NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Театр в порту Гамбурга

«Теа́тр в порту́ Га́мбурга» (нем. Das Theater im Hafen Hamburg) — театр, расположенный в городском порту Гамбурга, Германия. История Здание театра возвели в 1994 году на месте бывшей верфи Стюлкен всего за восемь месяцев специально для постановки мюзикла «Приятель». Отсюда театру было дано соответствующее название — «Музыкальный театр „Приятель“» (нем. Buddy Musicaltheater). Зрительный зал первоначально был рассчитан на 1500 человек. Строительство обошлось 15 млн. немецких марок. В апреле 2001 года собственником театра становится компания «Stage Entertainment Germany». Она реконструирует театр, переделав сцену, зрительный зал и фойе. В пределах стеклянного фасада был размещён ресторан площадью 600м² и вместимостью до 220 человек. Отсюда открывается вид на Эльбу и центр Гамбурга. На стенах фойе и ресторана была устроена выставка картин, а в открытом комплексе установлены две скульптуры Ники де сен-Фалль. Вместимость зала была увеличена до 2030 человек. Театр получил новое имя — «Театр в порту Гамбурга». Все эти капитальные изменения в театре были приурочены к немецкой премьере мюзикла «Король лев», первый спектакль которого состоялся здесь 2 декабря 2001 года. Эта постановка идёт уже 13 лет, что позволяет ставить различные театральные рекорды в Германии. В октябре 2014 года «Короля льва» посетил десятимиллионный зритель. 10 ноября у театра появился сосед: «Stage Entertainment Germany» открыла рядом с ним «Театр на Эльбе», который стал первым театром, созданным компанией „с нуля“. Постановки в театре Технические данные Вместимость зала: 2030 зрителей (1406 в партере и 624 на балконе); Площадь сцены: 270м² (включая дополнительные сцены — 883м²); Размеры портала сцены: 14,5 метра (ширина) и 7 метров (высота). Примечания Литература Der König der Löwen, Das Musical im Hamburger Hafen — Hamburg: Hafentheater Produktionsgesellschaft mbH (Hrsg.), 2006. Ссылки Официальная страница театра (нем.)
Uwe (Schiff, 1914)

Die Uwe war ein Binnenschiff, dessen Heck seit 1976 als Wrack in der Elbe vor Hamburg-Blankenese liegt. Es ist wegen seiner Nähe zum Ufer ein bekanntes Fotomotiv. Geschichte Das Schiff wurde vom Berliner Lloyd AG, Hamburg, bei der Gebrüder Wiemann-Werft in Brandenburg an der Havel bestellt und 1914 als Baunummer 180 auf Kiel gelegt. Im selben Jahr wurde es auf den Namen Fürstenberg getauft und in Dienst gestellt. Nach mehreren Eignerwechseln wurde es 1973 von Günther Kroll übernommen und auf den Namen Uwe getauft. Eigner 1914–1917: Berliner Lloyd AG, Hamburg 1917–1971: Schlesische Dampfer-Compagnie (SDC), Hamburg 1971–1973: Westfälische Transport-Actien-Gesellschaft (WTAG), Dortmund 1973–1975: Günther Kroll, Hamburg Havarie auf der Elbe Das Binnenschiff Uwe fuhr am 19. Dezember 1975 mit einer Ladung Kupferschlacke elbabwärts. Es herrschte dichter Nebel, als es von dem Frachtschiff Wiedau überholt wurde. Um 17:03 Uhr tauchte das entgegenkommende Frachtschiff Mieczyslaw Kalinowski auf der Höhe von Wittenbergen aus dem Nebel auf und rammte die Wiedau am Vorschiff. Die Wiedau drehte durch den Stoß nach Steuerbord in den Kurs der Uwe und durchtrennte das Binnenschiff in zwei Hälften. Der Schiffsführer konnte sich mit einem Sprung in die Elbe retten. Die Wiedau kenterte. Bis auf ein Besatzungsmitglied, das auf der Back eingeklemmt wurde und ertrank, konnten sich 16 Besatzungsangehörige der Wiedau retten. Sie schwammen ans nahe Ufer von Blankenese, wo sie von den Einwohnern versorgt wurden. An der Mieczyslaw Kalinowski entstand nur ein geringfügiger Schaden. Die Uwe wurde vom Bergungsunternehmen Harmstorf geborgen und verschrottet. Das Heck erwies sich als zu schwer und wurde zur weiteren Verwertung auf den Strand des Betriebsgeländes gezogen, wo es dann verblieb, nachdem die Stadt Hamburg das Gelände gekauft hatte. Die Position des Wracks ist: . Heute Das Wrack wird als Attraktion für Geotourismus auf der Website der Stadt Hamburg aufgelistet. Siehe auch In direkter Nachbarschaft befindet sich das Wrack des Schiffs Polstjernan. Weblinks Einzelnachweise
Cap San Diego

