Стенвеј енд санс

Стенвеј енд санс (енгл. Steinway & Sons), такође позната и као Стенвеј ( ), немачко-америчка је компанија за производњу клавира, коју је 1853. године у Њујорку основао немачки градитељ клавира Хајнрих Енгелхард Штајнвег (касније познат као Хенри Е. Стенвеј). Раст компаније довео је до пресељења у већу фабрику у Њујорку, а касније и до отварања додатне фабрике у Хамбургу, у Немачкој. Њујоршка фабрика, која се налази у градској области Квинс, снабдева амерички континент, док фабрика у Хамбургу снабдева остатак света. Стенвеј је истакнута компанија за производњу клавира, позната по свом високом квалитету и по изумима у области развоја клавира. Стенвеј је добио 139 патената у изради клавира, од којих је први добијен 1857. године. Удео ове компаније на тржишту врхунских концертних клавира доследно премашује 80 одсто. Оваква доминантна позиција наишла је на критике, при чему неки музичари и писци тврде да је она блокирала иновације и довела до хомогенизације звука који пијанисти фаворизују. Стенвеј клавири су добили бројне награде. Једна од првих је златна медаља 1855. године на сајму Америчког института у Њујоршкој кристалној палати. Од 1855. до 1862. године, Стенвеј клавири су добили 35 златних медаља. Уследило је још награда и признања, укључујући три медаље на Светској изложби 1867. у Паризу. Европски део компаније држао је краљевску повластицу за краљицу Елизабету II. Часопис The Music Trades прогласио је компанију Стенвеј енд санс „компанијом године” 1996. године. Награда је додељена као признање за Стенвејов „укупан учинак, квалитет, производе са додатном вредношћу, добро осмишљен промотивни програм и дисциплиновану дистрибуцију, што је генерисало најимпресивније резултате у целој музичкој индустрији”. Поред линије Стенвеј клавира, Стенвеј пласира на тржиште још два бренда клавира по нижој цени, који се продају под именима Бостон (Boston) и Есекс (Essex). Историја Оснивање и раст Хајнрих Енгелхард Штајнвег је прве клавире направио 1820-их година у својој кући у Зесену, у Немачкој. Правио је клавире под брендом Штајнвег (Steinweg) све док 1850. године није емигрирао из Немачке у Сједињене Америчке Државе са супругом и седморо од своје деветоро деце. Најстарији син, К. Ф. Теодор Штајнвег, остао је у Немачкој и наставио да производи клавире марке Штајнвег, у партнерству са Фридрихом Гротријаном (Friedrich Grotrian), трговцем клавирима, од 1856. до 1865. године. Хајнрих Енгелхард Штајнвег је 1853. године основао компанију Стенвеј енд санс. Његова прва радионица у Сједињеним Државама налазила се у малом поткровљу у задњем делу улице Варик 85 (Varick Street), у градској области Менхетн у Њујорку. Први клавир који је направила компанија Стенвеј енд санс добио је број 483 јер је Хајнрих Енгелхард Штајнвег већ био направио 482 клавира у Немачкој. Клавир број 483 продат је једној њујоршкој породици за 500 долара и сада је изложен у Градском музеју у Зесену (Städtisches Museum), граду у којем је Хајнрих Енгелхард Штајнвег започео своју каријеру као градитељ клавира. Годину дана касније, потражња је била толика да се компанија преселила у веће просторије у улици Вокер (Walker Street) 82–88. Тек 1864. године породица је англизовала своје презиме из Штајнвег у Стенвеј. До 1860-их година, Стенвеј је изградио и преселио се у фабрику на Парк авенији (Park Avenue) између 52. и 53. улице (садашња локација зграде Сиграм), где је заузимала цео блок. Са радном снагом од 350 људи, производња је порасла са 500 на скоро 1.800 клавира годишње. Запослени су углавном били немачки имигранти, а званични језик компаније био је немачки. Сами клавири претрпели су бројна значајна побољшања кроз иновације направљене како у фабрици Стенвеј, тако и на другим местима у индустрији, на основу инжењерских и научних истраживања у настајању, укључујући развој у разумевању акустике. Скоро половину од 139 патентираних проналазака