Mănăstirea Bec

Abația Notre-Dame du Bec este o abație catolică benedictină, integrată astăzi în congregația Santa Maria del Monte Oliveto și situată în localitatea Le Bec Hellouin, lângă Brionne, în departamentul Eure, în Normandia. A fost fondată în anul 1034 de către Herluin, sau Helloin — de unde și denumirea —, cavaler al contelui Gilbert de Brionne⁠(d). Odată cu sosirea italienilor Lanfranc din Pavia, prior și dascăl al școlii monastice, și Anselm de Canterbury, originar din Aosta, Bec devine unul dintre principalele centre intelectuale ale secolului al XI-lea: viitorul papă Alexandru al II-lea a studiat aici în jurul anului 1050, alături de numeroși viitori legați și episcopi. De aproape o mie de ani, abația de la Bec este legată istoric de dieceza de Canterbury, în Anglia, căreia i-a oferit trei arhiepiscopi. Părăsită în ruină în urma Revoluției Franceze, turnul Saint-Nicolas a fost clasat începând cu 1840 pe lista monumentelor istorice, iar abația este astăzi administrată de Centrul Monumentelor Naționale. Ea a revenit la viață grație călugărilor benedictini ai ordinului Monte Oliveto, care în 1948 au reluat aici viața monastică sub conducerea lui dom Paul-Emmanuel Clénet, ales al 49-lea stareț în 1996. Abația actuală este alcătuită din sala capitulară și din claustrul secolului al XVII-lea, precum și din mărețe clădiri conventuale ale secolului al XVIII-lea. Din marea biserică abatială din secolul al XIV-lea nu se mai păstrează decât fundațiile. Biserica actuală ocupă fostul refectoriu. Întregul ansamblu este dominat de impunătorul turn Saint-Nicolas din secolul al XV-lea. Lucrări de restaurare sunt în desfășurare din 2015, cu sprijinul voluntarilor asociației Chantiers Histoire et Architecture Médiévales. Istoria abației Fondarea Spre deosebire de practica cel mai des întâlnită în secolul al XI-lea, originea fondării abației de la Bec nu constă într-o donație a unor mari seniori normanzi, ci în inițiativa lui Herluin, un simplu cavaler fără educație, atins târziu de spiritul devoțiunii. Proprietar de pământuri la Bonneville, pe platoul vestic al văii Bec, Herluin se retrage acolo și, în anul 1034, construiește un ermitaj cu acordul contelui Gilbert de Brionne⁠(d), seniorul local și fostul său stăpân. Această primă donație se limitează la patrimoniul fondatorului, iar hrisovul menționează: La 24 martie 1035, episcopul de Lisieux îl numește pe Herluin stareț al mănăstirii, supusă regulii Sfântului Benedict, și consacră capela închinată Fecioarei Maria. Timp de cinci ani, Herluin și însoțitorii săi cultivă și defrișează pământurile din jurul mănăstirii. Apoi, în jurul anului 1039, coboară în vale din cauza lipsei de apă pe platou și se stabilesc la Pont-Authou, la confluența râurilor Bec și Risle⁠(d). O a doua biserică este consacrată la 23 februarie 1041 de către arhiepiscopul de Rouen, Mauger. Sub conducerea starețului Herluin, o sută treizeci și șase de călugări depun atunci jurământul monahal. Posesiunile se extind datorită lui Guy de Bourgogne, devenit senior de Brionne după asasinarea contelui Gilbert, care donează o parte a pădurii Brionne, Parc-du-Bec, precum și abația Saint-Évroult, oferită de Guillaume Giroie, unde Herluin restaurează viața religioasă. Școala de la Bec Prestigiul mănăstirii începe să se manifeste odată cu crearea școlii de la Bec, în anul 1045, de către Lanfranc din Pavia, venit în comunitate în 1039 și devenit ulterior prior⁠(d) al abației. Asemenea altor școli benedictine din secolul al XI-lea, aceasta era deschisă nu numai oblaților, ci și fiilor de aristocrați, fie că erau destinați unei cariere ecleziastice, fie nu. Potrivit lui Guillaume de Malmesbury⁠(d), școala a permis comunității să obțină resurse financiare importante. Calitățile pedagogice ale priorului, deja exersate la Avranches, au atras elevi din toată Normandia. Fiii de baroni sau de bogați laici erau aproape o sută la cursurile lui Lanfranc. Prin acest „centru intelectual cel mai important al Normandiei și chiar al Franței”, au trecut numeroși intelectuali precum Anselm de Laon⁠(d), mai mulți episcopi printre care Ivo de Chartres, viitorul papă Alexandru al II-lea, și Anselm de Aosta, care îi va succeda maestrului său Lanfranc la conducerea școlii și apoi pe scaunul de la Canterbury. Creșterea numărului de călugări a făcut ca noua abație să devină insuficientă și insalubră. Sub impulsul lui