MS Cap San Diego is a general cargo ship, situated as a museum ship in Hamburg, Germany. Notable for her elegant silhouette, she was the last of a series of six ships known as "the White Swans of the South Atlantic", and marked the apex of German-built general cargo ships before the advent of the container ship and the decline of Germany's heavy industry. History Cap San Diego was built and launched by Deutsche Werft in 1961 for Hamburg Süd as the last of a series of six ships. The 159-metre (521 ft 8 in), 10,000 DWT ship ran a regular schedule between Germany and South America, completing 120 round trips until 1981. After being sold and running under different names and under Spanish flag and also flags of convenience as a tramp trader, the run-down ship was scheduled for scrapping in 1986 when she was bought by the city of Hamburg. Museum ship The ship was restored mainly by the labour of enthusiasts and laid-off dock workers, and is kept operational to date. Most of the time, Cap San Diego is moored at the port of Hamburg where visitors can access virtually all areas of the ship from the bridge to the engine. One of the cargo holds hosts temporary exhibitions. Passenger cabins can be booked for overnight stays. Several times a year, the ship leaves the harbour on her own power for trips mostly on the river Elbe or to Cuxhaven. In 2001, the ship was awarded the Maritime Heritage Award by the World Ship Trust, and in 2003 she was declared a protected item of cultural heritage under Hamburg law. The ship participates in Hamburg's Long Night of Museums. Sister ships Cap San Diego had five sister ships: Cap San Nicolas Cap San Marco Cap San Lorenzo Cap San Augustin Cap San Antonio Gallery References External links Official website (in German) Picture of the Cap San Diego
MS Cap San Diego

Le MS Cap San Diego est un cargo, le dernier d'une série de six navires de classe Cap San (de) connus sous le nom de Die weißen Schwäne des Südatlantik (Cygnes blancs de l'Atlantique Sud). Ceux-ci ont été l'apogée des cargos construits en Allemagne avant l'avènement du porte-conteneurs et le déclin de l'industrie lourde allemande. Il est désormais un navire musée du port de Hambourg. Il est classé monument historique de Hambourg . Historique Le Cap San Diego a été construit et lancé par Deutsche Werft en 1961 pour la compagnie maritime Hamburg Süd comme le dernier d'une série de six navires. Les cinq autres se nommaient Cap San Nicolas, Cap San Marco, Cap San Lorenzo, Cap San Augustin et Cap San Antonio. Le navire a fonctionné régulièrement entre l'Allemagne et l'Amérique du Sud, effectuant 120 allers-retours jusqu'en 1981. Après avoir été vendu et fonctionné sous différents noms et sous pavillon espagnol et aussi sous pavillon de complaisance en tramping, le navire en mauvais état devait être mis au rebut en 1986, mais a été acheté par la ville de Hambourg. Préservation Le navire a été restauré principalement grâce au travail de passionnés et de dockers licenciés, et il est toujours maintenu opérationnel. La plupart du temps, le Cap San Diego est amarré au port de Hambourg, où les visiteurs peuvent accéder à pratiquement toutes les zones du navire, du pont au moteur . Il est le plus grand cargo navire musée en état de marche au monde L'une des cales accueille des expositions temporaires. Les cabines passagers peuvent être réservées pour les nuitées. Plusieurs fois par an, le navire quitte le port pour des croisières privées, principalement sur l'Elbe ou à Cuxhaven. En 2001, le navire a reçu le prix du patrimoine maritime du World Ship Trust et, en 2003, il a été déclaré élément protégé du patrimoine culturel par la loi de Hambourg. Le navire participe à la longue nuit européenne des musées de Hambourg . Galerie Voir aussi Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Cap San Diego » (voir la liste des auteurs). Liens externes MS Cap San Diego - Site SchiffsSoptter MS Cap San Diego - Site Seefunknetz.de MS Cap San Diego Bibliographie Friedrich Böer: Alles über ein Schiff. Eine kleine Schiffskunde. 1962. (Jugendbuch, das am Beispiel der Cap San Marco ein Seeschiff beschreibt) Christoph Engel, Knut Gielen: Cap San Diego, Eine Legende wird neu besichtigt. Murmann-Verlag, Hamburg 2006, (ISBN 3-938017-77-5). Kurt Flechsenhar: Cap San Diego. Ein Schiff und seine Mannschaft. Koehler, Herford 1994, (ISBN 3-7822-0609-6). Kurt Gerdau: Cap San Diego. Vom Schnellfrachter zum Museumsschiff. Koehler, Herford 1987, (ISBN 3-7822-0417-4). Matthias Gretzschel und Michael Zapf: Cap San Diego. Heimathafen Hamburg. Koehlers Verlagsgesellschaft, 2016, (ISBN 978-3-7822-1260-1). Portail des navires Portail des monuments historiques en Allemagne Portail des musées
Cap San Diego (hajó)