компаније развиле су прва и друга генерација породице Стенвеј. Стенвеј клавири освајали су награде на изложбама у Њујорку, Лондону, и Паризу. До 1862. године, Стенвеј клавири су добили више од 35 медаља. Део ране репутације Стенвеја произашао је из његових успеха на сајмовима. Породица Стенвеј је 1865. године послала писмо К. Ф. Теодору Штајнвегу тражећи од њега да напусти немачку фабрику Штајнвег (која се тада налазила у Брауншвајгу) и отпутује у Њујорк како би преузео вођство над породичном фирмом због смрти његове браће Хенрија и Чарлса услед болести. К. Ф. Теодор Штајнвег је послушао, продавши свој удео у немачкој компанији за производњу клавира свом партнеру Вилхелму Гротријану (Wilhelm Grotrian, сину Фридриха Гротријана) и двојици других радника, Адолфу Хелфериху (Adolph Helfferich) и Х. Г. В. Шулцу (H. G. W. Schulz). Немачка фабрика је променила име из C. F. Theodor Steinweg у Grotrian, Helfferich, Schulz, Th. Steinweg Nachf. (енгл. Grotrian, Helfferich, Schulz, successors to Th. Steinweg), што је касније скраћено у Гротријан-Штајнвег (Grotrian-Steinweg). У Њујорку, К. Ф. Теодор Штајнвег је англизовао своје име у К. Ф. Теодор Стенвеј (C. F. Theodore Steinway). Током наредних 15 година свог руковођења, задржао је дом у Брауншвајгу и често путовао између Немачке и Сједињених Држава. Током периода 1870–1880, Вилијам Стенвеј (рођен као Вилхелм Штајнвег, син Хајнриха Енгелхарда Штајнвега) основао је фабричко насеље након што је од удовице Бенџамина Пајка Млађег купио кућу и околно имање, које ће касније носити његово име као Стенвеј вила (Steinway Mansion). Ово фабричко насеље ће касније постати познато као Стенвеј вилиџ (Steinway Village) у данашњој Асторији, градској четврти Квинса у Њујорку. Стенвеј вилиџ је изграђен као засебан град и укључивао је нову фабрику (која се и данас користи) са сопственом ливницом и стругаром, кућама за запослене, вртићем, библиотеком, поштом, добровољним ватрогасним друштвом и парковима. Стенвеј вилиџ је касније постао део Лонг Ајланд Ситија. Улица Стенвеј (Steinway Street), једна од главних улица у четвртима Асторија и Лонг Ајланд Сити у Квинсу, добила је име по компанији. Године 1876, Стенвеј је учествовао на Стогодишњој изложби у Филаделфији. Такмичење међу градитељима клавира углавном је укључивало Стенвеј, Чикеринг (Chickering) и Вебер (Weber). Према извештају новинара Џејмса Барона о учешћу Стенвеја на такмичењу, компанија је успела да осигура успех подмићивањем једног од судија. Вилијам Стенвеј је негирао организаторима изложбе да је судија био директно плаћен, иако Барон наводи да је судија подмићен преко посредника, пијанисте Фредерика Босковица (Frederic Boscovitz). Према речима слободне новинарке Изабел Волф (Isabel Wolff), Вилијам Стенвеј је у свом дневнику признао да је под његовим вођством њујоршки огранак компаније подмићивао судије на сајмовима како би фаворизовали Стенвеј клавире. Према музикологу Доналду В. Фостлу (Donald W. Fostle), неистина је да је Стенвеј у више наврата подмићивао судије на сајмовима, а у једином документованом случају нејасно је да ли је Стенвеј био уплетен, заједно са другима, у подмићивање или је био мета покушаја изнуде. Како би дошли до европских купаца који су желели Стенвеј клавире и избегли високе европске увозне таксе, Вилијам Стенвеј и К. Ф. Теодор Стенвеј су 1880. године основали нову фабрику клавира у слободном немачком граду Хамбургу. Прва адреса Стенвејове фабрике у Хамбургу била је у улици Шанценштрасе (Schanzenstraße) у западном делу Хамбурга, Занкт Паулију (St. Pauli). К. Ф. Теодор Стенвеј постао је шеф немачке фабрике, а Вилијам Стенвеј се вратио у фабрику у Њујорку. Две фабрике су редовно размењивале искуства о својим патентима и техникама упркос великој удаљености међу њима, а то настављају да раде и данас. К. Ф. Теодор Стенвеј био је талентовани проналазач који је направио многа побољшања у конструкцији