zadní stěnou pilastrů. Okulární okna, Richelieuův znak a barokní voluty Do středu tohoto druhého patra architekti umístili obří západní okno (čtyřlancetové okno), které je však v interiéru chrámu kompletně pohledově maskováno a zakryto monumentální skříní velkých Richelieuových varhan, jež se tyčí na západním kůru přímo nad hlavním portálem. Nad tímto oknem se zvedá strmý hlavní štít, vyvedený v křivce stlačeného oblouku, v jehož středu se nachází tympanon s vyobrazením Nejsvětější Trojice v podobě zářícího trojúhelníku s božím okem. Po obou stranách tohoto centrálního okna je na terasových atikách osazen soubor čtyř velkých kamenných plamencových váz, které byly v průběhu poválečné obnovy vyřezány v podstatně větších a robustnějších proporcích, než vykazovaly jemnější barokní originály; mezi nimi obíhá elegantní renesanční balustráda a napojení křídel fasády jistí mohutné esovité ozdobné barokní voluty. Celkový dekorativní program průčelí byl definitivně umělecky završen a ucelen až v průběhu velkých restaurátorských prací v 19. století; monumentální svrchní obloukový štít (fronton) byl kamenicky vyzděn v roce 1827 a ústřední basreliéfní portálový tympanon byl osazen v roce 1830. Tento tympanon nad hlavními dveřmi nese postavu Panny Marie s Ježíškem na nebesích, přičemž postranní trojúhelníkové rohy vyplňují letící postavy andělů. Havarijní stav nosných prvků a uzavření portálu V současnosti se celé toto barokní západní průčelí nachází v bezprostředně kritickém, havarijním stavu. Vedle totální destrukce sochařských detailů čelí stavba vážnému statickému selhání – všechny čtyři páry monumentálních renesančních sloupů jsou vnitřně podélně hluboko popraskané a rozestupují se; přitom právě na těchto sloupech spočívá kompletní statická váha celého druhého patra fasády i obřího obloukového štítu. Použití caenského vápence se na tomto průčelí ukázalo jako fatální chyba – drsný západní námořní vítr hnaný z Lamanšského průlivu přináší permanentní vlhkost, sůl a písek, které měkký kámen doslova bleskově rozežírají a likvidují. To vysvětluje, proč musela být fasáda od poloviny 19. století s železnou pravidelností kompletně restaurována přibližně v pevných padesátiletých intervalech (včetně oprav v roce 1905 a během poválečné obnovy). Závažná situace vyvrcholila uzavřením celého jižního bočního portálu. Kvůli statickému poklesu a mírnému sedání celé pravé strany průčelí (v jehož důsledku se barokní tympanon portálu začal viditelně vlnit a deformovat) musel městský památkový úřad celý prostor před jižním křídlem nekompromisně ohradit a uzavřít pro veřejnost, neboť hrozí bezprostřední nebezpečí samovolného zřícení tun kamene. Situaci a naléhavost oprav potvrdil incident, kdy vyděšení místní obyvatelé museli naléhavě zalarmovat lehaverskou radnici poté, co se na ulici s hrozným rachotem zřítil obří kus kamenné hlavní podstřešní římsy. Severní průčelí a transept: Portál „Ave Maria“ Severní průčelí příčné lodi (transeptu) je v normanské tradici mezinárodně proslulé pod názvem portál „Ave Maria“. Naprosto raritním a ve středoevropském kontextu nevídaným uměleckým prvkem je architektonické zpracování zdejších balustrád, které obíhají ve dvou výškových úrovních nad sebou. Kamenné prolamované články zábradlí totiž tvoří obří latinská litera, která přímo retranskribuje posvátné biblické a liturgické texty v tomto výškovém rozvrhu: horní úroveň balustrády nese nápis „AGNUS DEI“ (Beránek Boží); spodní úroveň balustrády nese text „AVE MARIA GRATIA PLENA“ (Zdrávas Maria, milostiplná). V minulosti vykazovaly tyto litery podstatně subtilnější rozměry a celá epigrafická koncepce prošla složitým vývojem. Původně na horní balustrádě zářilo archandělské heslo „Quis ut Deus“ (Kdo je jako Bůh); tato pasáž však byla v barokní éře kompletně kamenicky přezděna, aby přijala prorocký text z knihy proroka Jeremjáše (kapitola 31, verš 22): „Femina circumdabit virum“ (Žena obklopí muže). Monumentální trojúhelníkový štít (štítový tympanon) nad touto kompozicí byl v minulosti vyzdoben velkolepým basreliéfem zobrazujícím Boha Otce, který trůnil opřený o postavy dvou chérubů; toto drahocenné dílo však bylo po revolučním pustošení kompletně strženo a během poválečných oprav již nebylo restaurováno. Vertikální osy severní fasády zdobí renesanční sloupy s hlubokým podélným profilováním. Tyto sloupy vynášejí rozsáhlou soustavu hlubokých architektonických nik (výklenků), které byly původně navrženy pro osazení monumentálních soch starozákonních proroků a králů – podle plánů zde měly stát figury Davida, Izajáše, Elijáše a Enocha. Nad těmito nikami obíhá masivní podstřešní římsa, na níž dosedá spodní nápisová balustráda. Centrální kruhové okno (oculus) v podhledu stráží dvě velké sochané figury letících andělů, jejichž povrch je však v současnosti silně narušen. Toto obří kruhové okno představuje přímý návrat k nejlepším tradicím francouzského středověku – jedná se o nádhernou, čistě vyprofilovanou plaménkovou růžici, v níž se gotický konstrukční systém mísí s renesančním antikizujícím detailem. Havarijní destrukce po nešetrném čištění (1988) Celý portál „Ave Maria“ se v dnešních dnech nachází v bezprostředně havarijním stavu; kamenné sloupy se hluboko drolí a celý povrch vápence je silně zčernalý průmyslovými imisemi. K naprosto fatálnímu památkářskému pochybení došlo v průběhu restaurátorské kampaně v roce 1988. Stavební firma tehdy přistoupila k čištění jemných renesančních omítek a vápencových prvků pomocí nešetrného tryskání vysokotlakým vodním paprskem. Křídový sedimentární vápenec nedokázal tomuto drsnému mechanickému tlaku odolat – povrchová vrstva kamene byla vodou brutálně roztrhána, což proces koroze a rozpadu prvků naopak dramatičkým způsobem akcelerovalo. V současnosti hrozí bezprostřední zřícení masivního kamenného štítu (frontonu) přímo nad vstupními dveřmi, přičemž k pádům drobných úlomků dochází zejména při silném námořním západním větru. Sochařská výzdoba obepínající plaménkovou růžici je v dezolátním stavu a podstatná část jemných barokních volut již odpadla a roztříštila se o terasovou podlahu. Přímo nad vstupním portálem je osazena drahocenná nápisová deska, která je však vlivem koroze natolik nečitelná, že její závěrečné slovo je dočista amputováno. V kameni lze dnes s obtížemi dešifrovat pouze fragmentární epigrafický zápis: „Anno 1843 … uratum“. Tato deska je klíčovým archivním pramenem, který pravděpodobně textově fixoval dokončení velké národní puristické restaurátorské kampaně, jež byla nad lehaverským chrámem slavnostně rozvinuta v průběhu 30. let 19. století. Jižní průčelí a transept: Klasicistní portál Jižní průčelí příčné lodi (transeptu) prošlo v průběhu staletí několika neúplnými stavebními úpravami. Během radikální puristické přestavby z roku 1828 byl jeden ze dvou původních kruhových oculusů (volských ok) kompletně zazděn a zlikvidován. Z hlediska uměnovědného hodnocení se jedná o přísně symetrickou architekturu vyvedenou v čistém francouzském klasicismu. Průčelí rytmizují čtyři mohutné pilastry; slavný normanský archeolog abbé Jean-Benoît-Désiré Cochet však ve svých zápisech na adresu této stavby nešetřil ostrou vědeckou kritikou a doslova ji označil za „chladnou klasicistní pastiš“. V samotném geometrickém středu strmého trojúhelníkového štítu se nachází štítový tympanon, do jehož plochy je vytesán zářící trojúhelník s Božím okem, představující tradiční dogmatický symbol Nejsvětější Trojice. V nejvyšší dekorativní etáži, osově sevřen mezi dvěma nosnými pilastry, je prolomen velký kruhový oculus, nicméně sochařské kamenické detaily, vlysy a hlavy chérubů, které toto okno obepínají, jsou v současnosti vlivem drsného námořního klimatu fatálně zvětralé a zdevastované (stav vykazuje analogické materiálové poškození jako severní portál). V lehaverské farní tradici dlouho přežívala historická pověst, podle níž prolamované kamenné zábradlí zdejší balustrády v minulosti tvořilo obří latinské slovo „PATER“ (Otče), jež ideově doplňovalo mariánské a kristologické nápisy na severní straně chrámu. Přímo v ústředním portálu, v záklenku nad hlavními vstupními dveřmi (v půlkruhové archivoltě), vystupuje nádherně vyřezávaný heraldický štít (kartuše), který je ozdoben propleteným mariánským monogramem „AM“ (Ave Maria). Přestože povrch vápencových kvádrů celého portálového vstupu vykazuje silné materiálové opotřebení, jeho celková nosná statika není na rozdíl od západního průčelí bezprostředně ohrožena kolapsem. Významným archeologickým detailem je samotný vápencový sokl a podlaha portálu – přímo v úrovni dlažby je zde přiznáno několik původních bílých kvádrů z odolného vernonnského křídového vápence, které představují autentické inženýrské relikvie, jež na staveništi fyzicky přetrvaly z úplně první renesanční fáze stavby ze 16. století. Konstrukční rozvrh a slohový přechod Z hlediska celkového prostorového uspořádání je katedrála koncipována jako trojlodní stavba s klasickým bazilikálním půdorysem, v němž je převýšená hlavní loď symetricky flankována souvislým pásem nižších bočních křídel a v zadním traktu pevně ucelena polygonální apsidou. Silný, dominantní vliv nastupující italské renesance se v interiéru projevuje zejména v přísné a elegantní dórské etážové elevaci hlavní lodi. Monumentální křížové klenby jsou záměrně vyzděny v relativně nízké výškové úrovni (výška dosahuje pouze 13 metrů); toto inženýrské omezení vertikality bylo vynuceno extrémně nestabilním, tekutým a měkkým základovým nánosovým bahnem v blízkosti přístavních doků, které by neúměrné statické zatížení vysokých zdí nedokázalo unést. V podhledu lodí se tak zrodila celosvětově vysoce ceněná, zřetelná stavební přechodová symbióza – v detailech se zde organicky protíná tradiční středověký hrotitý sloh (reprezentovaný konstrukční sítí klenebních žeber a patek) s čistým raně novověkým klasicismem (reprezentovaným polokruhovými mezilodními arkádami, masivními hranolovými pilíři, dórskými hlavicemi sloupů a profilovanými okenními pruty). Budova striktně dodržuje posvátnou tradiční křesťanskou liturgickou orientaci, kdy je vysoké kněžiště (chór) osově směrováno k východu a hlavní renesanční průčelí s portály se otevírá vstříc západu. Novodobá materiálová destrukce a sedání zdiva V průběhu poválečné obnovy se lehaverský chrám stal obětí závažných statických anomálií a nerovnoměrného sedání zdiva. Ty konstrukční