Lanfranc, devenit consilier apropiat al ducelui Wilhelm de Normandia fără a părăsi comunitatea lui Herluin, s-a decis mutarea și extinderea ansamblului. Finanțate prin donațiile seniorilor normanzi, ai căror copii frecventau școala, lucrările au început în 1060. În trei ani, clădirile claustrale au fost terminate, dar călugării au părăsit Pont-Authou abia în toamna lui 1073. Anselm, venit ca elev în 1059, devine prior al Becului în 1063, când Lanfranc este numit de către Wilhelm Cuceritorul stareț al abației Saint-Étienne din Caen. În 1070, același duce îl numește pe Lanfranc arhiepiscop de Canterbury. Elevul și maestrul, ambii italieni, au întreținut de atunci o relație epistolară de respect reciproc. Ca primat al Angliei, Lanfranc revine la Bec pentru a consacra, pe 23 octombrie 1077, noua biserică pe care o contribuise la ridicare, în prezența episcopilor de Bayeux, Évreux, Lisieux, Sées, Le Mans și a numeroși seniori normanzi, francezi și englezi. Herluin moare în 1078, iar Anselm îi succede ca stareț al Becului până când, în 1093, îi urmează lui Lanfranc în scaunul arhiepiscopal de la Canterbury. Prestigiul școlii Sub conducerea lui Lanfranc și apoi a lui Anselm, predarea triviumului și quadriviumului la școala de la Bec a câștigat o reputație „excepțională”, atrăgând, timp de o jumătate de secol, elevi „din Franța, Gascogne, Bretania, Flandra, Germania și chiar din Roma”. Deși sanctuarul normand dispunea și de catedre de teologie, de scriptură, de drept canonic și civil, școala se deosebea de celelalte prin importanța acordată literaturii, aproape la fel de mult ca disciplinelor monastice. Vizitând abația, Baldric de Bourgueil a lăudat „spiritul religios în toată plenitudinea sa, fără minciună, fără lingușire, fără slăbiciune”. Aceeași atmosferă de „blândețe și bunăvoință” a fost evocată și de abatele Porrée în Istoria abației de la Bec, interpretată de Bernard Gicquel drept moștenirea celor trei fondatori: Herluin (care a adus „pietatea”), Lanfranc (care a adus „știința”) și Anselm (care a adus „mărinimia”). Pe lângă scolastică, abația a participat la marile controverse teologice ale vremii, precum disputa asupra naturii euharistiei, unde Lanfranc a susținut, împotriva lui Berengar din Tours, doctrina prezenței reale substanțiale a trupului și sângelui lui Hristos în pâine și vin. La rândul său, Anselm a denunțat nominalismul lui Roscelin de Compiègne⁠(d). Tot aici au fost scrise, foarte probabil, în jurul anului 1050, Cântecul Sfântului Alexis și, mai târziu, Cântecul lui Roland, atribuit lui Turold. Muzica ocupa, de asemenea, un loc important. Moștenirea intelectuală Școala prestigioasă a format autori ai gândirii ecleziastice, promotori ai monahismului normand și reformatori ai Bisericii Angliei. Printre elevii săi s-au numărat: viitorul papă Alexandru al II-lea Guillaume Bonne-Âme, arhiepiscop de Rouen Ivo, episcop de Chartres episcopii de Rochester Ernost, Gundulf și Ernulf Foulques, episcop de Beauvais Turold din Envermeu, episcop de Bayeux Guillaume, stareț de Cormeilles primii stareți de Lessay, Roger și Geoffroy Henri, stareț de la Battle Richard, stareț de Ely Richard, stareț de Sainte-Vaubourg Lanfranc, stareț de Saint-Wandrille Adelelme, stareț de Anchin Lanfred, stareț de Saint-Wulmer William de Bamberg, călugăr la Fulda și stareț de Mersebourg Henri, decan de Canterbury Bernard, stareț de la Mont-Saint-Michel Durand, Guillaume și Normand, stareți de Ivry Jean, stareț de Saint-Sabas Jean, stareț de Telese, în Italia teologii Anselm de Laon⁠(d) și Guitmond. Secolele XII–XVI : declin intelectual și îmbogățire funciară Odată cu cucerirea Angliei în 1066 de către ducele Wilhelm de Normandia, baronii au acordat abației numeroase domenii în Anglia. Astfel, satul Tooting Bec, astăzi parte a Londrei, își trage numele de la faptul că pământurile sale au aparținut Becului. În 1093, Anselm este chemat la arhiepiscopia de Canterbury și îl desemnează ca succesor pe Guillaume de Montfort-sur-Risle, prior de Poissy și fost călugăr al Becului. Între 1077 și 1106, Bec-ul întemeiază unsprezece priorate, atât în Normandia și Île-de-France, cât și în Anglia. Aristocrația joacă un rol esențial în dezvoltarea abației, de la ducii Normandiei și regii Franței până la mica nobilime, care donează pământuri, mori, cuptoare și biserici. Printre marii binefăcători se numără Richard de Bienfaite, Henric