клавира. Око трећине патентираних проналазака Стенвеја води се под именом К. Ф. Теодора Стенвеја. Стенвејова фабрика у Хамбургу била је делом лабораторија, делом фабрика. Велики део машина за прецизно сечење и бушење инсталираних у њујоршкој фабрици прво је испробан у фабрици у Хамбургу. К. Ф. Теодор Стенвеј је преминуо у Брауншвајгу 1889. године, након што се успешно такмичио против бренда Гротријан-Штајнвег — и фабрика Стенвеј у Хамбургу и фабрика Гротријан-Штајнвег у Брауншвајгу постале су познате по производњи врхунских немачких клавира. У међувремену, 1880-их година компанија је била уплетена у низ радних спорова између управе фабрике у Њујорку и радника. У то време, индустријалци су се често суочавали са штрајковима радника. У једном спору, 1880. године, компанија је предводила локаут радника у индустрији клавира у Њујорку. У каснијим споровима током те деценије, компанија је ангажовала детективе да шпијунирају њене раднике, плаћала полицији да стане на страну управе у спору и заштити имовину компаније, те избацила вође штрајка из компанијских станова. Мађарски композитор и пијаниста Франц Лист је 1883. године у писму Стенвеју написао: „...Нови Стенвеј концертни клавир је величанствено ремек-дело по снази, звучности, квалитету певања и савршеним хармонијским ефектима, пружајући задовољство чак и мојим старим прстима уморним од клавира. Непрекидни успех остаје прелепа одлика светски познате фирме Стенвеј енд санс. ...Због мог непознавања механизма конструкције клавира могу само да похвалим величанствен резултат у јачини и квалитету звука.” Године 1890, Стенвеј је добио своју прву краљевску повластицу, коју је доделила краљица Викторија. Следеће године покровитељи Стенвеја укључивали су принца од Велса и друге чланове краљевске породице и племства. Наредних година Стенвеј је добио краљевске и царске повластице од владара Италије, Норвешке, Персије, Португалије, Румуније, Русије, Шпаније, Шведске и Турске. Стенвеј дворане Од 1864. до 1866. године, Вилијам Стенвеј, коме се приписују заслуге за успостављање успеха Стенвеја у маркетингу, надгледао је изградњу Стенвеј хола (Steinway Hall) у Источној 14. улици на Менхетну, у Њујорку. Изградња Стенвеј хола коштала је 200.000 долара. Обухватао је другу по величини концертну дворану у Њујорку, као и изложбене салоне за Стенвеј клавире. Да би ушли у концертну дворану, посетиоци су морали да прођу кроз изложбене салоне, што је био начин рекламирања Стенвеј клавира. Продаја се повећала за више од 400 клавира у 1867. години. Стенвеј хол је брзо постао један од најистакнутијих културних центара у Њујорку, удомљујући Њујоршку филхармонију наредних 25 година све док Карнеги хол није отворен 1891. године. Стенвеј хол у Источној 14. улици затворен је 1925. године, а отворен је нови Стенвеј хол у Западној 57. улици. Стенвеј је 2013. године продао Стенвеј хол у Западној 57. улици за 46 милиона долара и иселио се из зграде крајем 2014. године. Нови Стенвеј хол отворен је 2016. године на Шестој авенији. Други Стенвеј хол отворен је у Лондону 1875. године. Прво се налазио у улици Вигмор (Wigmore Street), 1924. преселио се у улицу Сент Џорџ (St. George Street), а касније се преселио на своју садашњу адресу у улици Мерилебон лејн (Marylebone Lane). Ширење Године 1857, Стенвеј је почео да производи линију уметничких клавира (art case pianos), које су дизајнирали уметници. Стохиљадити (100.000) Стенвеј концертни клавир поклоњен је 1903. године Белој кући; декорисао га је уметник Томас Вилмер Дјуинг. Стохиљадити Стенвеј концертни клавир замењен је 1938. године тристохиљадитим, који је и даље у употреби у Белој кући. Клавир се обично налази у највећој просторији Беле куће, Источној соби. Касније је Стенвеј проширио своју делатност на производњу самосвирајућих клавира (player pianos). Интегрисано је неколико система као што су Велте-мињон (Welte-Mignon), Дуо-арт (Duo-Art) и Ампико (Ampico). Током 1920-их година, Стенвеј је продавао и до 6.000 клавира годишње. Године 1929, Стенвеј је конструисао један концертни клавир са двоструком клавијатуром. Има 164 дирке и 4 педале. (Стенвеј је 2005. године рестаурирао овај инструмент). Током Другог светског рата, фабрика Стенвеј у Њујорку добила је поруџбине од савезничких војски да изгради дрвене једрилице за превоз трупа иза непријатељских линија. Стенвеј је могао да направи само мали број нормалних клавира, али је изградио 2.436 специјалних модела названих Виктори вертикал (Victory Vertical) или Џи-ај клавир (G.I. Piano). Био је то мали клавир који су могла да подигну четири човека, офарбан у маслинастозелену, сиву или плаву боју, дизајниран да се носи на бродовима или спушта падобраном из авиона како би донео музику војницима. Фабрика у Хамбургу у Немачкој могла је да прода веома мало клавира током Другог светског рата. Из фабрике није излазило више од стотину клавира годишње. У каснијим годинама рата, компанији је наређено да преда све припремљено и осушено дрво које се налазило на њеном стоваришту за потребе ратне производње. У једном ваздушном нападу на Хамбург, неколико савезничких бомби погодило је фабрику и готово је уништило. Након рата, Стенвеј је обновио фабрику у Хамбургу уз помоћ Маршаловог плана. Крајем 1960-их година, Стенвеј је поднео противтужбу против бренда Гротријан-Штајнвег (Grotrian-Steinweg) како би их спречио да користе име Штајнвег на својим клавирима. Стенвеј је добио случај након жалбе 1975. године, приморавши конкурента да у Сједињеним Државама користи искључиво име Гротријан (Grotrian). Случај је поставио преседан и установио концепт почетне забуне око интереса (енгл. Initial Interest Confusion), где потрошачи могу бити почетно привучени слично названим, али мање познатим брендом због добре репутације јачег бренда. Петстохиљадити Стенвеј Године 1988, Стенвеј је направио свој 500.000. клавир. Дизајнирао га је уметник Вендел Касл, и на њему су угравирана имена 832 пијанисте и 90 ансамбала који су се 1987. године налазили на списку Стенвеј уметника, укључујући Вана Клајберна, Владимира Хоровица и Билија Џоела. Шест година касније, компанија је покренула Академију К. Ф. Теодор Стенвеј за концертне техничаре (C. F. Theodore Steinway Academy for Concert Technicians), познату једноставно као Академија Стенвеј, у Стенвејова фабрици у Хамбургу у Немачкој. Тамо искусни штимери клавира и клавирски техничари из целог света добијају додатну обуку за штимовање клавира и одржавање. До 2000. године, Стенвеј је направио свој 550.000. клавир. Године 2003, Стенвеј је прославио 150. годишњицу у Карнеги холу тродневном серијом концерата на којима су, између осталих, наступали Питер Чинкоти (Peter Cincotti), Арт Гарфанкел (Art Garfunkel), Херби Хенкок (Herbie Hancock), Бен Хепнер (Ben Heppner), Ахмад Џамал (Ahmad Jamal), Ремзи Луис (Ramsey Lewis), Ренди Њуман (Randy Newman), Роџер Вилијамс (Roger Williams), Ненси Вилсон (Nancy Wilson), Ли Јунди (Yundi Li) и Трио Ероика (Eroica Trio). Први концерт био је посвећен класичној музици, други џезу, а трећи поп музици. Као део 150. годишњице, модни дизајнер Карл Лагерфелд креирао је комеморативни Стенвеј концертни клавир ограничене серије. Године 2005, Стенвеј је прославио 125. годишњицу оснивања своје фабрике у Хамбургу у Немачкој. Прослава је обухватила концерт у концертној дворани Лајсхале (Laeiszhalle) у Хамбургу уз наступе Владимира и Вовке Ашкеназија (Vovka Ashkenazy), Ланг Ланга (Lang Lang) и Детлефа Крауса (Detlef Kraus). Концерту је присуствовало 1.800 људи из 33 земље. Као део прославе, гроф Албрехт фон Герц (Albrecht von Goertz) је дизајнирао Стенвеј концертни клавир ограничене серије поводом 125. годишњице. Све до своје смрти 18. септембра 2008. године у 93. години, Хенри З. Стенвеј, праунук оснивача Стенвеја, и даље је радио за Стенвеј и стављао свој потпис на клавире ограничене