A Cap San Diego egy hagyományos (nem konténeresített árut szállító) teherhajó, amely a hamburgi kikötőben múzeumhajóként szolgál. Története A hajó építése idején még nem terjedtek el a konténerek. A hajót 1961-ben a hamburgi Deutsche Werft AG hajógyár építette a Hamburg Süd hajózási társaság számára egy 6 darabból álló sorozat utolsó darabjaként. Ez a hajótípus a konténerhajózás előtti technikai szint csúcsát jelentette. A sorozat valamennyi hajóját fehér-vörösre festették és „Cap San” kezdetű névvel ruházták fel. A Cap San Diego öt testvérhajójával együtt a Hamburg–Dél-Amerika útvonalon teljesített szolgálatot. Dél-Amerika felé gépeket, vegyszereket, gépkocsikat, Európa felé trópusi gyümölcsöket, kávét, húst és gyümölcslé-koncentrátumot szállított. A rakterek teljes feltöltése 14 napig tartott. A repülőgépek elterjedése előtt a hajó utasokat is szállított, összesen 12 fizető utas kelhetett át fedélzetén az Atlanti-óceánon. Az utasok kényelmét egy ebédlő, egy utasfedélzet és egy kis úszómedence is szolgálta. Az 1980-as évek elejére egyre inkább elterjedtek a konténerek és hanyatlott a nem konténeresített áruk mennyisége. A Cap San Diego nem volt képes konténerek szállítására, ezért egyre kevésbé volt hatékony szállítóeszköz. 1986-ban tulajdonosai a forgalomból való kivonása és eladása mellett döntöttek. A hajót a Hamburgi Kikötőhatóság Alapítványa vásárolta meg, hogy exkluzív rendezvényhajóként és múzeumként hasznosítsák. Ma a Landungsbrücken közelében, a Rickmer Rickmers hajó közvetlen szomszédságában horgonyoz. A Cap San Diegót a mai napig tengerre kész állapotban tartják tulajdonosai és rendszeresen tesz kirándulásokat Cuxhavenbe és a Kieli-csatornán át a Balti-tengerre. Ez a hajó képviselte Hamburg városát a Kieli-csatorna átadásának századik évfordulójára rendezett hajóparádén. Rakterek A Cap San Diego egy olyan teherhajó, amelyet a konténeres áruszállítás elterjedése előtt építettek Hamburgban. A hajón 16 általános célú és egy nehéz rakomány számára telepített emelőrúd, illetve két fedélzeti daru található. A hajó 5 raktere közül kettő eredetileg hűtőkamrának épült, de rögtön az első útja után újabb két kisebb hűtőkamra is helyet kapott a fedélzetén. A hajón 6 fűthető olajtartály is található, amelyek az út hosszúságától függően tartalék üzemanyagot vagy árut szállíthatnak. További információk A Cap San Diego múzeum honlapja Képek a Cap San Diego Pillantás a hajó hídjáról a kikötőre
Cap San Diego