části trojlodí, které byly v září 1944 totálně anihilovány britskými leteckými pumami, byly v rámci Perretova záchranného plánu v podkrovních etážích pod krovem zpevněny a nově nadezděny pomocí moderního masivního železobetonového věnce. Vzhledem k dramaticky rozdílné měrné hmotnosti a tlaku mezi tímto těžkým litým betonem a původním lehkým porézním vápencem (kamenem z Caen) v intaktně dochovaných částech dochází v podloží k fatálnímu inženýrskému střetu. Celá historická hmota katedrály se v bahně nerovnoměrně a permanentně propadá a klesá pod úroveň povrchu. Tuto materiálovou krizi navíc drasticky umocnilo tesařské osazení nově rekonstruované střechy; nová střešní konstrukce vykazuje podstatně vyšší hmotnost než barokní a renesanční originál, což neúnosný tlak na spodní pilíře dramaticky akceleruje. Tento destrukční proces vyvolává permanentní vznik hlubokých statických trhlin a prasklin na vnitřních stěnách, obvodovém zdivu i v klenbových polích, což si vynutilo okamžitou generální sanaci celého jižního traktu. Tradiční tesařský dubový krov se v interiéru v úplnosti dochoval pouze v těch okrajových podstřešních zónách, které byly za druhé světové války zázrakem ušetřeny přímých zásahů a požárů. Části vnitřních renesančních omítek v lodi jsou navíc nevzhledně zčernalé a tepelně poškozené sáláním horkého vzduchu z historických rour vnitřního rozvodu ústředního topení. Pohřební krypty a sepulkrální epigrafika Prostranství podlahy katedrály v sobě ukrývá hrobky a rodová mauzolea několika nejvýznamnějších osobností lokálních dějin. Jsou zde pietně uloženy ostatky: monsignora Michela Saudreaua: zakladatelského a vůbec 1. sídelního lehaverského biskupa; otce Blandina: ústředního poválečného farního arcikněze a zachránce liturgického života chrámu; mistra Nicolase Duchemina: historicky vůbec prvního nejvyššího zednického mistra a architekta nynější budovy (zemřelého v roce 1598); anonymního sídelního biskupa: který náhle skonal během své návštěvy Le Havru a s nejvyššími poctami byl pohřben pod dlažbu kaple Zvěstování Panny Marie; sedmi zasloužilých kněží: kteří byli společně uloženi k věčnému odpočinku do podzemní krypty v kapli svatého Dominika. S výjimkou monumentálních novodobých hrobek biskupa Saudreaua a otce Blandina se však do dnešních dnů v interiéru vlivem revolučního pustošení nedochovaly žádné fyzické stopy po původních kamenných náhrobních deskách či sochaných tumbách. Jediným vzácným dokladem původní bohaté sepulkrální epigrafiky tak zůstávají drahocenné textové epitafy architektonického mistra Nicolase Duchemina a tří brutálně zmasakrovaných šlechtických bratří Raoulinů z roku 1599. Mimořádnou stavebně-historickou anomálií lehaverské katedrály je absolutní absence jakéhokoli suterénu, podzemního podlaží či spodní krypty pod podlahou lodí. Tento raritní konstrukční fakt je plně opřen o geologickou povahu terénu – stavba se tyčí na silně podmáčených, nestabilních bažinách a její nultá parterová úroveň leží sotva několik centimetrů nad maximální hladinou mořského přílivu. Původní ochranné protipovodňové hráze, které byly v 16. a 17. století vybudovány výhradně z dubových kůlů a hliněných záhozů, nedokázaly vnitřek města před permanentními záplavami spolehlivě ochránit. Jakákoli podzemní krypta vyhloubená hluboko pod úrovní dlažby by proto byla okamžitě vystavena permanentnímu průsaku slané mořské vody a fatálnímu celkovému zaplavení. Zvonice Statické provizorium a konstrukce podhledu Zrcadlová klenba v přízemním patře interiéru věže je vyvedena v čistých gotických žebrech, v současnosti je však zespodu zcela zakryta a pohledově nepřístupná. Důvodem je kritický stav zdejšího křehkého a drobivého křídového vápence; z klenby permanentně odpadává vápenatý prach a menší úlomky kamene. Přestože farní pokladna již během puristické obnovy v roce 1830 nechala největší kaverny staticky vyzdít červenými cihlami typu Saint-Jean, havarijní odpadávání materiálu trvalo dál. Lehaverský městský úřad proto v podhledu krizově instaloval ochranné dřevěné statické provizorium . Vzhledem k jeho nedávné generální obměně je zřejmé, že tato zástěna bude prostor vnitřně izolovat po velmi dlouhou dobu. Tento podhled je plně demontovatelný (rozebíratelný), což inženýrské stavební huti v případě potřeby umožňuje otevřít manipulační technologický otvor pro bezpečné spuštění zvonů dolů do lodi nebo pro údržbu a výměnu mechanických motorových pohonů zvonové stolice. V současnosti je kompletní vyzvánění plně automatizováno a zvony jsou uváděny do pohybu pomocí lineárních elektromotorů. V barokní a renesanční minulosti přitom ruční zvonění vyžadovalo obrovskou fyzickou námahu; k rozhoupání samotného největšího basového zvonu (bourdonu) bylo zapotřebí stálé síly čtyř dospělých zvoníků. Přízemní prostory podvěží dnes po vyklizení starých mechanismů slouží jako intimní věžní kaple pro sloužení tichých všedních fází a ranních mší. Katalog funkčních zvonů lehaverské katedrály V nejvyšším patře věže, ve zvonové komoře, je v mohutné dubové stolici zavěšen soubor šesti velkých zvonů. Nejvýše umístěný zvon je však na konstrukci upevněn jako přísně statický a nepohyblivý (slouží výhradně pro mechanické kladívkové odbíjení), pročež zvonový fond disponuje pěti plnohodnotnými kyvnými zvony určenými pro liturgické vyzvánění. Tento fixní horní zvon představuje mimořádný historický klenot – jedná se o jediný zvon v celém městě, který jako zázrakem unikl rekvizicím a roztavení za Francouzské revoluce, kdy byla zbývající čtveřice barokních zvonů zničena. Současných pět funkčních kyvných zvonů je v dubovém lešení uspořádáno v tomto pevném hierarchickém pořadí (od nejhmotnějšího po nejlehčí): 1. zvon (Bourdon) „Françoise-Alexandrine“: hmotnost 2 700 kg, odlit v roce 1822; 2. zvon „Isabelle-Julie“: hmotnost 1 800 kg; odlit v roce 1870 přelitím staršího zvonu Charlotte-Eugénie z roku 1822, přičemž zvonaři novou slitinu záměrně obohatili a navýšili její hmotnost o cca 200 kg; 3. zvon „Anne-Henriette“: hmotnost 1 350 kg; odlit v roce 1822 přelitím staršího poškozeného zvonu Laure-Louise z roku 1813; 4. zvon (historické jméno v šetření): odlit a posvěcen v památném roce 1830, přesná metrická hmotnost doposud nezměřena; vznikl kompletním přelitím staršího zvonového tělesa Louise-Françoise Jeanne z roku 1813; 5. zvon „Marguerite Andrée“: slavnostně posvěcen v roce 1956 jako přímá poválečná náhrada za historický zvon vážně znetvořený šrapnely při spojeneckém bombardování v roce 1944. Vznikl přelitím fragmentů původního zvonu Jeanne z roku 1777, přesná hmotnost nezměřena. Akustické signály, hodinový carillon a liturgické plenum Odbíjení času a čtvrthodin je inženýrsky naprogramováno pomocí bicích kladívek na 3. a 4. zvonu v těchto pevných časových sekvencích: první čtvrthodina: jeden dvojúder (sekvence 3–4); půlhodina: dva dvojúdery za sebou (3–4 3–4); tři čtvrtě hodiny: tři dvojúdery za sebou (3–4 3–4 3–4). Při dosažení celé hodiny carillon nejprve zopakuje kompletní čtyřdobou sekvenci (3–4 3–4 3–4 3–4) a bezprostředně poté je přesný počet hodin ohlášen silnými pomalými údery těžkého kladiva přímo do vnějšího pláště 1. zvonu (bourdonu). Ostatní tři zvony sice v komoře rovněž disponují vlastním přídavným elektrickým odbíjecím kladivem, v běžném hodinovém programu však nejsou využívány. Pravidelné vyzvánění k modlitbě Anděl Páně – které se nad Le Havrem striktně rozeznívá třikrát denně v přesný čas v 8:05, 12:05 a 19:05 – je ve všední dny provedeno třemi sériemi po třech úderech (systém 3-3-3) na 4. zvon, po nichž okamžitě následuje plynulé houpavé zvonění (volée) nejlehčího 5. zvonu. O velkých křesťanských svátcích se však Angelus vyzvání v majestátním plném souzvuku všech zvonů naráz. V průběhu běžného týdne i o nedělích se struktura a délka vyzvánění dynamicky proměňuje v přímé závislosti na aktuálním liturgickém čase (Advent, Postní doba, Velikonoce) a hierarchické povaze mše (prostá férie, památka, svátek či nejvyšší slavnost). Zvony věřícím ohlašují začátek bohoslužby přesně patnáct minut před prvním liturgickým průvodem a v naprosto identické délce a struktuře se slavnostně rozeznějí hned po závěrečném požehnání, pokud se jedná o hlavní nedělní mši či jinou významnou slavnost. Ve všední dny se zvonění spouští patnáct minut před zahájením společně zpívaných nešpor, které bezprostředně předcházejí večerní farní liturgii (tedy přesně půl hodiny před samotnou mší). Klasické vyzvánění v komoře se provádí striktně v akcelerujícím vzestupném pořadí podle hmotnosti zvonů – tedy plynulým zapojováním od nejlehčího zvonu po nejtěžší basový bourdon (sekvence 5, 4, 3, 2, 1). Nejvyšší souzvuk – liturgické plenum (plné zvonění všech pěti zvonů) – je přísně vyhrazeno pro největší církevní slavnosti, sváteční chvíle, udělování svátostí křtu a slavnostní svatby. V současné pastorační praxi navíc toto plenum každou sobotu přesně v 17:00 slavnostně ohlašuje celému městu příchod neděle, což plně odpovídá starobylé unifikované tradici všech katedrál a chrámů napříč celou normanskou církevní provincií. Liturgický zvonový řád katedrály (Ordonnance de sonnerie) Vnitřní bohoslužebný život zvonice se striktně řídí přesnými směrnicemi a liturgickou ordinancí, kterou pro katedrálu detailně vypracoval její bývalý arcikněz otec Emmanuel Aubourg. Všechny kyvné zvony (1 až 5, od nejhmotnějšího po nejlehčí) jsou zapojovány do specifických akordů a bicích sekvencí v přímé závislosti na aktuálním církevním čase a hierarchickém stupni mše: Specifická vyzvánění Svatého týdne a pohřební hrana (Le glas) Mimo toto základní schéma určuje ordonance otce Aubourga přesné akustické signály pro zlomové okamžiky církevního roku a pohřby: Popeleční středa: začátek velkého půstu ohlašuje přísný, ztišený dvojzvuk zvonů 4 a 3; Květná neděle: slavnostní vstupní průvod (vjezd do Jeruzaléma) doprovází majestátní plné vyzvánění (plenum), ovšem závěrečný odchod věřících z chrámu po pašijích provází ustrašený osamocený hlas největšího 1. zvonu (bourdonu); Svaté pondělí, úterý a středa: dny pašijového týdne znějí výhradně temným solitérním tónem nejlehčího zvonu 5; Zpěv Gloria na Zelený čtvrtek a Velikonoční vigilie: v momentu tohoto chvalozpěvu se zvony naplno rozeznějí v nejvyšším slavnostním plenu, načež podle tradice až do vzkříšení dočista umlknou; Pohřební hrana: vyzvání se podle přísných pravidel tradiční římské hrany, pro kterou má katedrála