серије прављене по наруџбини. У неколико јавних прилика, Хенри З. Стенвеј је представљао породицу Стенвеј. Почео је да ради у компанији 1937. године након што је дипломирао на Универзитету Харвард. Био је председник компаније од 1956. до 1977. године и последњи члан породице Стенвеј који је био председник Стенвеја. Промене власништва Године 1972, након дугог штрајка, дуготрајне финансијске борбе, високих правних трошкова и недостатка пословног интереса међу неким члановима породице Стенвеј, фирма је продата телевизијској мрежи Си-Би-Ес (CBS). У то време, Си-Би-Ес је био власник многих предузећа у индустрији забаве, укључујући произвођача електричних гитара и појачала Фендер (Fender), произвођача бубњева Роџерс (Rogers), произвођача електромеханичких клавира Роудс (Rhodes) и бејзбол тим Њујорк јенкији. Си-Би-Ес је имао планове да формира музички конгломерат који би стварао и продавао музику у свим облицима и кроз све канале, укључујући плоче, радио, телевизију и музичке инструменте. Овај нови конгломерат очигледно није био толико успешан колико је Си-Би-Ес очекивао, те је Стенвеј 1985. године продат, заједно са произвођачем класичних и црквених оргуља Роџерс (Rodgers) и произвођачем флаута и пиколо флаута Гамајнхарт (Gemeinhardt), групи инвеститора из околине Бостона које су предводили Роберт (Robert) и Џон П. Бермингхам (John P. Birmingham). Како би преузели Стенвеј, инвеститори су основали музички конгломерат Стенвеј мјузикал пропертис (Steinway Musical Properties). Године 1995, Стенвеј мјузикал пропертис преузела је компанија Селмер индустрис (Selmer Industries) како би формирала музички конгломерат Стенвеј мјузикал инструментс (Steinway Musical Instruments). У јуну 2013. године, фирма за приватни капитал Колберг енд компани (Kohlberg & Company) понудила је да купи Стенвејову матичну компанију Стенвеј мјузикал инструментс за 438 милиона долара. Два месеца касније, хеџ фонд Полсон и ко. инк. (Paulson & Co. Inc.) дао је вишу понуду од 512 милиона долара како би преузео компанију у приватно власништво. Одбор Стенвеј мјузикал инструментса препоручио је акционарима да прихвате ово, те је у септембру 2013. Полсон објавио завршетак аквизиције. Новија историја Након економског пада 2008. године, продаја Стенвеј концертних клавира пала је за половину, а 30 одсто синдикалних радника је отпуштено у фабрици у Њујорку између августа 2008. и новембра 2009. године. Продаја је 2009. године у Сједињеним Државама опала за 21 одсто. Међутим, продаја је почела помало да расте 2010. године, а наставила је да се побољшава и следеће године. Године 2015, Стенвеј се вратио индустрији самосвирајућих клавира (player pianos) из 1920-их година увођењем серије дигиталних самосвирајућих клавира под називом Спирио (Spirio). Технологију у клавирима Спирио креирао је 2007. године Вејн Станке (Wayne Stahnke), аустријски инжењер који је претходно правио системе дигиталних самосвирајућих клавира за друге компаније, попут Јамахе (Yamaha) и Безендорфера (Bösendorfer). Технологија Вејна Станкеа, првобитно названа Лајв перформанс модел LX (Live Performance Model LX), продата је Стенвеју 2014. године и ребрендирана као Спирио. За разлику од самосвирајућих клавира других брендова доступних у то време, опција снимања првобитно није била доступна на Стенвеј Спирију. Опција снимања је 2018. године постала доступна на клавирима Стенвеј Спирио, позната као Спирио r (Spirio r). Технологија Спирио назива се „непаразитском”, што значи да опрема за снимање и репродукцију не омета звук нити осећај свирања клавира. Пијанисту снима преко 20 оптичких сензора у сивим тоновима постављених иза клавијатуре. Са преко 1.000 нивоа осетљивости и могућношћу снимања 800 мерења у секунди, они детектују брзину којом чекићи ударају у жице. У 2024. години, библиотека Спирио садржала је више од 4.000 снимака. Године 2015, Стенвеј је направио свој 600.000. клавир. Овај