d'Eu⁠(d), Hugues al III-lea de Meulan sau Guillaume de Breteuil, care, între 1087 și 1096, acordă un drept de vamă și o taxă abației, act semnat și de Robert Curthose și Robert I de Meulan⁠(d). Prestigiul intelectual al școlii de la Bec se diminuează la începutul secolului al XII-lea, odată cu plecarea lui Anselm și a altor maeștri în Anglia, dar și din cauza declinului școlilor monastice în favoarea celor urbane, în special la Paris. La mijlocul secolului al XII-lea, se constată că „nu mai există la Bec nici filozof, nici teolog”. Totuși, până la sfârșitul secolului, abația păstrează o tradiție intelectuală, găzduind autori ca Robert de Torigni⁠(d), cronicar, și poeții Étienne de Rouen și Pierre de Dives. Reputația Becului atrage chiar și pe regele Filip I și pe fiul său, viitorul Ludovic al VI-lea, care se afiliază comunității sub abatiatul lui Guillaume. În plan material, abația prosperă considerabil: „Oricare ar fi direcția din care bate vântul, abația de la Bec are venit”, spune un proverb al vremii. Ea se bucură de generozitatea multor donatori, precum regele Henric I al Angliei sau fiica sa Împărăteasa Matilda, înmormântată aici în 1167. În 1138, fostul prior și apoi abate al Becului, Theobald de Bec⁠(d), devine la rândul său arhiepiscop de Canterbury. La conducerea mănăstirii îi succede Létard, originar din Bec, care construiește sala capitulară între 1140 și 1146, datorită donațiilor lui Robert de Neubourg. Următorul abate, Roger I, renovează integral biserica abatială: prima piatră este pusă pe 14 august 1161, de episcopul Rotrou, iar consacrarea are loc în aprilie 1178, în prezența regelui Angliei. Roger ridică și o infirmerie, o casă pentru pelerini, reface dormitorul și amenajează canale pentru alimentarea cu apă. Biserica este parțial distrusă în 1195. În 1214, arhitectul Enguerrand (sau Ingelramme), succesor al lui Jean d’Andely la catedrala din Rouen, începe reconstrucția, continuată de Gautier de Meulan. Totuși, lăcașul este incendiat de două ori și reconstruit abia în jurul anului 1275. În timpul Războiului de 100 de Ani, abația este fortificată: în 1358 basilica și sala capitulară sunt înconjurate de șanțuri, iar o parte a clădirilor claustrale este demolată. Devastată și ruinată financiar, ea este restaurată abia la sfârșitul secolului al XIV-lea. Dar luptele continuă, iar în 1418, după un asediu de o lună, trupele engleze conduse de ducele de Clarence ocupă mănăstirea, lăsând-o pradă jefuitorilor. Recucerită de francezi în 1421, ea este din nou luată de englezi, care îi distrug fortificațiile. Pentru a-și adăposti călugării, abatele Robert III construiește la Rouen „Hotel du Bec”, pe locul vechiului „Hotel des Fontaines”. Abia după 1450, odată cu încetarea ostilităților, abația începe să se refacă: sub conducerea lui Geoffroy d’Épaignes, sunt restaurate biserica, clădirile claustrale și infirmeria, iar sub Jean Bouchard, primul abate commendatar se finalizează turnul clopotniță. În aprilie 1479, Ludovic al XI-lea confirmă privilegiile abației prin scrisori patente. În 1484, Robert d’Évreux îi urmează lui Jean Bouchard ca abate regulat, dar demisionează în 1491 în favoarea lui Guillaume Guérin, cel de-al 33-lea abate al Becului și ultimul abate regulat. Regimul de commendă Regimul de commendă a fost instituit prin Concordatul de la Bologna⁠(d) din 1516, încheiat între papa Leon al X-lea și Francisc I. Starețul nu mai era ales, ci numit de regele Franței, iar cel puțin o treime din veniturile mănăstirii îi revenea. Această parte putea ajunge până la două treimi. Abația Bec a cunoscut șapte stareți commendatari, dintre care cel mai tânăr avea doar 9 ani. Regimul de commendă a slăbit abația atât financiar, cât și spiritual. La aceasta s-au adăugat tulburările cauzate de războaiele religioase. Abația a fost devastată de hughenoți, doi călugări au fost uciși, iar ceilalți au fost nevoiți să părăsească așezământul. Stareții commendatari au lăsat clădirile în paragină. În scurt timp, abația nu mai era decât o ruină. Reforma mauriștilor (Saint-Maur) Congregația benedictină a mauriștilor (Saint-Maur) a inițiat reforma majorității mănăstirilor franceze prin restaurarea disciplinei, prin cultivarea muncii intelectuale și prin activitatea de erudiție. Ea a întreprins, de asemenea, ample reconstrucții, de care a beneficiat pe larg și Bec — una dintre primele abații reformate. În ciuda reticenței