naprogramovány dvě odlišné smuteční melodie: 1. smuteční melodie: plynulé houpavé zvonění (volée) na největším 1. zvonu, prokládané rytmickým kladívkovým odbíjením (tintováním) do pláště zvonů 4 a 5; 2. smuteční melodie: houpavé vyzvánění na středním 2. zvonu, doplněné o totožné rytmické tintování zvonů 4 a 5. Technické řízení a stavební relikvie podvěží Kompletní složitá hodinová, bicí i kyvná automatika celé zvonové komory je v současnosti centralizovaně řízena a programována prostřednictvím moderního digitálního řídicího programátoru a ústředního počítačového panelu od renomované francouzské hodinářské společnosti Bodet, konkrétně se jedná o průmyslový modelový typ Bodet BTE 6. Z hlediska vnitřní stavební archeologie je nesmírně cenný samotný vstupní portál, kterým se do prostoru věže prochází přímo z interiéru katedrální lodi. Tento kamenný průchod byl totiž v renesanční minulosti hlavním reprezentativním vstupním portálem úplně první, dávno zaniklé tesařské doškové kaple Notre-Dame I. Přímo v masivním kamenném zdivu podvěží lze navíc pouhým okem spolehlivě identifikovat soustavu malých, pravidelně vytesaných stavebních zářezů a kapes. Tyto otvory byly v minulosti inženýrsky vyhloubeny pro uložení masivních trámů nesoucích starší, podstatně níže položený dřevěný podhled. Tento historický strop v průběhu 17. a 18. století horizontálně rozřezával a rozděloval spodní prostor věže (hluboko pod patou gotické klenby) na dvě samostatná nadzemní technologická patra, určená pro staré ruční lanové zvonové mechanismy. Hlavní loď Podélný korpus lodi vykazuje přísnou trojlodní dispozici, složenou z převýšené ústřední lodi a dvou symetrických, nižších bočních lodí. Tento prostor je rytmicky rozdělen do sedmi souvislých klenebních polí (travé), počítaných v ose od hlavního západního průčelí až k samotnému křížení příčné lodi. Jedná se o loď s důsledně vyvedenou dvojpodlažní elevací. V jejím spodním, přízemním patře jsou monumentální mezilodní arkády vyklenuty v čistých polokruhových obloucích, které jsou staticky vyneseny řadou poměrně štíhlých kamenných sloupů usazených na vysokých architektonických podstavcích (piedestalech). Patky těchto sloupů jsou jemně sochařsky zdobeny, zatímco jejich hladké dříky postrádají jakékoli podélné kanelování. Sloupové hlavice reprezentují vysoce rafinovaný dórský řád, který je však umělecky podstatně propracovanější a zdobnější než klasický starořecký kánon: polokruhový čtvrtoblouk hlavice, zvedající se nad drobným profilovaným vlysem, je totiž mistrně pokryt jemným střídavým reliéfním dekorem antického vajíčkovce a listovce. Tento přísný dórský řád je navíc opticky zjemněn a ztišen osazením prstencového astragalu (patky hlavice) přímo pod krkem sloupové hlavice. V horním, druhém výškovém patře se otevírá fronta vysokých oken clerestoria (která se v prostoru příčné lodi transformují do podoby slepých malých arkád). Tato rozměrná polokruhová okna zajišťují plynulé a intenzivní prosvětlení celého interiéru. Zastropení hlavní lodi tvoří velkolepá, mírně vypjatá goticko-renesanční hvězdová žebrová klenba, která je v podhledu konstrukčně vyztužena a dekorativně pročleněna systémem pomocných podélných žeber a příčných mezilehlých žeber. Tato klenbová žebra a masivní klenební meziklenební pasy pevně dosedají na mohutné předsazené nástěnné pilastry. Skutečnost, že tato hvězdová klenba nebyla pro zastropení lodi prvotním zamýšleným architektonickým řešením, jednoznačně dokládá stavebně-historický fakt, že tyto nosné pilastry byly do stěn konstrukčně včleněny a vyzděny až v průběhu pokročilé fáze výstavby v 17. století. Detaily dórských pilastrů a konsekrační kříže Tyto staticky mimořádně silné a tlusté nástěnné pilastry striktně opakují dórský řád, vykazují však podstatně jednodušší a přísnější hlavici (zcela prostou jakýchkoli figurálních či rostlinných motivů, které zdobí spodní arkádové sloupy). Přímo pod touto pilastrovou hlavicí vystupuje z kamenného bloku rozměrný plastický triglyf; v nižší horizontální úrovni byly navíc do povrchu kamene na každém druhém pilastru slavnostně vytesány drahocenné konsekrační kříže. Hlavice těchto pilastrů elegantně prořezávají souvislý pás klasicistního vlysu, složeného ze střídavých triglyfů a nezdobených plochých metop. Nad tímto vlysem obíhá po celém vnitřním obvodu chrámu (s výjimkou prostoru polygonální apsidy) mohutně vyložená profilovaná kordonová římsa. Z hlediska památkové petrografie tvoří nosný systém lodi materiálovou mozaiku: kompletní soustava novověkých pilastrů a podstatná část mezilodních sloupů byly v průběhu poválečné obnovy znovuvyřezány z měkkého bílého vápence (kamene z Caen), zatímco intaktně dochované staré pilíře a jádra podpor jsou tvořeny původním, mimořádně staticky odolným vernonnským křídovým vápencem. Kompletní vnitřní prostor hlavní lodi musel být po druhé světové válce v rámci celkové materiální rekonstrukce katedrály od základu nově přezděn; ty konstrukční úseky podélného korpusu, které nálet britské RAF v září 1944 přímo nezdemoloval, ale vážně staticky popraskal, byly kamenicky sanovány a injektovány. Novodobé necitlivé zavedení masivního železobetonového věnce do podkrovního prostoru nad klenbami, přímo pod břidlicovými krovy, však v podmáčeném podloží vyvolává permanentní statické potíže a způsobuje průběžné nebezpečné sedání a propadání celé této vnitřní struktury. Boční lodě Boční lodě vykazují z hlediska zastropení shodný konstrukční systém jako hlavní loď a jsou plynule zaklenuty renesančními křížovými žebrovými klenbami. Tyto prostory v sobě integrují řadu rodových kaplí, menší doprovodný varhanní pozitiv a v podélném korpusu se rozvětvují do dvou samostatných postranních lodí, které v prostoru vysokého kněžiště (chóru) plynule vyúsťují do dvojice velkých mariánských kaplí. V interiéru těchto postranních lodí se projevuje mimořádně dramatické slohové napětí a stylová koexistence – hrotité lomené oblouky meziklenebních pasů zde bezprostředně sousedí a spolupůsobí s čistě klasicistními polokruhovými arkádami, které v plné síle dominují také celému prostoru příčné lodi. Jihovýchodní úsek bočních lodí prošel v nedávné době generální inženýrskou sanací, zatímco celý severní chodbový trakt se nachází v dezolátním technickém stavu, charakteristickém hlubokým rozpadem nosných pilířů a destrukcí klenebních skořepin. V místech, kde se nacházely staré renesanční kaple, jež po bombardování v roce 1944 již nebyly stavebně obnoveny, byl interiér novodobě osazen souborem monumentálních figurálních plastik, mezi nimiž vyniká drahocenná kamenná socha svaté Jany z Arku. V současnosti čelí severní boční loď kritickému problému s masivními průsaky dešťové vody. Tato situace je přímým důsledkem hlubokého statického popraskání a eroze vnější železobetonové střešní terasy, která byla nad klenbami vybudována v rámci poválečné rekonstrukce. Použití tohoto těžkého litého betonu na střešní terase vyvolalo v podloží enormní tlak, v jehož důsledku se v klenbě severní lodi, v bezprostřední blízkosti obřích okenních vitráží, rozvinula fatální, široce se větvící statická trhlina – tato prasklina plynule probíhá křivkou klenby v délce, která exaktně odpovídá rozponu mezi třetím a čtvrtým klenebním polem. Válečný památník a barevné tónování klenby Vzhledem k tomu, že zdevastované rodové kaple před příčnou lodí nebyly s výjimkou kaple svatého Šebestiána již znovuvybudovány, tvoří volný prostor těchto zaniklých traktů de facto další dvě samostatné postranní lodi. V jižní boční lodi, přímo na vnitřní stěně přiléhající k hlavnímu západnímu průčelí, je osazeno drahocenné mramorové sousoší Piety (Oplakávání Krista) od slavného sochaře Sansona. Toto sochařské dílo doplňuje monumentální pamětní deska z drahého tmavého mramoru, která byla slavnostně odhalena na věčnou paměť a k uctění všech lehaverských obětí obou světových válek (včetně farního vikáře otce Delozanna, který tragicky zahynul pod závalem věžní kaple během britského náletu v září 1944). V rámci nedávných restaurátorských prací v jižním traktu přistoupila městská zednická huť k raritnímu a vysoce vizuálnímu kroku: profilovaná klenební žebra byla omítkově napuštěna a barevně natónována sytou červenou barvou (okrem), což představuje exaktní vědeckou rehabilitaci původního barokního barevného rozvrhu chrámu. Naproti tomu samotné nosné vápencové kvádry a klenbové výplně (přípory) byly záměrně ponechány ve své přirozené bílo-šedé barvě kamene, bez jakéhokoli dodatečného nanášení historizujících polychromií či omítkových retuší. Redukce a uspořádání věnce kaplí Vedle specifické privátní kaple zřízené v podvěží (v přízemním prostoru zvonice) disponuje lehaverská katedrála v současnosti pěti funkčními postranními kaplemi, které jsou asymetricky rozmístěny po obou stranách bočních lodí. Před pohromou z roku 1944 vykazoval chrám podstatně velkolepější sakrální rozvrh – podél bočních chodbových ochozů obíhalo celkem osm plnohodnotných rodových kaplí a samotný polygonální závěr (chevet) v ose chrámu monumentálně uzavírala ústřední mariánská kaple Panny Marie. V důsledku totální destrukce během britského náletu však muselo dojít k radikální prostorové redukci celého tohoto kaplového věnce. V dnešní liturgické topografii chrámu tak nalezneme: v severní boční lodi pouze dvě památkově obnovené kaple; v jižní boční lodi tři plně zrestaurované kaple, které doplňují intaktně přiznané relikvie a zdivo čtvrté, záměrně neobnovené kaple, jež slouží jako otevřený válečný památník. Celkový počet kaplí byl v renesanční a barokní minulosti chrámu daleko vyšší. Jedna z těchto zaniklých bohatě dekorovaných sakrálních prostor byla navíc v minulosti inženýrsky vyhrazena a akusticky upravena tak, aby do své architektury plně pojala a integrovala rozměrné chórové varhany; tyto zničené trakty se však městská zednická huť po roce 1945 rozhodla z finančních a koncepčních důvodů již definitivně neobnovovat. Kaple svatého Šebestiána a mauzoleum mučedníků Význačné postavení v interiéru zaujímá umělecky vysoce hodnotná kaple svatého Šebestiána. V jejím centru se nachází drahocenný barokní svatostánek (tabernákl), určený pro trvalé uchovávání ciboria s Nejsvětější svátostí oltářní. Nad hlavním oltářním retáblem je hluboko do kamene vtesána historická zkratka „S.S.