клавир карактерише Фибоначијева спирала и фурнир од макасар ебановине. За његову израду било је потребно 6.000 сати рада током 4 године, а цена му је била 2,4 милиона долара. Од почетка 2021. године, Полсон и ко. остаје крајњи власник компаније Стенвеј енд санс, са седиштем на адреси Авенија Америка 1251 (1251 Avenue of the Americas), Њујорк, Њујорк 10020. Модели Стенвеј клавире продаје светска мрежа од око 200 овлашћених Стенвеј продаваца који воде око 300 изложбених салона. Основна разлика између модела Стенвеј је једноставно њихова величина (која је означена словом модела), што је такође један од најважнијих показатеља њихове релативне цене. Стенвеј клавири се такође продају на секундарном тржишту. Цена половног Стенвеја може значајно да варира, у зависности од модела (величине), старости, стања и квалитета евентуалних рестаураторских радова који су обављени. Поред тога, Стенвеј нуди сертификоване половне клавире, користећи делове које је одобрио Стенвеј. Концертни клавири и пијанина Стенвеј производи следеће моделе клавира: Фабрика у Хамбургу производи седам модела полуконцертних и концертних клавира и један модел пијанина. (Нумерички део сваке ознаке модела представља дужину концертног клавира и висину пијанина, у центиметрима). Фабрика у Њујорку производи шест модела концертних клавира и један модел пијанина. Концертни клавири Фабрика у Хамбургу S-155 M-170 O-180 A-188 B-211 C-227 D-274 Фабрика у Њујорку S (5'1") M (5'7") O (5'10 3⁄4") A (6'2") B (6'11") D (8'11 3⁄4") Модел Л (L, 5’ 10 1⁄2") производио се и продавао као замена за модел О од 1922. до 2006. године. Пијанина Фабрика у Хамбургу K-132 Фабрика у Њујорку K-52 Стенвеј је раније производио пијанина у различитим димензијама, попут модела И / модела Р (Model I / Model R). Дизајнерски модели Дизајнери и уметници као што су Карл Лагерфелд, Дакота Џексон (Dakota Jackson), Волтер Дорвин Тиг (Walter Dorwin Teague), Артур Блекмор (Arthur Blackmore), Џозеф Бур Тифани (Joseph Burr Tiffany), Луис Комфорт Тифани (Louis Comfort Tiffany), сер Лоренс Алма-Тадема, Џорџ А. Шастеј (George Schastey) и Браћа Хертер (Herter Brothers) креирали су оригиналне дизајне за Стенвеј клавире. Ови специјално дизајнирани клавири спадају у линију уметничких клавира (art case) или линију клавира ограничене серије. Стенвеј је почео да ствара уметничке клавире 1857. године, а израда уметничких клавира достигла је врхунац крајем 19. века. Данас Стенвеј прави уметничке клавире само у ретким приликама. Уметнички клавири су јединствени. Неки од најистакнутијих Стенвејових уметничких клавира су концертни клавир Алма-Тадема из 1887. године, 100.000. Стенвеј клавир из 1903. године, 300.000. Стенвеј клавир из 1938. године и Звук хармоније (Sound of Harmony) из 2008. године. Концертни клавир Алма-Тадема дизајнирао је сер Лоренс Алма-Тадема и наишао је на велико признање јавности када је изложен у Лондону. Клавир је направљен од ебановине, уметнут слоновачом и седефом, са изрезбареним кућиштем, поклопцем и ногама, а са унутрашње стране поклопца га је осликао уметник Едвард Појнтер (Edward Poynter). Купио га је финансијер Хенри Гурдон Маркванд (Henry Gurdon Marquand) за своју вилу у Њујорку. Године 1997. продат је у аукцијској кући Кристис у Лондону за 1,2 милиона долара, постављајући рекорд у цени за клавир продат на аукцији. Сада је изложен у уметничком музеју Институт уметности Кларк. Стохиљадити Стенвеј клавир поклоњен је Белој кући 1903. године и направљен је од трешњиног дрвета са златним листићима. Украшен је грбовима тринаест првобитних америчких држава, а осликао га је Томас Дјуинг (Thomas Dewing) фигурама које плешу и представљају девет муза. Стохиљадити Стенвеј клавир замењен је 1938. године 300.000. Стенвеј клавиром. Златне позлаћене ноге од махагонија на 300.000. клавиру изрезбарене су у облику орлова, а обликовао их је вајар Алберт Стјуарт (Albert Stewart). Клавир је и