La Cap San Diego è una nave mercantile tedesca costruita nel 1961 e dal 1988 trasformata in nave-museo presso i St. Pauli-Landungsbrücken nel quartiere St. Pauli di Amburgo. Ultima rimasta di una serie di sei mercantili costruiti presso la compagnia armatrice Hamburg Süd e un tempo impegnata in viaggi oltreoceano, rappresenta ora la più grande nave civile adibita a museo del mondo. Descrizione La Cap San Diego misura 159,40 metri in lunghezza e ha una larghezza media 21,47 metri. Il suo peso è di 6.700 tonnellate. Storia La costruzione della Cap San Diego fu portata a termine presso la Hamburg – Südamerikanische Dampfschiffahrts - Gesellschaft Eggert & Amsinck (o Hamburg Süd) il 15 dicembre 1961 , dopo 5 mesi di lavori. Il periodo di prova della nave terminò il 29 marzo 1962 presso il porto di Cuxhaven. Il giorno seguente, ebbe inizio il viaggio inaugurale della Cap San Diego. Nel corso di quel viaggio il mercantile fece sosta presso i porti di Montréal, Baltimora, Recife, Rio de Janeiro, Santos, Buenos Aires, Anversa e Rotterdam, prima di fare ritorno ad Amburgo. Dopo aver compiuto 120 viaggi tra Europa e le coste sud-orientali del Sud America della durata media di 60 giorni, il 15 dicembre 1981, la Cap San Diego venne ceduta alla compagnia spagnola Ybarra. Da quel momento, la nave batté bandiera panamense. Nella primavera del 1986, il mercantile fu ceduto alla Multitrade Shipping Inc., di Monrovia, e la nuova nave, ora battente bandiera di Saint Vincent e Grenadine, fu cambiato in Sangria. Qualche mese dopo però, segnatamente il 12 agosto 1986, la nave fu comprata dalla città di Amburgo e il 31 ottobre dello stesso anno compì un viaggio lungo il fiume Elba con a bordo 70 volontari e 200 ospiti. A partire dal 6 maggio 1988, la proprietà della Cap San Diego iniziò ad essere gestita dalla fondazione Hamburger Admiralität, che la destinò a scopi museali. Nella primavera dell'anno seguente, iniziarono lavori di restauro ad opera della ditta Ökotech e.V. Note Voci correlate Rickmer Rickmers (nave) Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Cap San Diego Collegamenti esterni (DE) Sito ufficiale, su capsandiego.de. Cap San Diego, su ISIL.
Cap San Diego (schip, 1962)

Cap San Diego was een vrachtschip van Hamburg Süd. Het schip kwam in 1962 in de vaart en onderhield diensten tussen Duitsland en Zuid-Amerika. Het is nu een museumschip en ligt afgemeerd in het centrum van Hamburg in Duitsland. Het schip werd besteld door de rederij Hamburg-Südamerikanische Dampfschifffahrts-Gesellschaft Eggert & Amsinck ook wel afgekort tot Hamburg Süd. Het was de laatste in een serie van zes identieke schepen. Het schip onderhield een reguliere dienst tussen Duitsland en de oostkust van Zuid-Amerika. Na 120 trips van elk ongeveer 60 dagen werd het schip in 1981 verkocht. Het wisselde enkele keren van eigenaar en werd vooral ingezet in de wilde vaart. In 1986 waren er plannen voor de sloop, maar op 12 augustus 1986 nam de stad Hamburg het over om er een museumschip van te maken. De overige vijf schepen van de serie waren al door de slopers aangepakt. Op 31 oktober 1986 kwam ze terug aan in de thuishaven. Het schip werd opgeknapt en de deuren van het museumschip gingen in 1988 voor het eerst open. De Cap San Diego kan nog steeds op eigen kracht varen. Het schip ligt aan de kade in de Elbe in het centrum van de stad. Bijna het gehele schip is voor het publiek toegankelijk en in de ruimen worden tijdelijke exposities gehouden. Er is op ook een beperkte capaciteit om op het schip te overnachten. Het schip en museum worden beheerd door de Stiftung Hamburger Admiralität. Externe link (de) website museumschip Cap San Diego
Кэп Сан Диего

«Cap San Diego» — германский сухогруз 1962 года постройки. В настоящее время корабль-музей, отель. С 2006 года отреставрирован полностью способен совершать морские прогулки. Сухогруз получил прозвище «белый лебедь Атлантики». История Кэп Сан Диего был построен на Немецкой Верфи в Гамбурге по проекту морского архитектора Сезаро Пинно(или Цезаря Пиннау). Судно было спущено на воду 27 марта 1962 года и вошло во флот гамбургской компании «Гамбург Зюд». Судно стало последним из серии шести грузовых судов типа «Cap San»: «Кэп Сан Антонио», «Кэп Сан Августин», «Кэп Сан Лоренцо», «Кэп Сан Марко» и «Кэп Сан Николас». При этом, это был грузо-пассажирский теплоход, на нём имелись каюты на 12 человек. 29 марта, 1962 года «Кэп Сан Диего» начал своё первое плавание. В течение двадцати лет судно было в около 120 рейсах между Гамбургом и Южной Америкой. Когда компания «Гамбург Зюд» стала использовать суда с большей грузоподъемностью «Кэп Сан Диего» был продан в 1981 году компании «Ябарра». Компания использовала судно вплоть до 1986 года. Корабль был продан и под именем «Сангрия» пустился в своё последнее плавание, после которого был списан на слом. Судно должны были разрезать на металл до 1987 года. Город Гамбург купил «Кэп Сан Диего» чтобы сделать из него музей и достопримечательность города. С 31 октября 1986 года корабль был возвращен в порт и установлен у причала рядом с парусником «Рикмер Рикмерс». Примечания Ссылки Официальный сайт корабля-музея «Cap San Diego»
M/S Cap San Diego