“ doprovázená letopočtem „1605“, který textově fixuje památný rok slavnostního posvěcení a konsekrace prvních katedrálních oltářů. Samotný obětní stůl (oltář) i na něj navazující monumentální retábl jsou mistrně vyzděny z jemného bílého vápence, bohatě inkrustovány drahými leštěnými mramory a jejich povrch nese autentické, jemné stopy po původním celoplošném barokním zlacení. Retábl architektonicky rytmizují čtyři předsazené sloupy ionického řádu s polovičním podélným nervováním (symetricky rozložené po dvojicích na obou stranách ústřední niky). Tyto sloupy nesou v horní etáži dynamicky rozeklaný trojúhelníkový fronton, v jehož středu se opětovně vyjímá sochaný monogram „SS“. Uprostřed této kompozice, přímo v ose za tabernáklem, trůní monumentální oltářní socha svatého Šebestiána. Ta představuje raritní technologickou památku uměleckého řemesla 17. století, neboť byla vymodelována ze specifické historické směsi drceného papíru, klihu a sádry – tzv. papírmaše neboli umělého kamene. Na postranních šikmých ramenech frontonu jsou osazeny dvě vyřezávané plamencové vázy a kompletní vápenatá struktura retáblu vykazuje mimořádně hustý, bujný barokní ikonografický dekor. Nad hlavicemi sloupů vystupují jemné basreliéfy andělských hlav (chérubů), jež v detailech doplňují precizně vytesané profilované žlábky, květinové girlandy, maskarony, mušle, kartuše a bohaté reliéfní motivy vinných hroznů a ryb. Celý tento oltářní ansámbl byl v chrámu vztyčen v průběhu 17. století, jméno jeho geniálního barokního architekta a sochaře však zůstává v análech anonymní. Krvavý odkaz roku 1599 a epitaf Raoulinů V bezprostředním sousedství oltáře svatého Šebestiána je do stěny vsazen nesmírně cenný, ale v dnešních dnech silně poškozený epigrafický pramen. Jedná se o historický náhrobní epitaf, jehož souvislé čtení je mimořádně ztíženo kvůli pokročilé mechanické korozi, zvětrávání a drolení vápencového bloku. Tento nápis textově fixuje přesné místo tajného pohřbení a rodové hrobky tří urozených pokrevních bratří Raoulinů. Ti jsou v lehaverské katolické tradici po staletí s úctou uctíváni jako věrní konfesní mučedníci. Všichni tři mladí populární šlechtici byli v březnu roku 1599 zákeřně zmasakrováni a podříznuti uprostřed ulice v rámci tajného politického a náboženského komplotu, který v závěrečném krvavém finále náboženských válek v Normandii proti katolické lize zosnoval samotný lehaverský guvernér Georges de Brancas, toužící demonstrovat svou lojalitu králi Jindřichu IV. Severní mariánská kaple a socha Notre-Dame de Grâce Zadní trakt severní boční lodi chrámu pevně uzavírá význačná mariánská kaple. Zdejší oltář i na něj navazující monumentální retábl představují drahocennou, kompletně řezbovanou a polychromovanou dřevěnou strukturu. Retábl rozvíjí čisté principy francouzského klasicismu a je architektonicky rytmizován čtyřmi předsazenými sloupy korintského řádu (symetricky rozloženými po dvojicích na obou stranách ústřední niky), které v horní etáži vynášejí vznosný segmentový štít. Dvířka ústředního svatostánku (tabernáklu) jsou ozdobena jemným reliéfním vyobrazením motivu Oplakávání Krista (Piety). Přímo v ose za tabernáklem, v hluboké sochařské nice, trůní uctívaná milostná socha Panny Marie s Ježíškem, v liturgii a lokální tradici nazývaná jako Notre-Dame de Grâce (Panna Maria Milostivá). Tato drahocenná polychromovaná dřevořezba pochází z první čtvrtiny 17. století a představuje mimořádně hodnotný, byť anonymní pramen raně barokního francouzského sochařství. Řezbářský dekor celého oltářního nástavce rozvíjí motivy vítězných palmových ratolestí, zatímco v geometrickém středu svrchního segmentového štítu vystupuje basreliéfní ztvárnění Nejsvětějšího Srdce Ježíšova. Tento pozdně barokní oltářní celek se na svém nynějším místě nachází až v důsledku druhotného poválečného přesunu a nového uspořádání liturgického prostoru; v renesanční a barokní minulosti byla totiž tato severní kaple historicky zasvěcena zcela jinému patrociniu a sloužila jako kaple Dobrého Pastýře (Bon Pasteur). Jižní mariánská kaple a episkopální pohřebiště Zadní trakt jižní boční lodi, situovaný v bezprostřední blízkosti vysokého kněžiště (chóru), zastřešuje mimořádně významný liturgický prostor – kapli Nejsvětějšího jména Panny Marie. Ústřední dominantu tvoří monumentální klasicistní oltářní retábl z 18. století, vyřezaný z jemného dřeva a opatřený monochomním nátěrem; jméno jeho barokního autora zůstává neznámé. Retábl nese rozměrné, vysoce hodnotné oltářní plátno, které v roce 1836 namaloval slavný francouzský malíř Sébastien Louis-Guillaume Norblin de la Gourdaine. Obraz ikonograficky zachycuje triumfující Pannu Marii s Ježíškem na rukou, jak patou drtí hlavu pekelného hada, obklopena chéruby a klečícími andělskými chóry uprostřed nebeských mraků. Architektonická kompozice tohoto řezbovaného nástavce se opírá o čtyři předsazené sloupy korintského řádu usazené na masivních podstavcích (piedestalech). Kladí s hladkým souvislým vlysem je korunováno prohnutou modilionovou římsou, která se uprostřed vypíná do plynulého oblouku. V něm je vsazena drahocenná kruhová kartuše (medailon) s historickým nápisem „Autel Privilégié“ (Privilegovaný oltář), což odkazuje na dřívější exkluzivní papežské privilegium, kdy byla s každou mší odslouženou u tohoto stolu spjata plnomocná odpustková milost pro duše v očistci. Svrchní trojúhelníkový štít (fronton) korunuje další zdobný medailon s profilovanými žlábky (gadrony), nesoucí posvátnou latinskou invokaci: „Nomine Virgine Maria“ (Ve jménu Panny Marie). Oltářní stůl je vyveden čistě v kameni, je zcela prost vnitřního svatostánku (tabernáklu) a jeho čelní stěnu (antependium) zdobí reliéfní medailon s ženským poprsím. Po stranách retáblu jsou na konzolách osazeny dvě drahocenné barokní sochy: svatý Dominik, u jehož paty leží nejdůležitější ikonografický atribut světce – věrný pes držící v tlamě hořící pochodeň (symbol řádu dominikánů jakožto „psů Páně“ – Domini canes, zapalujících svět vírou); svatá Kateřina Sienská, přední mystička a patronka Evropy vyvedená v řádovém rouchu. Episkopální hrobka lehaverských biskupů Tato kaple má pro celou lehaverskou diecézi naprosto zásadní, posvátný dějinný význam, neboť prostor přímo pod podlahou před oltářním stupněm slouží jako oficiální episkopální pohřebiště (krypta) lehaverských ordinářů. Pod dlažbou zde po boku vedle sebe odpočívají tělesné ostatky vůbec prvních dvou sídelních biskupů diecéze: Mons. Michel Saudreau (žil v letech 1928–2007, diecézi moudře spravoval od jejího zakládacího roku 1974 až do roku 2003); Mons. Michel Guyard (žil v letech 1936–2021, úřad sídelního biskupa zastával v navazujícím plodném období 2003–2011). Bezprostředně na přiléhající obvodové stěně kaple je pro potřeby vědecké i farní paměti osazena velká bronzová deska, nesoucí kompletní historický katalog a chronologický seznam všech duchovních správců (curé) chrámu Notre-Dame z raně novověké éry, na který plynule navazují jména všech nejvyšších arcikněží (archipresbyterů) působících v úřadu od slavnostního povýšení chrámu na metropolitní katedrálu v roce 1974. Jižní kaple svatého Iva a hrobka otce Blandina Tato kaple (historicky zasvěcená jako kaple Nejsvětější svátosti) v sobě ukrývá raritní, umělecky vysoce hodnotný transferovaný inventář, který sem byl sekundárně přenesen z lehaverského kostela svaté Cecílie (Église Sainte-Cécile). Tento neoklasicistní chrám, vybudovaný na počátku 20. století, byl v roce 1944 fatálně zdevastován nálety britského letectva. Během poválečné obnovy sice došlo k částečné stavební rekonstrukci kostela svaté Cecílie, jeho původní oltářní retábl i obětní stůl však byly z interiéru demontovány a s úctou trvale deponovány v prostorách nové katedrály. Z hlediska slohového pojetí vykazuje tento zachráněný dřevěný retábl čisté, monochromně natřené neoklasicistní formy. Původně disponoval dvěma předsazenými sloupy korintského řádu a ústřední nikou s velkým vyřezávaným křížem; toto dílo se však dochovalo jako neúplné torzo, neboť z monumentálních sloupů se na staveništi nalezly a zachránily pouze jejich bohatě zdobené korintské hlavice. Samotný oltář, rovněž vyřezaný ze dřeva a opatřený nátěrem, nese na čelním antependiu jemný basreliéf znázorňující milostný motiv Beránka Božího (Agnus Dei) obklopeného zářícím svatozářným oblakem. Oltářní stůl po stranách symetricky doplňují dvě monumentální dřevěné plastiky: svatý Ivo Bretonský: patron právníků, chudých a Bretaně; svatá Anna: matka Panny Marie. Obě tyto sochy vytesal z jednoho kusu dřeva vyhlášený sochařský mistr Jacky Sallé v roce 2005. Výroba soch byla kompletně financována ze štědrých finančních výnosů a darů věnovaných během tradičních bretonských poutních slavností (Pardonů), které v Le Havru organizuje početná bretonská námořnická diaspora, plastiky dosahují celkové vertikální výšky 1,40 metru a každá vykazuje hmotnost rovných 50 kilogramů. V interiéru této kaple je rovněž trvale instalována jedna ze tří dochovaných chrámových zpovědnic, vyřezaná v intaktním barokním klasicistním duchu. K veřejné liturgické úctě je zde celoročně vystavena drahocenná ostatková relikvie svatého Iva. Hrobka prvního arcikněze Tato kaple má pro moderní dějiny katedrály mimořádný pietní význam. Přímo pod podlahou před oltářním stupněm je hluboko v zemi vyhloubena hrobka, v níž je k věčnému odpočinku s nejvyššími poctami uložen otec Alexandre Blandin (žil v letech 1901–1995). Tento charismatický duchovní byl v památném roce 1974 oficiálně jmenován do historické funkce vůbec prvního nejvyššího arcikněze (archipresbytera) nově zřízené lehaverské katedrály a jeho neúnavný pastorační a diplomatický zápal po roce 1944 se stal hlavním hybatelem poválečného znovuzrození chrámu Notre-Dame. Jižní kaple svatého Vincence z Pauly a památník koleje des Ormeaux Tato další boční kaple v jižním chodbovém traktu katedrály (historicky zasvěcená jako kaple svatého Vincence z Pauly) zastřešuje mimořádně hodnotný, ucelený barokní mobiliář. Ten sem byl sekundárně přenesen ze zničené soukromé kaple starobylé lehaverské chlapecké církevní koleje des Ormeaux (Collège des Ormeaux), jejíž budovy byly kompletně zničeny v průběhu válečných operací v roce 1944. Celý oltářní ansámbl – zahrnující oltář, na něj navazující monumentální nástavec (retábl) i centrální svatostánek (tabernákl) – vykazuje mimořádně čisté formy francouzského barokního klasicismu. Celková dřevěná struktura je protnuta bohatým ikonografickým