majorității stareților commendatari, abația Bec a fost restaurată cu multă grijă: zidurile au fost refăcute, a fost construit un claustru, iar călugării s-au întors în 1626. Prestigiul intelectual al așezământului s-a consolidat astfel considerabil. În 1742, starețul commendatar era un prinț de sânge, Louis de Bourbon-Condé, conte de Clermont. Acesta a dispus demolarea și reconstruirea clădirilor conventuale, lăsând moștenire ansamblul arhitectural splendid din secolul al XVIII-lea, vizibil și astăzi. Yves Alexandre de Marbeuf, deja episcop de Autun și apoi arhiepiscop de Lyon, i-a succedat în 1782. El a fost ultimul stareț al abației Bec înainte de Revoluția Franceză. Depozitul de remonte generale al armatei Revoluția franceză îl alungă pe ultimul călugăr, în 1792, iar timp de zece ani clădirile suferă degradări și jafuri de tot felul. Cartularul este ars, biblioteca jefuită, sculpturile distruse. În 1802, Napoleon transformă Le Bec într-un depozit de armăsari pentru uzul armatei, dependent de herghelia de la Pin, salvând astfel ansamblul de la o distrugere totală. Numărul armăsarilor varia între 25 și peste cincizeci. Mobilierul liturgic (altarul principal, jubeul etc.) și pietrele tombale ale stareților sunt transferate la biserica Sainte-Croix din Bernay. Biserica abațială și sala capitulară sunt vândute în 1809 pentru a servi drept carieră de piatră. Manejul este instalat în claustrul secolului al XVII-lea, iar marea herghelie în refectoriul maurist al secolului al XVII-lea (actuala biserică abațială). Când, în 1831, este creat Corpul de Remonte, depozitul de la Bec devine o sucursală a depozitului de la Caen (actualul Cartier Lorge), sediul primei circumscripții de Remonte. Restaurarea vieții monastice Turnul Saint-Nicolas fusese totuși înscris pe lista monumentelor istorice din 1840, iar un secol mai târziu restul abației este clasat[26] ca monument istoric prin decretul din 30 ianuarie 1948. În același timp, la Cormeilles-en-Parisis, o comunitate benedictină olivetană, angajată în mișcarea ecumenică, își dorea să se stabilească într-un loc unde anglicanii veneau să se împărtășească în amintirea lui Lanfranc și Anselm. Statul își asumă cheltuielile pentru lucrările de restaurare și pentru aducerea clădirilor într-o stare minimă de locuibilitate, apoi le închiriază asociației pentru salvarea Becului, care le pune imediat la dispoziția călugărilor, în 1948. Pierre Mendès France, președinte al Consiliului General și deputat de Eure, joacă un rol esențial în renașterea Becului. Se deschide astfel o nouă epocă, marcată de restaurarea vieții monastice și de o lentă și constantă readucere în stare a abației, redată acum destinației sale originare. Abația se dezvoltă apoi, în special în spiritul ecumenismului promovat de Conciliul Vatican II, pe care îl trăiește în legăturile sale privilegiate cu comuniunea anglicană. În 1976, Dom Grammont trimite călugări pentru a reîntemeia o abație în Țara Sfântă, la Abu Ghosh, lângă Ierusalim. Totuși, în 1990, abația trece printr-un adevărat seism, odată cu plecarea simultană a starețului, Dom Philippe Aubin, și a Maicii Faimpe-Marie-Ephrem, superioara mănăstirii vecine, din „motive afective”. Începând cu anii 2000, abația trăiește o anumită renaștere, încurajând voluntariatul tinerilor pentru renovarea clădirilor vechi, aceștia contribuind la restaurarea locuinței abațiale inaugurate în octombrie 2017. Biblioteca Există puțină sau chiar nicio continuitate între biblioteca abației din perioada Vechiului Regim și cea pe care comunitatea se străduiește să o reconstruiască începând din 1947. Istoria bibliotecii de la Bec poate fi împărțită în patru etape: biblioteca medievală, constituită încă de la origini sub impulsul lui Lanfranc, Anselm și al succesorilor acestora; biblioteca mauristă, moștenitoare a acestei tradiții, dar care cunoaște un nou avânt datorită tradiției intelectuale a congregației și dezvoltării cărții tipărite; perioada revoluționară și post-revoluționară, când biblioteca este jefuită și dispersată; biblioteca actuală care, începând cu restaurarea abației din 1947, dar mai ales după 1979, cunoaște o puternică dezvoltare. În 1991, comunitatea începe informatizarea catalogului. În 2006, această activitate era deja bine avansată, întrucât baza bibliografică cuprindea 50 000 de fișe și continua să se îmbogățească în mod regulat. Din 1983, achizițiile