даље у употреби у Белој кући. Клавир Звук хармоније украшен је интарзијама од 40 различитих врста дрвета, укључујући и поклопац, који реплицира уметничко дело кинеског сликара Ши Ћија (Shi Qi). Било је потребно око четири године да се направи овај концертни клавир, а цена му је била 1,2 милиона евра. Клавир је изабран за коришћење на изложби Експо 2010 у Шангају, у Кини. Примери клавира ограничене серије укључују The Steinway Limited Edition Карла Лагерфелда, креиран за прославу 150. годишњице компаније Стенвеј 2003. године, и концертни клавир поводом 125. годишњице који је дизајнирао гроф Албрехт фон Герц како би се прославила 125. годишњица (2005) оснивања Стенвеј фабрике у Хамбургу у Немачкој. Године 1993, Стенвеј је представио нову линију специјално дизајнираних кућишта, Steinway Crown Jewel Collection. Колекција се састоји од концертних клавира и пијанина у Стенвејовим стандардним моделима, али уместо традиционалне црне завршне обраде, клавири из ове колекције имају фурнире од ретког дрвета из целог света. Колекција укључује макасар ебановину, индијско ружино дрво и кевазинга бубингу. Брендови Поред бренда Стенвеј енд санс, Стенвеј на тржиште пласира још два бренда: Бостон (Boston) за тржиште средњег нивоа и Есекс (Essex) за почетни ниво. Клавири Бостон и Есекс се праве коришћењем јефтинијих компоненти и радне снаге. Клавире ова два бренда, направљене према Стенвејовим дизајнима, производе добављачи у Азији. Стенвеј дозвољава само својим овлашћеним Стенвеј дилерима да продају нове Бостон и Есекс клавире. Бостон (Boston): направљен за опште тржиште клавира средњег ценовног ранга по нижим ценама од Стенвејовог главног бренда. Клавире Бостон производи компанија Кавај (Kawai Musical Instruments) у Хамамацуу у Јапану и Каравангу у Индонезији. Постоји пет величина Бостон концертних клавира и четири величине Бостон пијанина доступних у различитим завршним обрадама. Модели концертних клавира су GP-156 PE, GP-163 PE, GP-178 PE, GP-193 PE и GP-215 PE. Модели пијанина су UP-118 PE, UP-120 PE, UP-126 PE и UP-132 PE. Клавири Бостон садрже неке од карактеристика Стенвеј клавира као што је шири дизајн задњег дела (карактеристика модела Стенвеј клавира A-188, B-211, C-227 и D-274) што резултира већом површином резонантне даске у односу на клавире конвенционалног облика упоредивих величина, затим унутрашњи оквир од јавора и Стенвејов патентирани Octagrip блок за чивије. Есекс (Essex): направљен за почетно тржиште и има нижу цену од клавира Стенвеј и Бостон. Од 2005. године, клавири Есекс се праве у фабрици клавира Перл Ривер (Pearl River) у Гуангџоуу, у Кини. Пре 2005. године производио их је Јанг Чанг (Young Chang) у Кореји. Постоје две величине Есекс концертних клавира и четири величине Есекс пијанина доступних у широком спектру завршних обрада и дизајна намештаја. Модели концертних клавира су EGP-155 и EGP-173. Модели пијанина су EUP-108, EUP-111, EUP-116 и EUP-123. Као и клавири Бостон, клавири Есекс такође укључују неке од карактеристика Стенвеј клавира: шири дизајн задњег дела, механизам у потпуности од дрвета са Стенвеј геометријом и деловима чекића у облику розете, као и ојачане чекиће са металним спојницама. Банка клавира Стенвеј одржава светску „банку клавира” из које пијанисти који наступају, посебно Стенвеј уметници, могу да изаберу Стенвеј клавир са додиром и тонским карактеристикама које преферирају за употребу на одређеном концерту, снимању или турнеји. Стенвеј припрема, штимује и испоручује клавир по избору извођача у назначену концертну дворану или студио за снимање о трошку извођача. „Банка клавира” састоји се од приближно 250 Стенвеј клавира чија је укупна вредност 2019. године процењена на 12,5 милиона долара. Производња Немачка и америчка фабрика Неки пијанисти и техничари изразили су склоност ка клавирима из Стенвејове фабрике у Хамбургу у односу на оне направљене у Њујорку, или обрнуто. Емануел Акс, концертни пијаниста и професор клавира на школи Џулијард, рекао је да „...