dekorem, složeným z plasticky vyřezávaných volut, hlav chérubů (andělů) a postranních plamencových váz. V interiéru této kaple je rovněž trvale instalována druhá ze tří intaktně dochovaných chrámových zpovědnic, vyřezaná z masivního dubového dřeva v klasickém barokním duchu. Epigrafický památník padlým Přímo na ústředním oltářním kříži retáblu je pevně osazena drahocenná mosazná pamětní nápisová deska. Tento epigrafický dokument textově fixuje hlubokou tragédii a oběti z řad lokálního katolického kléru na samém počátku druhé světové války. V přesném překladu z francouzského originálu nápis praví: Na věčnou paměť Louise Delamara (1871–1937), hluboce milovaného a štědrého prezidenta a mecenáše katolického Sdružení svatého Tomáše Akvinského, a ctihodného otce Corbina, váženého ústředního duchovního a vojenského kaplana tohoto řádového domu, který hrdinně položil svůj život a dosáhl oficiálního státního statusu „Padl pro Francii“ (Mort pour la France) dne 24. května 1940. Jako byli oba nerozlučně unifikováni a spojeni v pozemské službě křesťanské mládeži tohoto domu, nechť je milosrdný Bůh navždy spojí v nebeské radosti a věčném pokoji. Neobnovená kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova a válečné torzo (Chapelle du Sacré-Cœur) Zrcadlově symetrický protipól ke kapli svatého Šebestiána tvoří v jižní boční lodi prostor bývalé kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova (Chapelle du Sacré-Cœur). Tento trakt se městská zednická huť po roce 1945 záměrně rozhodla architektonicky neobnovovat a ponechala jej v podobě otevřeného pietního torza. Nicméně to, co se z její struktury intaktně dochovalo přímo v obvodovém zdivu chrámu (fragmenty kamenických vlysů, barokních volut a reliéfů), umožňuje historikům umění velmi snadno dedukovat, že tato svatyně byla stavebně i dekorativně naprosto identická s vedlejší dochovanou kaplí svatého Šebestiána. Přímo na těchto materiálových relikviích lze dnes jasně dešifrovat vyryté renesanční monogramy „S.C.“ (Sacré-Cœur), letopočet posvěcení „1605“ a monumentální latinskou kristologickou invokaci: „IESUS CHRISTUS DILEXIT NOS“ (Ježíš Kristus nás miloval). Do středu tohoto obnaženého zdiva byla novodobě osazena velká bronzová statue Ukřižovaného Ježíše Krista. Tato skulptura původně zdobila vnitřní stěnu v bezprostřední blízkosti vstupu do věžního podvěží, tato prostora však byla po válce kompletně zdemolována a již nebyla v původní podobě vyzděna. Šrapnelový průraz a symbolika setníkova kopí Na hrudi bronzového Krista se v úrovni žeber nachází hluboký, hrubě roztřepený otvor. Tento defekt nevznikl uměleckým záměrem a plastika jím v renesanční minulosti nedisponovala – jedná se o autentický šrapnelový průraz a přímé poškození, které do bronzu vyrazil letící úlomek britské bomby během kobercového náletu v září 1944. Katoličtí památkáři a farní zádušní rada se po válce jednomyslně rozhodli toto těžké válečné znetvoření na těle Krista záměrně nezacelovat a s úctou jej zachovat pro budoucí generace. V křesťanské mystice a ikonografii totiž tento průraz nalezl hlubokou liturgickou paralelu a přímo zpřítomňuje svatou ránu v boku, kterou Ježíšovi na kříži uštěpřil římský setník (jenž svým kopím, tradičně zvaným jako Kopí setníka Longina, probodl Kristův bok a zasáhl jeho Srdce); souběžně toto torzo v interiéru chrámu dodnes slouží jako němý, mimořádně emotivní monument, který navždy symbolizuje válečné útrapy, utrpení obyvatel a bolestnou novodobou historii bombami zdevastované lehaverské katedrály. Topografická rekonstrukce zaniklého kaplového věnce Podélný trojlodní korpus katedrály v současnosti integruje pouze dvě funkční kaple v severním traktu a tři v jižním křídle. Původní renesančně-barokní rozvrh se však opíral o souvislý věnec osmi velkých rodových kaplí podél bočních lodí a jednu monumentální svatyni v hloubce apsidy. Některé zdevastované kaple byly po roce 1945 záměrně ponechány v neobnoveném stavu a inženýrsky adaptovány pro technické zázemí huti: prostor chórových varhan: jedna ze zničených severních kaplí byla proměněna v otevřený výklenek pro osazení menšího varhanního stroje, slavnostně inaugurovaného 20. února 1955. Přímo za varhanními píšťalami a vzdušnicemi lze ve zdivu dodnes zřetelně identifikovat původní barokní oltářní niku, která patřila zaniklé kapli svatého Františka Saleského; kaple svatého Františka Xaverského (bývalá kaple s Božím hrobem): tato neobnovená prostora se nachází v meziprostoru mezi varhanami a příčnou lodí. Do její obnažené kamenné stěny je hluboko vytesána vzácná hebrejská tetragramatická epigrafika tvořící slovo „השה“ (v přesném překladu Beránek); Tento starozákonní nápis v obnaženém zdivu slouží jako hluboký ekumenický a teologický odkaz na oběti válečné katastrofy, na protější stěně visí drahocenné barokní plátno Klanění tří králů ze 17. století od neznámého mistra. Obraz chrámu v roce 1960 věnovala rodina Reného Hervala na věčnou paměť jejich strýce, abbé Louise Hervala (1799–1872), zasloužilého farního vikáře a velkého mecenáše lehaverského chrámu. Z vnitřního barokního inventáře chrámu byl v roce 1998 z bezpečnostních důvodů demontován a do restaurátorských ateliérů přenesen drahocenný dřevěný cechovní bratrský retábl z 18. století, jehož součástí je cenné plátno Nanebevzetí Panny Marie. V obvodových zdech jižní boční lodi se intaktně dochovaly dvě umělecky zdobené pískovcové niky pro liturgické omývání rukou (chrámová lavaba); první je situována těsně vedle neobnoveného torza kaple naproti svatému Šebestiánu a druhá se nachází v místech zaniklé kaple dále směrem k východu. V severním traktu, v bezprostřední blízkosti historického starého vstupu do velké sakristie, jsou na zdi druhotně osazeny dva fragmenty polozbořených kamenných a dřevěných klasicistních štítů (frontonů), jejichž původní architektonické umístění v chrámu je kvůli zničení plánů neznámé. Na prvním z nich je upevněn kruhový kovový basreliéf (odlitý z bronzu či mědi) portrétující lehaverského biskupa monsignora Duvala; tato deska původně tvořila součást monumentálního sochaného kenotafu nad biskupovou hrobkou. Druhý fronton na sobě nese vytesaný biskupský znak a rodový erb monsignora Juliena doprovázený drobným kamenným portrétním reliéfem preláta; tento památkový článek prokazatelně pochází ze zaniklého mramorového mauzolea, které město dříve vybudovalo na počest tohoto biskupa, jenž v mládí působil jako zasloužilý lehaverský arcikněz. Historická topografie kaplí na konci 19. století (před náletem v roce 1944) Následující přehled dokumentuje přesné rozmístění a patrocinium všech patnácti kaplí, jak je zachytily zaměřovací plány z konce 19. století (všechny tyto prostory byly s výjimkou výslovně uvedených v září 1944 totálně anihilovány): Kaple Dobrého Pastýře – její zachráněný klasicistní oltář byl po válce druhotně přenesen do severního mariánského traktu); Kaple Nejsvětějšího jména Panny Marie – kaple se jako zázrakem intaktně dochovala a existuje dodnes); Kaple Nejsvětější svátosti – situovaná v jižní boční lodi; Kaple svatého Vincence z Pauly – situovaná v jižní boční lodi; Kaple Nejsvětějšího Srdce Ježíšova – neobnovená kaple, v jejímž obnaženém zdivu jsou dnes přiznány relikvie retáblu; Kaple svatého Františka Xaverského – bývalá kaple s Božím hrobem, v jejímž prostoru dnes visí Norblinovo plátno Klanění tří králů; Kaple svatého Františka Saleského – situovaná v severní boční lodi, dnes prostor chórových varhan; Kaple svatého Šebestiána – kaple bombám plně odolala a existuje v původní barokní kráse; Kaple křestního pramene; Kaple Panny Marie z hory Karmel; Kaple svatého Antonína; Kaple svatého Karla Boromejského; Kaple řeholních sester; Kaple pana faráře; Kaple na Kalvárii. Starší zaniklé kaple (od počátku výstavby chrámu v 16. století) V průběhu staletí a předchozích barokních přestaveb v interiéru kompletně zanikla nebo byla transformována ještě jiná řada velkolepých kaplí: Ústřední kaple Nejsvětější Panny Marie byla situována přímo v ose chrámu v hloubce hlavní apsidy (v místech, kde dnes trůní moderní biskupská katedra), přičemž její stěny byly luxusně vyzdobeny heraldickými erby a tesanými rodovými znaky admirála de Joyeuse a Andrého de Brancas; Zvonová kaple na hoře Karmel, která se monumentálně rozkládala v šířce tří kompletních klenebních polí v bezprostředním sousedství velkého okna s vitráží svatého Ondřeje; Stará kaple na Kalvárii, která rovněž zabírala velkorysý prostor o šířce tří klenebních polí podélného korpusu; Kaple Nejsvětějšího jména Ježíš vybudovaná těsně vedle historického okna s figurální vitráží svatého Jiří; Kaple svaté Maří Magdaleny (založená pokladníkem Fleurigantem v roce 1605); Kaple svatého Dominika; Kaple Zvěstování Panny Marie (která byla v pozdním 18. století kompletně transformována a nově dedikována jako kaple svatého Aloise z Gonzagy). Příčná loď a stavební hrobka architekta Duchemina Příčná loď (transept) lehaverské katedrály vyniká v celkovém půdorysném rozvrhu svými nezvykle redukovanými a sevřenými proporcemi. Zatímco ve vnějším hmotovém panoramatu zrcadlově vystupuje jako plnohodnotné křížení, v interiéru chrámu opticky splývá s podélným korpusem; její vnitřní šířka totiž exaktně odpovídá rozponu jedné jediné standardní lodi. Toto specifické prostorové potlačení příčné osy a její plná integrace do organismu trojlodí představují prvořadý umělecký doklad nastupujícího čistého renesančního stylu. Ve vznosném podhledu křížení je pozdně gotická křížová klenba v klíčových uzlech žeber osazena detailně vyřezávanými lidskými a andělskými hlavami. Osovou frontu obou protilehlých ramen transeptu prosvětlují kruhové okuly (volská oka), vyzděné nad portály. V jižním průčelí příčné lodi byl v minulosti proražen ještě druhý, níže položený okulus (situovaný bezprostředně v záklenku nad vstupními dveřmi), který však byl během puristických úprav v 19. století natrvalo zazděn a v průběhu poválečných oprav již nebyl stavebně obnoven. V interiéru jižního ramene transeptu (přitisknuto k obvodové stěně) je vystaveno cenné polychromované dřevěné sousoší Ukřižovaného Krista, které se umělecky pojí s dříve popsaným inventářem zachráněným ze zničené barokní kaple chlapecké jezuitské koleje des Ormeaux a je dodnes privátním majetkem katolického Sdružení svatého Tomáše Akvinského. Přímo pod podlahou v severním uzlu křížení se nachází posvátné staveništní centrum chrámu – exaktní místo původní hluboké hrobky mistra Nicolase Duchemina, vůbec prvního hlavního zednického políra, architekta a zakladatele nynější kamenné budovy. Drahocenná kamenná pamětní deska Nicolase Duchemina – po restaurování interiéru druhotně osazená na čelní stěně mohutného jižního dórského pilastru hlavní lodi přímo na rozhraní s transeptem – nese hluboko vyrytý latinsko-francouzský nápis, který v přesném epigrafickém přepisu praví: GIT LE CORPS D'HONNESTEHOMME NICOLAS DUHCHEMIN QUI COMMENÇALE BATIMENT DE CE TEMPLE ENL'AN 1574, ET CONTINUA CELUIIUQU'A SON DÉCES ARRIVEL'ANNEE 1598. PRIES DIEUPOUR LE REPOS DE SON AME. V přesném českém překladu text zní: Zde odpočívá tělo zesnulého ctihodného muže Nicolase Duchemina, za jeho života nejvyššího zednického mistra tohoto chrámu a hlavního architektonického stavitele zdejší umělecké huti, který tento svět opustil pátého dne měsíce května, léta Páně 1598. Prosba k Bohu za spásu jeho duše. Jedno z klíčových slov v úvodu starofrancouzského textu bylo do povrchu náhrobku v pozdějších staletích druhotně vyryto a restaurováno zednickou dlážkou. Jednalo se o nutné paleografické doplnění, neboť původní renesanční nápis v tomto místě kompletně zanikl a stal se nečitelným v důsledku hlubokého zvětrávání a povrchové koroze měkkého caenského vápence. Hlavní chór Nový hlavní obětní stůl (menza) je situován přímo v geometrickém centru vysokého chóru, na totožném místě, kde stával původní historický barokní oltář. Nynější liturgický oltář, odlitý z olova a po obvodu zdobený prolamovaným plastickým ikonografickým motivem propletené vinné révy, je špičkovým moderním dílem avantgardního francouzského sochaře Philippe Kaeppelina. Tento nový hlavní oltář pochází z roku 1974 a byl vztyčen u příležitosti kanonického zřízení diecéze. Původní reprezentační barokní oltářní architektura, kterou chrámu daroval kardinál Richelieu, byla v září 1944 kompletně shořela v plamenech po bezprostředním výbuchu britské letecké pumy. V hloubce polygonální apsidy, na nejčestnějším místě presbytáře, trůní majestátní biskupská katedra (trůn), kompletně potažená a plátovaná drahocenným lístkovým zlatem. Episkopální stolec je po stranách symetricky obeprán dvěma souvislými řadami intarzovaných mnišských chórových stall v čistém klasicistním duchu, které jako zázrakem přežily válečnou zkázu a pocházejí ze 17. století. V porovnání s předválečnou barokní nádherou vykazuje nynější presbytář podstatně střídmější dekorativní program. Před rokem 1944 byl celý prostor zaplaven desítkami mramorových soch, andělských sousoší a interiéru dominovala prolamovaná přijímací balustráda oddělující kněžiště od věřících. V současnosti je prostor chóru koncepčně obehnán souborem monumentálních dřevěných a malovaných soch dvanácti apoštolů. Většina z těchto původních renesančních plastik byla brutálně zničena a rozsekána za Francouzské revoluce, pročež byly v 19. století znovuvymodelovány z trvanlivého štuku a sádry. Mezi původními zachráněnými originály vyniká vzácné řezbované kvarteto čtyř evangelistů, jejichž mohutné kamenné sokly zrcadlí jejich tradiční tetramorfní ikonografické atributy (orel svatého Jana, anděl svatého Matouše, lev svatého Marka a býk svatého Lukáše). Stěny chóru dále dekoruje rozsáhlý cyklus restaurovaných barokních pláten, portrétujících klíčové scény ze života a umučení Ježíše Krista. Všechny tyto obrazy původně zdobily stěny zničené mariánské kaple v apsidě. Celý obvod stěn presbytáře je v polokruhu potažen luxusním, voskovaným dřevěným akantovým obložením s bohatě vyřezávanými zlacenými detaily. Věčné světlo a dar z roku 1802 Přímo nad obětním stolem visí na dlouhých mosazných řetězech monumentální stříbrná oltářní svatynní lampa (věčné světlo), jejíž nepřetržitě planoucí olejový plamen v katolické liturgice neochvějně symbolizuje trvalou mystickou přítomnost živého Boha v interiéru katedrály.< Na těle této tepané lampy je hluboko vyryt nesmírně cenný pamětní nápis, který v přesném českém překladu praví: „Tuto lampu věnoval chrámu Panny Marie v Le Havru v památném roce 1802 urozený pán François Louis Malleux, bývalý generální vikář diecéze v Rouenu a čestný kanovník rouenského metropolitního chrámu, v době, kdy zde s láskou zastával úřad Curé (duchovního správce).“ Prostory sakristie Prostory velké chrámové sakristie byly během spojeneckého letectva v září 1944 těžce postiženy. Dravý požár, který v interiéru okamžitě vypukl po explozi britské letecké pumy, kompletně strávil a proměnil v popel kompletní soubor drahocenného barokního nábytku. V rámci poválečné památkové obnovy však byl tento rozsáhlý dubový mobiliář uměleckými truhláři do nejmenších detailů věrně rekonstruován a znovuvyřezán ve své původní historické podobě. V chráněných skříních a depozitářích sakristie je dodnes uchováván vysoce hodnotný soubor liturgických rouch, brokátových kasul a parament, který požívá nejvyšší státní ochrany jako chráněné movité kulturní dědictví Francie. V rámci moderních inženýrských úprav musela být vnitřní část traktu sakristie zevnitř stavebně přehrazena a zaslepena, aby uvolnila místo pro instalaci ústřední klášterní kotelny; tato technologická zóna je proto v současnosti přístupná výhradně z vnějšího obvodového parteru chrámu, přičemž původní vnitřní komunikační vstup ze severní boční lodi byl natrvalo zazděn. Transatlantické relikvie z legendárního parníku Normandie Absolutním unikátem v celosvětovém měřítku a prvořadou technicko-historickou raritou interiéru lehaverské katedrály je její ústřední křížová cesta. Jedná se o drahocenné vyřezávané umělecké dílo, které bylo v meziválečné éře původně navrženo, vyrobeno a osazeno přímo do interiéru luxusní palubní kaple legendárního francouzského zaoceánského parníku Normandie. Z téhož slavného transatlantického plavidla pocházejí také velké reprezentační dřevěné informační a vývěsní panely, které dnes slouží potřebám katedrální farní správy v zádveří. Tyto masivní vyřezávané desky vykazují mimořádně vysokou specifickou hmotnost, neboť renesanční tesaři je v lodních loděnicích museli inženýrsky stabilizovat a zevnitř dodatečně vylít těžkým olovem. Tento specifický konstrukční krok byl na palubě lodi naprostou nutností, aby panely měly dokonalou stabilitu a nemohlo dojít k jejich nebezpečnému převržení, smyku či destrukci v luxusních salonech parníku během divokých atlantických bouří a silného vlnobití. Vitráže Historický vývoj a historizující obnova v 19. století V nejstarší stavební fázi renesančního chrámu vykazovaly první dvě postranní kaple pouze strohé, ryze účelové čiré okenní tabule bez jakéhokoli dekoru. Bezprostředně po materiálním ucelení novostavby Notre-Dame III však byl celý prostor bleskově osazen nákladným heraldickým a šlechtickým skleněným programem. Okna byla vyzdobena prolamovanými rodovými erby, znaky a štíty nejvýznamnějších osobností města (včetně elitních královských guvernérů Le Havru) a figurálními vyobrazeními jejich nebeských patronů – zejména svatého Jiří, svatého Ondřeje či svaté Anny. Tento drahocenný fond byl poprvé vážně narušen střepinami při drsných anglo-holandských námořních útocích a bombardováních přístavu v letech 1694 a 1759. V průběhu roku 1768 prošly veškeré okenní vitráže kompletní sklářskou restaurací. Během Francouzské revoluce však ikonoborecký dav všechna figurální okna dočista roztříštil a zdemoloval; v následujících dekádách tak byly okenní otvory provizorně zaskleny obyčejným prostým bílým sklem. Zásadní zlom přinesla až druhá polovina 19. století, kdy energický abbé Duval zahájil ambiciózní kampaň za znovuvybudování barevného historizujícího zasklení chrámu. Za tímto účelem osobně kontaktoval předního pařížského sklářského mistra Boullangera, který v roce 1876 vytvořil monumentální okno pro ústřední osu hlavní apsidy; curé mu jako závazné ikonografické téma osobně vtiskl mystický motiv Korunování Panny Marie. Následně Duval povolal dalšího věhlasného mistra Edouarda Didrona, který pro chrám zhotovil dvě proslulé narativní vitráže: Velký průvod kapitánů a lodivodů z roku 1696: (slavnostně osazen do okenního rámu 22. března 1877); Bombardování Le Havru anglickou flotilou v roce 1759: (monumentální okno vsazené dne 19. prosince 1877). Protože oba výše zmínění mistři již pro další zakázky nebyli kapacitně dostupní, svěřil abbé Duval celý zbývající rozsáhlý program špičkovému normanskému skláři Duhamelu-Maretteovi z Évreux. Ten pro katedrálu navrhl a vlastnoručně provedl celkem šestnáct obřích barevných oken. Jedno z těchto oken dodaly v roce 1881 prestižní Lorinovy sklářské dílny v Chartres, které tehdy osobně umělecky i manažersky řídil jejich samotný slavný zakladatel Nicolas Lorin. Úplně poslední historizující vitráž z tohoto cyklu byla slavnostně osazena v roce 1889. V roce 1925 si tehdejší curé od Notre-Dame, otec Alleaume, v oficiálním dopise na lehaverském magistrátu hořce stěžoval na drsný pouliční vandalismus, neboť místní děti a mládež s oblibou drahocenné vitráže zvenčí cíleně roztloukaly házením kamenů. Válečné zničení a poválečné Durandovy moderní vitráže Během náletu v srpnu 1941 byly veškeré historické vitráže obrovskou tlakovou vlnou po explozích naráz vyraženy a zničeny. Miliony barevných úlomků a drahocenných historických skleněných střepů tehdy zůstaly bez povšimnutí ležet rozeseté v prachu kolem obvodových zdí chrámu; kataklyzmatické britské kobercové bombardování z 5. září 1944 pak tyto skleněné relikvie fatálně a definitivně promísilo s hromadami sutin, popela a suti zničeného města. Zbylé zachráněné fragmenty skel z roku 1941 byly sice krizově uloženy v bednách v provizorním tesařském skladišti v pařížském regionu a lehaverský městský úřad oficiálně požádal specializovanou sklo-výtvarnou dílnu Michela Duranda, aby se pokusila o celkovou archeologickou a materiálovou rekonstrukci původních oken; skutečnost, že bomby z roku 1944 těžce rozmetaly a sekundárně zničily i samotné uložené bedny se střepy, však jakoukoli řádnou rekonstrukci učinila technicky naprosto nerealizovatelnou. Z celého obřího předválečného fondu se památkářům podařilo z trosek zachránit a znovusestavit pouhé dvě jediné okenní vitráže. Zásadní obrat nastal v roce 1974. Významná sklářská dílna mistra Michela Duranda (sídlící v Orly u Paříže) byla lehaverským magistrátem oficiálně pověřena vytvořením zbrusu nového, moderního vitrážového cyklu pro celou