de cărți au cunoscut un ritm susținut. Fondul s-a dublat, ajungând, în 2010, la 90 000 de volume. Arhitectură Turnul Saint-Nicolas este înscris pe prima listă a comisiei de clasificare a monumentelor istorice din 1840, „pentru care au fost solicitate subvenții”. Un decret din 24 februarie 1928 completează această primă acțiune și înscrie fosta abație pe lista monumentelor istorice. Acest decret este înlocuit de clasificarea abației ca monument istoric la 30 ianuarie 1948. Această protecție este întărită printr-o nouă clasificare, la 2 octombrie 1963, care extinde protecția și asupra fostei locuințe abațiale: fațadele și acoperișurile, solul grădinii și fosta poartă a abației. În sfârșit, decretul din 15 decembrie 2008 clasează în întregime fosta abație Notre-Dame-du-Bec drept monument istoric. Aceasta include incinta monastică cu solul mai multor parcele, zidurile de incintă și clădirile monastice, inclusiv lemnăria, în totalitatea lor, dar și întregul sistem hidraulic, cu tot cu captările și marele apeduct care canalizează pârâul Bec. Turnul Saint-Nicolas De la primul contact vizual, se impune turnul Saint-Nicolas, care domină clădirile monastice ridicate inițial între 1644 și 1666 și reamenajate în secolul al XVIII-lea. Construit în a doua jumătate a secolului al XV-lea, turnul servea drept clopotniță, pentru ca cele patru clopote mari pe care le adăpostea să nu zguduie turnurile portalului bisericii abațiale. Este o construcție pătrată, de peste unsprezece metri latură, de stil anglo-normand. Până în 1810 era surmontată de o fleșă de cincisprezece metri, distrusă de un incendiu. Clopotele au fost distruse în timpul Revoluției. Fiecare colț al turnului are un contrafort încununat de câte două statui monumentale: Fecioara Maria, Sfântul Benedict, Sfântul Nicolae, Sfântul Ioan, Arhanghelul Mihail, Sfântul Iacob, Sfântul Ludovic și Sfântul Andrei. Pe fațada occidentală este înscris în latină: „Maria”, „Mântuitor al lumii, ai milă”, „Iisus Hristos este Fiul lui Dumnezeu”, iar pe fațada orientală: „Iisus este Fiul lui Dumnezeu”. Claustru Fostul claustru din secolul al XIII-lea, fiind distrus, a fost reconstruit la mijlocul secolului al XVII-lea. Aici, ca și în alte părți în acea perioadă, influența italiană este evidentă. Predomină ordinul toscan, cu arcade în plin cintru prevăzute cu arhivolte profilate. Bolțile încrucișate care acoperă claustrul sunt subliniate de profilaturi ce imită bolta gotică pe ogivă. Cheile de boltă, circulare și proeminente, toate diferite unele de altele, sunt decorate cu frunziș și rozete. Arcadele se sprijină pe imposte ale pilaștrilor de secțiune pătrată, întărite cu pilaștri proeminenți, încheiați în partea superioară cu o consolă sculptată cu frunze de acant de stil corintic, deasupra căreia se află o cornișă profilată. Clădiri conventuale Clădirile, reconstruite la mijlocul secolului al XVIII-lea de călugării din Congregația Sfântului Maur, sunt în stilul Regence. Actuala biserică abațială, situată în fostul refectoriu, a fost sfințită în 1969 de Anthony Caillot, episcop de Évreux. Ea este perpendiculară pe pârâul Bec, iar aripa sa măsoară 75 m. În unghi drept, aripa actualului refectoriu se întinde pe 66 m. La sud, tot în unghi drept, un prim pavilion — cu balcon în fața ferestrei centrale — adăpostește, la etajul al doilea, actuala infirmerie. În cele din urmă, tot în unghi drept, un ultim pavilion orientat vest–est găzduia fosta infirmerie. Scări Șase scări din secolul al XVIII-lea oferă acces la etaje. Aceste scări dau o impresie remarcabilă de lejeritate. Treptele par a fi susținute doar de zid pe o singură latură. În realitate, greutatea lor este transmisă și prin partea pe care este fixată balustrada, iar prin tăietura particulară a pietrelor, acest efort se transmite treptat până la primul palier, de o masivitate impresionantă. Comunitatea actuală Origini Fondatorul, Emmanuel André, preot de țară, a creat o mică comunitate monastică în presbiteriul său din Mesnil-Saint-Loup, în anii 1860. După mai multe încercări nereușite de afiliere, mai întâi la Solesmes, apoi la La Pierre-Qui-Vire, el s-a atașat de Congregația Sfintei Maria de pe Muntele Olivet, o reformă benedictină din secolul al XIV-lea, în Italia, condusă de fericitul Bernardo Tolomei. Din admirație pentru Bernard de Clairvaux, al cărui prenume l-a preluat, și din devoțiune față de Fecioara