M/S Cap San Diego är ett tyskt lastfartyg, som byggdes av Deutsche Werft i Hamburg i Tyskland 1961 för Hamburg Südamerikanische Dampfschiffahrts-Gesellschaft A/S & Co. KG som den sista i sen serie på sex likadana fartyg. Hon gick på en trad mellan Tyskland och Sydamerika fram till 1981, då hon såldes till Spanien, där hon gick på trampfart under olika namn tills hon 1986 köptes tillbaka till Hamburg av Hamburgs stad. Cap San Diego är idag museifartyg i Hamburg. Källor ”Cap San Diego”. Cap San Diego. Lange Nacht der Museen Hamburg. Arkiverad från originalet den 2010-02-05. https://web.archive.org/web/20100205040033/http://langenachtdermuseen-hamburg.de/die%2Bmuseen/cap%2Bsan%2Bdiego.htm. Läst 30 juni 2021. Externa länkar Webbplats M/S Cap San Diegos webbplats
Billtalstadion

Le Billtalstadion est un stade de football allemand situé à Bergedorf, quartier sud est de l'arrondissement de Bergedorf de la ville de Hambourg. Le stade, doté de 30 000 places et inauguré en 1950, sert d'enceinte aux équipes de football du BFSV Atlantik 97 et du TSG Bergedorf. Histoire La construction du stade débute en 1949 pour s'achever un an plus tard en 1950. Il est au départ constitué d'un terrain de jeu de 70 x 105 mètres et d'une piste de cendre de 400 mètres de long, fait unique dans la ville de Hambourg pour l'époque. L'inauguration a finalement lieu le 2 septembre 1950 autour d'un grand festival qui dure pendant huit jours. Le stade accueille au départ les matchs à domicile de l'équipe de l'ASV Bergedorf 85 dans les années 1950 et 1960. En 1952, le HSV dispute un match amical contre l'équipe nationale indienne au Billtalstadion devant plus de 15 000 spectateurs, au cours duquel certains joueurs indiens jouent pieds nus sur le terrain de cendres. Après une avance indienne surprenante en première mi-temps, le HSV s'impose finalement 5-3. Au début des années 1990, l'équipe de baseball des Marines de Hambourg utilise le terrain pour ses matchs à domicile, qui attirent jusqu'à 500 visiteurs. Début 2005, il était prévu de jouer sur le terrain des matchs de football américain du club de des Hambourg Blue Devils. En collaboration avec l'Office des sports de Hambourg, l'équipe avait recherché un lieu approprié en fonction des exigences de l'association (stade avec au moins 10000 places assises et un système d'éclairage d'une intensité lumineuse d'au moins 900 lux). La coopération stipulait que les Blue Devils devaient rénover le Billtalstadion, construire des installations sanitaires et fournir des projecteurs, en partie à leurs frais et en partie financés par le district. En raison de plaintes massives de certains résidents contre ce projet, de circonstances financières non résolues et d'un risque excessif de litige, les Blue Devils annoncent finalement le 28 février 2005 la construction d'un nouveau stade de football dans le quartier d'Altona, l'eVendi Arena, et dit au revoir au projet de déménager au Billtalstadion. Une rénovation majeure a lieu en 2009. Une pelouse synthétique y est installée, et les bancs, escaliers et projecteurs sont changés. Événements Matchs internationaux de football Notes et références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du football Portail du baseball Portail de l’athlétisme Portail de Hambourg
Billtalstadion

Billtalstadion – stadion piłkarski w Hamburgu. Na co dzień grają tu dzielnicowe kluby z Bergedorfu, występujące w niższych ligach, TSG Bergedorf i BFSV Atlantik 97. Stadion mógł pomieścić 30 000 widzów i był drugim co do wielkości stadionem w Hamburgu. Został wybudowany w latach 1949-1950 przez bezrobotnych. W sezonie 1958 Oberligi Północ (wówczas najwyższa klasa rozgrywkowa) mecz ASV Bergedorf 85 przeciwko Hamburger SV (1:4), obejrzała na Billtalstadion rekordowa liczba widzów 25.000. Po renowacji w 2009 stadion może pomieścić 9 999 widzów.
Polstjernan (Schiff)