katedrálu. Kompletní finanční a materiálové náklady na vyzdění tří ústředních, teologicky nejvýznamnějších barevných oken v hloubce hlavní apsidy přitom kompletně vzala na svá bedra přímo lehaverská farní pokladna a zádušní rada. Katalog předválečného vitrážového cyklu z 19. století Mezi těmito zničenými vitrážemi vynikalo jedno specifické memorabilní okno, které neslo silný lokální vlastenecký narativ – umělecky zobrazovalo tehdejšího nejvyššího královského guvernéra Le Havru, jak osobně uprostřed ruin v dokéch obětavě přijímá a zaopatřuje raněné měšťany po drsném dělostřeleckém bombardování města britským válečným námořnictvem (Royal Navy) v roce 1759. Detailní ikonografický a kompoziční rozbor dvou vůbec nejslavnějších zaniklých oken Didronovy a Duhamelovy huti odhaluje tyto fascinující výjevy: 1. Vitráž „Velký královský průvod kapitánů a lodivodů z roku 1696“ (E. Didron): Kompozice detailně zachycovala slavnostní náboženské procesí, které se formovalo v bezprostřední blízkosti panovnické královské rezidence (Logis du Roi) a s hlubokou úctou kráčelo vstříc hlavnímu západnímu portálu chrámu Notre-Dame. V čele celého průvodu nesli elitní námořní piloti majestátní cechovní korouhve a banniéry. Před nimi kráčel vysoký klér vedený diecézním biskupem (podle tradice se jednalo přímo o metropolitního rouenského arcibiskupa). Skupina zasloužilých námořníků nesla na ramenech rozměrná liturgická procesní nebesa (baldachýn), podepíraná několika bohatě vyřezávanými pastýřskými berlami (berlami s křížem). Námořníci, kteří byli všichni řádnými členy prestižního pobřežního cechovního bratrstva kapitánů Nejsvětější svátosti (elitní korporace sdružující výhradně námořní důstojníky, lodní kapitány, mistry tesaře a lodivody), defilovali v slavnostních uniformách s hořícími votivními voskovými svícemi (ceremoniálními svícemi) v rukou. Podél přístavních nábřeží byly věrně vymalovány kotvící rybářské bárky a čluny s mávajícími ženami a dětmi, shromážděnými na kamenných přístavních schodech. 2. Vitráž „Slavnostní královská korunovace Karla VII. v Remeši“ (Duhamel-Marette): Ústřední scéna monumentálně portrétovala francouzského krále Karla VII. Vítězného, jak odevzdaně klečí na mramorovém klečidle před remešským arcibiskupem, který mu na hlavu vkládá korunu a uděluje posvátné pomazání svatým křižmem. V těsné blízkosti za panovníkem majestátně stála národní hrdinka svatá Jana z Arku (Panna orleánská), oděná do svého kompletního plátového válečného brnění a hrdě svírající v rukou slavnou bílou bojovou korouhev, pod níž předtím triumfálně osvobodila obležený Orléans. Nad celým tímto hlavním výjevem vyrostla soustava kruhových medailonů a cviklů, v nichž byly v jemných miniaturách vyobrazeny nejdůležitější chronologické epizody ze života Jany z Arku, včetně jejího tragického zajetí, rouenského procesu a hrdinské mučednické smrti na hranici. Toto okno zdobilo postranní loď v těsné blízkosti historické kaple na Kalvárii. Současný stav vitráží a zachráněné historické vitráže Konstrukční rozvrh okenních kružeb Z hlediska inženýrské a architektonické konstrukce vykazuje nynější okenní plášť katedrály přísný geometrický řád. Téměř veškeré okenní vitráže jsou osově rozvrženy na trojdílnou lancetovou strukturu, s výjimkou specifických velkých polokruhových oken v patře clerestoria hlavní lodi (jež plně rozvíjejí klasicistní kánon) a drobných okenních otvorů v masivním zdivu věže, které se opírají o dvoudílnou lancetovou kompozici. Rozměrné polokruhové okenní záklenky v sobě nesou kamenicky mistrně vyprofilované kružbové sítě (tvořené kamennými pruty), v nichž se rytmicky střídají dva odlišné typy tvarosloví: pozdně gotické kružby: vykazující přetrvávající, dynamicky prohnuté tvary plaménků a měchýřů; renesanční kružby: rozvíjející kruhové laloky a paprsčité radiální renesanční motivy. Tento souvislý moderní vitrážový cyklus pro chrám v roce 1974 kompletně navrhl a vyrobil renomovaný sklářský mistr Michel Durand se svým pařížským ateliérem. Apokalyptické válečné kobercové nálety přečkaly pouhé dva historické skvosty, situované v bezprostřední blízkosti starých vstupů do sakristie, které na konci 19. století vypracovala věhlasná sklářská huť mistra Duhamela-Maretteho v Évreux. Katoličtí památkáři původně zamýšleli od základu nově obnovit také třetí okno – slavný *Průvod lodivodů a kapitánů* –, od tohoto záměru však musela stavební huť definitivně ustoupit a projekt byl kompletně opuštěn, neboť hustota a objem zachráněných barevných střepů v suti byly pro bezpečné resturování absolutně nedostačující. 1. zachráněné okno: „Mše za navrácení města“ (1881) První z těchto vzácných dochovaných historizujících vitráží umělecky portrétuje slavnostní mši svatou, slouženou v prostranství Notre-Dame na oslavu triumfálního znovudobytí Le Havru francouzskou královskou armádou a vyhnání anglických vojsk v roce 1563 (okno prošlo nedávným materiálovým čištěním, přičemž stopy a švy po tomto restaurátorském zásahu jsou na olověných prutech záměrně přiznané a jasně zřetelné). V centrální části okna se nachází velká epigrafická transkripce v autentické historizující majuskuli, která v přesném překladu praví: „MESSE DE LA REDVCTION CELEBREE A L'EGLISE NOTRE DAME EN MEMOIRE DE LA REPRISE DE LA VILLE EN 1563“ (Mše za navrácení města celebrovaná v kostele Notre-Dame na paměť opětovného ovládnutí města v roce 1563) V nejnižším podlaží této vitráže vystupuje drahocenná heraldická nápisová kartuše, fixující jméno štědrého mecenáše farnosti: „DONNE A L'EGLISE N.D. PAR Mme JVLES ANCEL NEE PIERRVGVE 1881“ (Darováno chrámu Notre-Dame paní Jules Ancelovou, rozenou Pierrugue, roku 1881) V těsném sousedství této desky září monumentální malovaný heraldický znak města Le Havre, zobrazující mystickou salamandru uprostřed šlehajících plamenů (osobní královský emblém krále Františka I.), který doprovází slavná latinská městská deviza: „Nutrisco et Extinguo“ (Živím a hasím / Dobré živím, zlé hasím – posvátné heslo, které městu při jeho státním založení v roce 1517 František I. osobně udělil). 2. zachráněné okno: „Královská vizitace Jindřicha IV.“ (1881) Druhá dochovaná Duhamelova vitráž ikonograficky zachycuje triumfální historickou návštěvu francouzského krále Jindřicha IV. Navarrského, kráčejícího středem lehaverské třídy Rue de Paris; v pozadí výjevu je v jemných detailech mistrně vymalována nynější katedrála v její tehdejší autentické, rozestavěné renesanční podobě s lešením. Na závěr této státní vizitace, pohnut velkolepostí díla, panovník dekretem udělil huti trvalou rentu na dostavbu zdí. V současnosti se toto okno nachází v materiálově mírně degradovaném stavu, přičemž na plášti skla se vlivem otřesů objevují hluboké mikrotrhliny a drobné otvory. Spodní okraj okna nese monumentální, hluboko do skla vyleptanou nápisovou pásku s tímto historickým textem: „L'AN 1603 LE ROI HENRI IV VISITANT LE HAVRE DE GRACE S'ARRETTE DEVENT L'EGLISE N.D. ALORS EN CONSTRVCTION ET ACCORDE 150 LIVRES DE RENTE SVR LES GABELLES POVR L'ACHEVEMENT ET L'ENTRETIENT BATIMENT DE L'EGLISE“ [sic] (Léta Páně 1603 král Jindřich IV. během vizitace Le Havru de Grâce stanul před kostelem Notre-Dame, tehdy rozestavěným, a udělil 150 liver stálé renty z gabel [daní ze soli] na dokončení a údržbu budovy kostela) V levém dolním rohu je tato kompozice epigraficky doplněna o jméno tehdejšího nejvyššího světského donátora a starosty města: „DONNE A L'EGLISE NOTRE-DAME PAR Mr JVLES ANCEL SENATEVR ANCIEN MAIRE ET DEPVTE DV HAVRE DE GRACE 1881“ (Darováno chrámu Notre-Dame panem Julesem Ancelem, senátorem, bývalým starostou a poslancem za Le Havre de Grâce, roku 1881) V protilehlém pravém dolním rohu pak sklářská huť Michela Duranda v průběhu poválečné obnovy hrdě zanechala svou vlastní autorskou a restaurátorskou signaturu, která praví: „VERRIERE RESTAVRE A L'ATELIER MICHEL DVRAND 1976“ (Vitráž restaurována ve sklo-výtvarné dílně Michela Duranda roku 1976) Moderní Durandovy vitráže v chóru a hrozba vandalismu Ústřední okno v hloubce hlavního kněžiště (které pochází z Durandovy novodobé poválečné rekonstrukce) nese monumentální, teologicky vysoce hodnotnou mariánskou plastiku. Panna Maria je zde umělecky vyobrazena pod prastarým byzantským a námořnickým patrociniem Ave Maris Stella (Zdráva buď, Hvězdo mořská); toto výjimečné dílo zhotovil v roce 1974 sklářský mistr Michel Durand ve svých dílnách v Orly u Paříže. Ostatní navazující okenní vitráže v lodích vykazují záměrně střídmější, čistě kompoziční charakter. Jsou protknuty jemným barevným tónováním a rozvíjejí specifické námořní a pobřežní motivy – v detailech skla jsou zde mistrně vyleptány stylizované mořské mušle, lastury a mořské hvězdy. V současnosti se však tento Durandův moderní skleněný cyklus nachází v dezolátním stavu. Hlavní příčinou jsou permanentní vlny drsného pouličního vandalismu; okna jsou ze strany mládeže systematicky poškozována cíleným házením kamenů a dokonce pachatelé do drahocenných oken neváhají střílet ze vzduchovek a malorážek. Tento neúnosný stav je umocněn fatálním faktem, že okenní otvory zvenčí dodnes zcela postrádají jakékoli ochranné drátěné sítě či mříže. V horním etážovém patře clerestoria se navíc projevuje závažný technický a chemický problém – těžké nosné ocelové a železné armatury, které drží jednotlivé vitrážové segmenty v kamenném ostění, podléhají kvůli permanentní vlhkosti oxidační korozi (rezivění). Jak rezivějící kov přirozeně nabývá na svém objemu, generuje v okenních rámech enormní mechanický tlak, což způsobuje masivní praskání, drcení a uvolňování historického skla z olověných prutů. V průběhu roku 2010 sice lehaverský městský úřad krizově naplánoval uvolnit nutné finance na dodatečné inženýrské osazení vnějších ochranných drátěných sítí a mříží, které by zamezily další destrukci již rozbitých tabulí, nicméně žádná přímá umělecká restaurace ani scelení poškozených vitráží nebyla z rozpočtových důvodů v nejbližším horizontu plánována, navzdory jejich prokazatelně havarijnímu stavu. Velké barokní varhany katedrály Historické mýty o kardinálově donátorství a konstrukční anomálie Podle hluboce zakořeněné místní tradice daroval tento velkolepý hudební nástroj městu v roce 1637 samotný kardinál Richelieu, všemocný první ministr Francie a tehdejší nejvyšší guvernér Le Havru. Očitým důkazem tohoto aktu měl být kardinálův osobní heraldický znak a rodový erb, který sochaři