Maria, Bernardo Tolomei a dorit ca monahii fundației sale să fie „albi”; astfel, la Le Bec Hellouin, călugării benedictini poartă veșminte albe. În 1925, tradiția Oblatelor Moniale ale Sfintei Francisca Romana a fost reluată în legătură cu comunitatea fraților. Surorile locuiau atunci la Cormeilles-en-Parisis. La rândul lor, în 1938, frații din Mesnil, împreună cu priorul lor, dom Paul Grammont, au ajuns la Cormeilles și au deschis o casă de studiu. După război, cele două comunități din Cormeilles au căutat un loc mai vast și mai retras pentru a-și putea trăi mai regulat propriul carism. Ele au ajuns la Bec în 1948, sub conducerea lui Alphonse-Paul-Désiré Gaudron, episcop de Évreux (1930–1964). Comunitatea Membră a Congregației de pe Muntele Olivet, comunitatea a sosit în 1948 de la Cormeilles-en-Parisis, sub impulsul lui dom Paul-Marie Grammont. În decembrie 2008, aceasta era alcătuită din cincisprezece călugări și doi părinți ermiți: unul la Saint-Evroult-Notre-Dame-du-Bois, lângă La Trappe, iar celălalt la Surorile Sărace din Saint-Servan. La doi kilometri, mănăstirea Sfânta Francisca Romana adăpostește surorile „oblate” ale abației Notre-Dame du Bec, venite și ele din Cormeilles-en-Parisis. Acestea s-au alăturat călugărilor încă din 1949, după ce și-au construit propria mănăstire, așezată în vecinătatea abației fraților, conform tradiției lăsate Bisericii de Sfânta Francisca Romana încă din secolul al XV-lea. Mănăstirea surorilor are în frunte o maică prioră aleasă de comunitate. Pentru profesiunea monastică, surorile novice își depun jurământul în mâinile abatelui, în abație. De asemenea, în zilele de sărbătoare și duminici, surorile vin la abație pentru a participa la oficiile principale (liturgia euharistică, vecernia, utrenia). În tradiția benedictină, abația dispune de o casă de oaspeți, care le permite celor doritori să facă o retragere de câteva zile și găzduiește, de asemenea, pe perioade mai lungi, tineri care doresc să împărtășească viața comunității. Agresiuni sexuale La 4 ianuarie 2023, CORREF (Conférence des religieux et religieuses de France, în română Conferința călugărilor și călugărițelor din Franța) și Mark-Ephrem Nolan, numit abate-comisar al Bec-Hellouin (administrator provizoriu al Congregației benedictine a Sfintei Maria de pe Muntele Olivet), au făcut publice „fapte grave de agresiune sexuală” care ar fi fost comise asupra a două femei de către un călugăr al abației, în anii 1990. O anchetă este deschisă de autoritățile judiciare pentru identificarea altor victime potențiale. Demersul comunității a surprins procurorul Republicii: „Dacă persoane văd apelul la martori și se simt vizate, îi invit să se adreseze parchetului și jandarmeriei, către persoanele abilitate să conducă ancheta [...] Faptele țin de justiția judiciară și nu de justiția ecleziastică.” Vocația pentru ecumenism Datorită istoriei abației de la Bec, comunitățile de călugări și călugărițe s-au angajat, încă de la sosirea lor în 1948–1949, pe calea unității și a dialogului între diferitele confesiuni creștine. Comunitățile monastice de la Bec au urmărit cu mare interes desfășurarea Conciliului Vatican II, ale cărui lucrări consolidau orientarea ecleziologică, liturgică și ecumenică promovată de dom Grammont. Ecumenismul reprezintă una dintre preocupările majore ale abației de la Bec. Anglicanism Având în vedere că abația a oferit Bisericii Anglicane trei arhiepiscopi de Canterbury, anglicanismul ocupă în mod natural un loc important. Reciproca fiind adevărată, numeroase vizite ale englezilor catolici, dar mai ales anglicani, au favorizat dezvoltarea relațiilor de prietenie. Astfel, abația de la Bec este unul dintre acele locuri unde anglicanii și catolicii romani se întâlnesc pentru a se ruga și a se cunoaște mai bine. Biblioteca abației găzduiește 5 000 de volume despre anglicanism, provenind din depozitul episcopului John Graham. Când Papa Ioan Paul al II-lea a venit la catedrala din Canterbury pentru a-l întâlni pe arhiepiscopul Robert Runcie în 1982, dom Grammont și maica prioră a mănăstirii Sfânta Francisca Romana au avut privilegiul de a împărtăși acest moment deosebit. Comunitățile de la Bec participă la evenimentele majore ale Comuniei anglicane, cum ar fi întronizarea arhiepiscopilor și conferințele de la Lambeth. „Într-un orizont care pare întunecat, dialogul anglican-catolic deschide mereu largi