Die Polstjernan war ein finnischer Viermast-Gaffelschoner mit Hilfsmotor, der seit 1926 als Wrack und Fotomotiv vor dem Hamburger Stadtteil Blankenese liegt. Geschichte Die Kiellegung der Polstjernan fand 1919 auf der Werft in Dragsfjärd statt, ihr Stapellauf war am 29. November 1919 und 1920 wurde sie dann an den Eigner Gustaf Erikson übergeben. Als sie vom Stapel lief, galt sie in Finnland als das größte im Land gebaute Holzschiff. Der Schiffbruch Die Polstjernan war am 20. Oktober 1926 mit einer Ladung Holz auf dem Weg von Finnland nach England, als im Nord-Ostsee-Kanal die Maschine explodierte und das Schiff Feuer fing. Um den Kanal als wichtige Wasserstraße nicht zu stören, wurde das Schiff durch die Schleusen in Brunsbüttel zur Elbmündung geschleppt. Das in Blankenese ansässige Bergungsunternehmen Friedrich Matthias Harmstorf schleppte das Schiff nach Erhalt des Bergungsauftrags zum damaligen Betriebsgelände am Falkenstein. Dort liegt es seit dem 27. Oktober 1926, zunächst mit Steinen, 1947 mit U-Boot-Schrott beschwert und dient als Wellenbrecher. Position des Wracks: Namensgeber Namensgeber des Schiffes ist der Polarstern. Trivia Die Polstjernan wird nach Angaben der Hamburg Port Authority (HPA) von der Elbvertiefung nicht berührt werden und bleibt damit erhalten. Siehe auch In direkter Nachbarschaft befindet sich das Wrack des Schiffs Uwe. Literatur Alexander Anthony Hurst: Square Riggers: The Final Epoch, 1921–1958. Teredo Books, Brighton 1972, ISBN 0-90366200-0, S. 132. Jochen Stüsser-Simpson: Hanseatische Denkmalschutzgedichte: Exemplarisches von 1974 bis 2020. BookRix, München 2020, ISBN 978-3-7487-2876-4. Weblinks Polstjernan. In: DigitaltMuseum. Abgerufen am 22. Februar 2020 (englisch, norwegisch, schwedisch, Bild der Polstjernan). Fußnoten
Wedel Power Station

Wedel Power Station is a coal-fired power station in Wedel, Germany. Its two 151 metres tall chimneys were built by HEW between 1961 and 1965. It consists of 2 units with an output power of 200 MW. The station is fronted by a 320-meter quay. Until 1987, it was used only for the power supply of Hamburg. In 1988/89 the power station was modified in such way, that its excess heat can be used as an extra energy source, and an exhaust cleaning facility was installed. Between 1990 and 1993 the power station was modernized. References
ТЕС Ведель

ТЕС Ведель (Wedel) — теплова електростанція в Німеччини у федеральній землі Шлезвіг-Гольштейн. Знаходиться у місті Ведель на правому березі Ельби, на захід від Гамбурга. Чотири вугільні енергоблоки потужністю 151 МВт, 139 МВт, 155 МВт та 214 МВт ввели в експлуатацію з 1961 по 1965 роки. При цьому на блоці № 3 реалізували технологію конденсаційної парової турбіни з подвійним відбором пари. В 1972—1973 роках станцію доповнили двома газотурбінними установками Siemens V93 потужністю по 52 МВт. Призначені для покриття пікових навантажень, вони використовують як паливо нафту. Первісно ТЕС Ведель займалась виключно виробництвом електроенергії, проте після проведеної у 1987 році модернізації також розпочала поставки теплової енергії, причому станом на середину 2010-х її теплова потужність перевищує електричну. Ще одну модернізацію для приведення станції до екологічних стандартів провели у 1992—1993 роках. На початку 21 століття енергоблоки №3 та №4 демонтували. ТЕЦ продовжує діяти у складі блоків № 1 та № 2, потужність яких станом на 2017 рік рахується на рівні 137 та 121 МВт відповідно. В 2016 році власник ТЕЦ приступив до капітального ремонту, в ході якого до 2018-го компанія General Electric повинна провести реабілітацію парових турбін обох діючих вугільних блоків. Примітки