hrdě vyřezali na samotný vrchol majestátní varhanní skříně. Moderní lokální historiografie (reprezentovaná kritickými výzkumy Georgese Priema) však tento staletý narativ vyvrací. Detailní analýzy účetních knih jednoznačně dokládají, že gigantické finanční náklady na stavbu varhan byly ve skutečnosti plně hrazeny z drobných peněžních darů a sbírek samotných lehaverských měšťanů a námořníků. Osobní erb kardinála Richelieu byl na prolamovaný varhanní korpus osazen pouze jako rafinované politické gesto lojality, neboť Richelieu v památném roce 1637 zastával úřad guvernéra města. Obří hmota varhanního stroje tvoří v interiéru význačnou pohledovou anomálii – kompletně totiž zakrývá a maskuje rozměrné okno s vitráží situované přímo nad hlavním západním vstupem do chrámu. Původní renesanční projekt z konce 16. století s umístěním takto gigantického nástroje v podkruchtí vůbec nepočítal (horní, figurální polovinu zakryté okenní vitráže lze spatřit pouze při speciálním přístupu z vnitřních tesařských lávek přímo pod podstřešními krovy budovy). Během kataklyzmatického britského kobercového náletu v září 1944 dostal západní kůr přímý zásah, v jehož důsledku byl kompletní varhanní stroj totálně zdemolován, rozmetán a pod tunami suti zpopelněn. Poválečné znovuzrození a materiálová autenticita (1980) Monumentální, desítky let trvající umělecko-řemeslná rekonstrukce byla úspěšně završena v roce 1980, kdy byl znovuzrozený nástroj slavnostně inaugurován při velkolepém koncertu. Při detailním pohledu na architekturu skříně lze pouhým okem identifikovat velmi specifickou materiálovou mozaiku: tmavé dřevěné fragmenty: představují původní, intaktně zachráněné barokní řemeslné díly z roku 1637, které památkáři dokázali z trosek vyhrabat a s úctou je vkomponovali zpět do struktury (jedná se zejména o dvě drahocenné sochané podpory nesoucí spodní plášť podvěšení varhan); světlé dřevěné partie: tvoří kompletní novodobé části, které zbrusu nově vyřezal mistr tesař Jean-Pierre Francelli z výběrového čerstvého dubového masivu. Některé zaniklé sochané detaily a barokní plastiky andělů se však kvůli absenci fotografické dokumentace již nepodařilo výtvarně rekonstruovat. V prostoru podkruchtí je celá tato mnohatunová hudební struktura staticky vynesena a bezpečně nesena dvojicí předsazených masivních sloupů s nádherně vyřezávanými korintskými hlavicemi. Prestižní doživotní úřad hlavního katedrálního titulárního varhaníka dnes zastává fenomenální umělec Jean Legoupil (zakladatel proslulého vokálního sboru Arthura Honeggera a prvořadá hudební osobnost uznávaná kritiky napříč celou Francií). Legoupil se zapsal do dějin chrámu jako vůbec první titulární organista dosazený na kůr bezprostředně po završení generální rekonstrukce; z jeho přímé umělecké iniciativy byl píšťalový fond Haerpfrovy huti inženýrsky rozšířen o kompletní čtvrtý manuálový stroj, čímž se celkový počet rejstříků vyšplhal na nynějších 58. Historie nástroje Ikonická renesančně-barokní varhanní skříň (buffet) byla vyřezána mistrem Simonem Levesquem v průběhu let 1636 až 1637. Vlastní hudební nástroj a píšťalový fond dodal věhlasný varhanářský mistr Guillaume Lesselier (v tehdejších registrech uváděný též jako Lesselié). Tento umělec byl původem irským varhanářem katolického vyznání, který uprchl před perzekucí do Normandie a usadil se v Rouenu. Lesselier až do své smrti prováděl stálou intonační péči a údržbu tohoto lehaverského stroje, a to v úzké součinnosti se svým profesním mistrem Claudem de Villars. Po Lesselierově skonu převzal správu huti Claude de Villars osobně a provedl rozsáhlé intonační a mechanické opravy nástroje, v nichž plynule pokračoval i v průběhu roku 1670. V tomtéž roce 1670 byli farní zádušní radou povoláni přední rouenští varhanáři Jacques Auber a Clément Lefebvre, kteří kompletně zrekonstruovali a zpevnili ústřední varhanní stroj; v roce 1691 pak byla nad jejich prací provedena nezávislá organologická expertíza (kolaudace), kterou osobně vedl slavný varhaník metropolitního chrámu Notre-Dame v Rouenu, mistr Boivin. Bhem ničivého anglo-holandského námořního ostřelování města v roce 1694 vyvázl západní kůr s varhanami bez jakéhokoli poškození. V roce 1712 provedl dílčí vyspravení a čištění traktury rouenský měšťan a varhanář „sieur“ Renault (Renaud). V roce 1736 se do Le Havru vrátil Clément Lefebvre, který k původnímu renesančnímu píšťalovému fondu kreativně přidal nový osmistopý kryt a v údržbě i ladění nástroje plynule pokračoval v dalších etapách v letech 1756 a 1766. Velké varhany zázrakem přečkaly bez úhony i masivní britské dělostřelecké ostřelování v roce 1759, přestože samotná budova kostela tehdy utrpěla těžké strukturální škody a zřícení kleneb. V roce 1779 realizoval rouenský mistr Jean-Baptiste Nicolas Lefevre generální restaurátorskou kampaň: kompletní píšťalový fond byl z kůru kompletně demontován, všechny kovové i dřevěné píšťaly byly laboratorně vyčištěny, intonačně zrekonstruovány a poškozené registry byly kompletně odlity zbrusu nově. Devatenácté století, romantické úpravy a zkáza v roce 1944 Na samém počátku 19. století, v roce 1803, provedli menší opravy vzduchovců varhanář Weickart a rouenský virtuos Broche. K mimořádně masivnímu a architektonicky radikálnímu zásahu došlo v roce 1845 ze strany renomované pařížské varhanářské firmy Daublaine-Callinet. Tito specialisté kompletně vyčistili veškeré píšťalové řady, od základu zmodernizovali a zkapacitnili měchy a vzduchotechniku chrámu a provedli zásadní romantické dispoziční změny v rejstříkovém obsazení. Celý tento drahocenný aparát prošel revolučním rokem 1848 bez sebemenšího poškození. V roce 1861 zahájila pařížská firma Merklin-Schütze komplexní inženýrskou operaci zaměřenou na „celkové čištění, opravu a zlepšení akustických parametrů chórové tribuny (kůru) v Le Havru“, která byla triumfálně završena o velikonočních svátcích roku 1862 a přinesla další vlnu modifikace rejstříků. V roce 1884 povolal tehdejší lehaverský curé, monsignore Duval, rouenskou varhanářskou firmu Nicolase Duputela, která provedla kompletní mechanické vyčištění a novou intonaci jazykových rejstříků. V meziválečném období, v letech 1927 až 1928, rozvinul varhanář Charles Reinburg generální rekonstrukci spojenou s modernizací vzduchových traktur. Protože Reinburg kvůli náhlé nemoci nedokázal práci sám dokončit, byla zakázka úspěšně dovedena do konce bratry Géo a Josephem Wolffovými. V září 1944 byla celá tato staletá hudební evoluce naráz kompletně zničena, když se po přímém zásahu britské letecké pumy západní kůr i s varhanami zřítil a shořel v ruinách hlavní lodi. Poválečná administrativní odyssea a znovuzrození (1949–2010) Jedinečná sochařská varhanní skříň mohla být po válce vědecky vzkříšena pouze díky detailnímu studiu dochovaných předválečných archivních fotografií a několika málo ohořelých fragmentů dřeva, které památkáři ručně vyhrabali ze sutin katedrály. Dne 7. března 1949 sice lehaverské městské zastupitelstvo jednomyslně odhlasovalo usnesení o kompletní materiální novostavbě velkých varhan, toto rozhodnutí se však v realitě stalo efektivním a skutečným až v památném roce 1980. Poválečná obnova totiž čelila neuvěřitelným byrokratickým a administrativním překážkám a sporům s ministerstvem pro obnovu; státní úředníci totiž odmítali stavbu financovat z vládních válečných reparací s absurdním odůvodněním, že v žádném z bezprostředních poválečných protokolů o zničení kostela Notre-Dame nebyla totální likvidace velkých varhan explicitně textově zmíněna. Monumentální dubovou varhanní skříň nakonec na základě fotodokumentace věrně ručně vyřezal umělecký umělecký truhlář Jean-Pierre Francelli, zatímco celou vnitřní mechanickou, píšťalovou a zvukovou strukturu vybudoval přední mistr Théo Haerpfer. V průběhu roku 2010 oslavila katedrála velkolepé třicáté výročí od znovuzrození a posvěcení těchto varhan. Oslavy byly koncipovány v mimořádně slavnostním duchu a zahrnovaly týdenní festival mezinárodních duchovních koncertů, který byl završen slavnostní jubilejní pontifikální mší svatou za doprovodu všech 58 rejstříků tohoto monumentálního nástroje. Chórový varhanní pozitiv Vedle hlavního velkého nástroje na západním kůru disponuje katedrála také menším doprovodným chórovým varhanním pozitivem. Tento nástroj byl slavnostně inaugurován a posvěcen dne 20. února 1955 kanovníkem Delacroixem, tehdejším nejvyšším generálním vikářem metropolitního arcibiskupství v Rouenu. V současném interiérovém rozvrhu je pozitiv umístěn v hloubce jedné ze starých, po druhé světové válce památkově neobnovených bočních kaplí v severním chodbovém traktu. V rané poválečné éře – a to ještě dlouho předtím, než byl farní chrám v roce 1974 oficiálně povýšen na biskupskou katedrálu – se přitom tento chórový nástroj nacházel na zcela jiném místě. Byl inženýrsky i akusticky osazen v samotném středu zaoblené hlavní apsidy; v rámci sekundárních poválečných liturgických rošád a přesunů inventáře však musel toto nejčestnější místo v kněžišti definitivně uvolnit, aby v hloubce apsidy mohl být slavnostně vztyčen monumentální pozlacený episkopální trůn – biskupská katedra. Odkazy Literatura Hervé Chabannes, Jean-Baptiste Gastinne et Dominique Rouet (préf. Éric Wauters, ill. Yves Boistelle), La première histoire du Havre : Les mémoires de Guillaume de Marceilles, Éditions l'écho des vagues, 240 s. (ISBN 978-2-918616-15-3) Jacques-Olivier Pleuvri (abbé), Histoire, antiquités et description de la ville et du port du Havre de Grâce, avec un Traité de son commerce, & une notice des lieux circonvoisins de cette Place : Par M. l'abbé Pleuvri. Seconde édition, revüe, corrigée & augmentée, Paris, Chez Dufour, Libraire, 1769, 319 s., in-12 Jean Laignel, Hervé Chabannes et Dominique Rouet, Antiquitez du Havre de Grâce, une histoire inédite écrite en 1711, Rouen, Publications des universités de Rouen et du Havre, coll. « Histoire et patrimoine », 2010, 229 s. (ISBN 978-2-87775-502-3, ISSN 1959-321x) Jean-Marie Pérouse de Montclos, Inventaire Général du Patrimoine Cultural, Architecture : Description et vocabulaire méthodique, Paris, Éditions du Patrimoine, Centre des Monuments Nationaux, 2011, 672 s. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Cathédrale Notre-Dame du Havre na francouzské Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Katedrála Notre-Dame du Havre na Wikimedia Commons