ferestre de lumină. Ne întrebăm doar dacă comunitățile catolice se simt la fel de angajate în dialog ca și Comunia anglicană. Se poate visa la o emulație spirituală la toate nivelurile între bisericile noastre?” Relații cu catedrala din Canterbury Relațiile dintre abația de la Bec și catedrala din Canterbury sunt deosebit de privilegiate. Ultimii cinci arhiepiscopi de Canterbury au vizitat Becul. Pentru a consolida aceste legături, comunitățile de la Bec au semnat, de Rusalii 2007, o carte ecumenică cu capitlul catedralei din Canterbury: Cartea este semnată de dom Paul-Emmanuel Clénet, abate al Becului, și maica Marie-Placide Cazenave, prioră a monahiilor de la Bec, pentru abația de la Bec, și de Robert Willis, decan de Canterbury, pentru capitul catedralei din Canterbury. Orient și ortodoxie Monahiile mănăstirii Sfânta Francisca Romana și călugării abației de la Bec întrețin legături strânse cu Orientul prin întâlniri intense și numeroase vizite. Liban În 1954, răspunzând solicitării priorului mănăstirii din Kobé, Liban, monahiile mănăstirii Sfânta Francisca Romana de la Bec au decis să se stabilească temporar în Liban. Astfel, comunitatea surorilor de la Bec a fost prezentă în Liban între 1957 și 1962. Acești ani de descoperire a Orientului (Biserica Maronită și Biserica Orientală) i-au inspirat pe Maica Élisabeth de Wavrechin, prioră a mănăstirii Sfânta Francisca, să conceapă o fundație la Ierusalim. Dom Grammont, abate al Becului, i-a cerut să lase proiectul să se maturizeze pe durata Conciliului Vatican II. Acesta va fi reluat cincisprezece ani mai târziu, în 1976, odată cu înființarea mănăstirilor din Abu Gosh. Jurisdicții orientale, ortodoxe și catolice Relațiile comunităților de la Bec cu ortodocșii privesc diferitele jurisdicții prezente în Franța: arhiepiscopia rusă a Europei Occidentale, a cărei catedrală se află la Paris, pe strada Daru, patriarhatul ecumenic, a cărui catedrală se află tot la Paris, precum și arhiepiscopia română. Arhiepiscopii rus, grec și român au vizitat abația. Au loc, de asemenea, întâlniri amicale cu parohiile catolice orientale, maronite și melchite (Saint-Julien-le-Pauvre din Paris). Întâlnirea cu monahismul ortodox = În august 1972, un călugăr de la Bec îl însoțește pe un oaspete la Muntele Athos pentru un pelerinaj de opt zile în circa douăsprezece mănăstiri. Ulterior, acest oaspete intră în viața monastică la Bec, iar părintele Nikodimos, un ieromonah iconograf, îl vizitează în 1982. În iarna anilor 1974–1975, abația primește un fost stareț ortodox sârb. România Încă din 1967, mănăstirea Sfânta Francisca primește o măicuță română de la mănăstirea Dealu. În 1991, abația găzduiește doi tineri seminariști ortodocși. Începând din 1994, seminariști greco-catolici din Transilvania sunt găzduiți în fiecare vară timp de mai multe săptămâni. În 1995 și 1997, doi episcopi catolici de rit oriental vizitează Bec. Protestantism Încă din primii ani la Bec, comunitatea intră în relație cu parohiile normande ale Bisericii Reformate din Franța: Rouen, Elbeuf, Le Havre, Dieppe și Évreux. Însă abia în anii 1970 se începe o colaborare concretă. Familii mixte Între 1969 și 1975, mănăstirile de la Bec găzduiesc un grup de familii mixte catolico–protestante pentru reflecție asupra problemelor cuplurilor mixte. În prelungirea acestei inițiative, la mănăstirea Sfânta Francisca au loc regulat reuniuni ale consiliilor prezbiterale ale parohiilor reformate din Le Havre, Rouen și de la Templul Étoile, celebrând Sfânta Cină în oratoriul monahiilor. Relații cu luteranii S-au dezvoltat relații și cu luteranii: mai multe vizite din partea parohiei suedeze din Paris, precum și sesiuni pe tema operei lui Martin Luther. La 19 ianuarie 1984, dom Grammont este invitat să predice în biserica luterană des Billettes din Paris. Reînnoirea carismatică Începând cu anii 1970, reînnoirea carismatică se dezvoltă în Franța mai întâi printre protestanții penticostali și evanghelici, apoi și printre catolici. Abația de la Bec s-a numărat printre primele locuri de deschidere către această mișcare, iar un grup de rugăciune ecumenic se reunește aici (în 2009) în fiecare săptămână încă din 1973. Note Referințe Bibliografie Abbaye Notre-Dame du Bec (Abația Notre-Dame du Bec) (în franceză). Moisenay: Éditions Gaud. 1999. ISBN 978-2-84080-046-0. Porée, Adolphe-André (1901). Histoire de l'abbaye du Bec (Istoria abației din Bec) (în franceză). Évreux: Imprimerie de Charles Hérissey. Germain, Michel (1690). „Matériaux du Monasticon Gallicanum, ms. Latin 11820 « Celebris abbatiæ Beccensis delineatio » (Materiale pentru Monasticon Gallicanum, ms. Latin 11820 « Delinearea celebrei abații Bec »)” (în latină). Bibliothèque nationale de France. Accesat în 2 octombrie 2025. Porée, Adolphe-André (1881). L'Abbaye du Bec au XVIIIe siècle : étude historique et archéologique (Abația Bec în secolul al XVIII-lea: studiu istoric și arheologic) (în franceză). Tours: Paul Bousrez. Porée, Adolphe-André; Carré, François (1883). Chronique du Bec et chronique de François Carré (Cronica Bec și cronica lui François Carré) (în franceză). Rouen: Ch. Métérie. Nortier, Geneviève (1971). Les bibliothèques médiévales des abbayes bénédictines de Normandie (Bibliotecile medievale ale abațiilor benedictine din Normandia). Bibliothèque d'histoire et d'archéologie chrétiennes (în franceză). 9. Paris: P. Lethielleux. Crispin, Gilbert; Dickson, Marie-Pascal (1961). La Vie de saint Herluin, fondateur et premier abbé du Bec (Viața Sfântului Herluin, fondator și primul abate de Bec) (în franceză). Le Bec-Hellouin: Les Ateliers du Bec. Gibson, Margaret (1978). Lanfranc of Bec (Lanfranc de Bec) (în engleză). Oxford: Clarendon Press. ISBN 9780198224624. Maréchaux, Bernard-Marie (1898). „Vie du bienheureux Bernard Tolomei (Viața fericitului Bernard Tolomei)” (în franceză). Baudot, Marcel (1979). Normandie bénédictine (Normandia benedictină) (în franceză). Le Bec-Hellouin: Les Amis du Bec-Hellouin. Poupet, André (1998). L'Abbaye du Bec au temps des chevaux 1790-1948 (Abația Bec pe vremea cailor 1790-1948) (în franceză). Le Bec-Hellouin: Les Ateliers du Bec. ISBN 978-2-908109-04-7. Grammont, Paul (1991). Présence à Dieu, présence aux hommes (Prezență la Dumnezeu, prezență la oameni). Foi vivante, 261 (în franceză). Paris: Cerf. ISBN 978-2-204-04260-4. Maillard de la Morandais, Alain (1986). Dom Grammont, abbé du Bec (Dom Grammont, abate de Bec) (în franceză). Paris: Fayard. ISBN 978-2-213-01855-3. La Varende, Jean de; Grammont, Paul (1982). L'abbaye du Bec-Hellouin (Abația Bec-Hellouin) (în franceză). Le Bec-Hellouin: Éditions des Ateliers du Bec. Fouilloux, Étienne (1982). Les Catholiques et l'unité chrétienne du XIXe au XXe siècle (Catolicii și unitatea creștină din secolul al XIX-lea până în secolul al XX-lea) (în franceză). Paris: Éditions du Centurion. ISBN 978-2-227-31037-7. Simon, Monique (1997). La vie monastique, lieu œcuménique dans le cœur de l'Église–communion (Viața monastică, loc ecumenic în inima Bisericii-comuniune) (în franceză). Paris: Éditions du Cerf. ISBN 978-2-204-05647-2. Aubert, Roger; Knowles, David; Rogier, Ludovicus Jacobus (1975). Nouvelle histoire de l'Église. 5, L'Église dans le monde moderne (1848 à nos jours) (Noua istorie a Bisericii. 5, Biserica în lumea modernă (1848 până în zilele noastre)) (în franceză). V. Paris: Éditions du Seuil. ISBN 9782020042895. Martineau, Suzanne (1996). Les Anglicans (Anglicanii) (în franceză). Turnhout: Éditions Brepols. ISBN 978-2-503-50465-0. Vezi și Anselm de Canterbury Lanfranc Catedrala din Canterbury Legături externe Materiale media legate de Mănăstirea Bec la Wikimedia Commons „Site de l'abbaye Notre Dame du Bec Hellouin (Site-ul Abației Notre Dame du Bec Hellouin)” (în franceză). Abbaye Notre Dame du Bec. Accesat în 2 octombrie 2025. Resurse relevante pentru arhitectură: „Ancienne abbaye Notre-Dame du Bec” (în franceză). Ministère français de la Culture, base Mérimée. Accesat în 2 octombrie 2025. Resurse relevante pentru muzică: „Mănăstirea Bec” (în franceză). MusicBrainz. Accesat în 2 octombrie 2025. „Bienvenue à l'abbaye du Bec-Hellouin (Bun venit la Abația Bec-Hellouin)” (în franceză). Centre des monuments nationaux. Accesat în 2 octombrie 2025. Vernon, Alexandre (31 ianuarie 2008). „L'Abbaye Notre-Dame du Bec - De la gloire à la prière en passant par les chevaux (Abația Notre-Dame du Bec - De la glorie la rugăciune, trecând prin cai)”. Patrimoine Normand (în franceză) (47). Accesat în 2 octombrie 2025. Lagarde, Jean Pierre (26 februarie 2019). „Ateliers de l'Abbaye Notre Dame du Bec (Atelierele Abației Notre Dame du Bec)” (în franceză). Accesat în 2 octombrie 2025. Plumes de Citron (18 mai 2010). „Abbaye de Notre-Dame du Bec Hellouin” (în franceză). Accesat în 2 octombrie 2025.