разлике имају више везе са појединачним инструментима него са тим где су направљени.” Лари Фајн (Larry Fine), амерички клавирски техничар и аутор књиге The Piano Book, сматра да су хамбуршки Стенвеј клавири вишег квалитета од оних из Њујорка. Године 2010. фабрика у Њујорку је направила неке промене у својим производним процесима и материјалима како би побољшала квалитет, а Фајн је позван да обиђе фабрику и види неке од промена. Фајн је у свом издању Acoustic & Digital Piano Buyer из пролећа 2011. написао да су промене побољшале квалитет њујоршких клавира, али да су хамбуршки клавири и даље вишег квалитета. Стенвеј има два продајна подручја: фабрика у Њујорку снабдева Северну и Јужну Америку, а она у Хамбургу снабдева остатак света. У свим главним Стенвеј салонима широм света купци могу наручити клавире из било које фабрике. Фабрике у Хамбургу и Њујорку размењују делове и мајсторско умеће, а делови за обе фабрике долазе са истих места: за оквир се користи канадски јавор, а резонантне даске се праве од ситканске смрче са Аљаске. Обе фабрике користе сличне параметре круне за своје дијафрагматске резонантне даске. Да би одржао квалитет, Стенвеј је преузео неке од својих добављача. Стенвеј је у децембру 1998. купио немачког произвођача Клуге (Kluge) у Вуперталу, који испоручује клавијатуре, а у новембру 1999. купио је компанију која испоручује њене плоче од ливеног гвожђа, O. S. Kelly Co. у Спрингфилду, у Охају. Већина светских концертних дворана поседује барем један Стенвеј клавир, а неке (на пример Карнеги хол) имају моделе D-274 и из хамбуршке и из њујоршке фабрике како би задовољиле шири спектар преференција. Компоненте Сваки Стенвеј концертни клавир има више од 12.000 појединачних делова. Стенвеј клавир се израђује ручно и потребно је скоро годину дана да се направи. Стенвеј одржава сопствена стоваришта дрвета и у хамбуршкој и у њујоршкој фабрици, где дрво стари и суши се од девет месеци до пет година. Мање од 50 одсто се на крају искористи у изради Стенвеј клавира. Више од 70 одсто залиха ораховине се одбацује. Дрво се купује када је доступно, а не када је потребно. Оквир (рим) Оквири Стенвеј клавира произведених у Хамбургу праве се од слојева тврдог јавора и махагонија; оквири произведени у Њујорку користе само слојеве тврдог јавора. Слојеви се лепе и пресују заједно у један комад у једној операцији помоћу преса за савијање оквира које је К. Ф. Теодор Стенвеј изумео 1880. године. Након процеса савијања, оквир мора да мирује због напрезања од савијања. Ставља се у просторију за кондиционирање на месец дана или дуже како би се садржај влаге у дрвету смањио на приближно шест процената. Плоча Унутар клавира, плоча од ливеног гвожђа пружа снагу да подржи напетост жица, која се креће од 16 до 23 тоне у зависности од модела. Гвоздена плоча се поставља изнад резонантне даске и премазује се бронзом, лакира, полира и украшава Стенвеј логом. Стенвеј производи плоче у сопственој ливници. Резонантна даска и кобилице Стенвеј прави своју резонантну даску од пуног дрвета смрче, што омогућава резонантној дасци да преноси и појачава звук. Резонантне даске у Стенвеј клавирима имају двоструку круну са Стенвејовим дијафрагматским дизајном. Дијафрагматска резонантна даска, за коју је патент одобрен 1936. године, сужава се у дебљини од центра ка ивицама, што омогућава већу слободу кретања и резултира богатијим и дуготрајнијим тонским одговором. Стенвејове кобилице су направљене од вертикално ламинираног тврдог јавора са поклопцем од тврдог јавора. Кобилице се мере за специфичне захтеве висине за сваки клавир и ручно се урезују. Дирке и механизам Стенвеј дирке се праве од баварске смрче. Површина белих дирки је направљена од полимера; раније су биле направљене од слоноваче. Око 1950-их година, Стенвеј је престао да користи слоновачу, а неколико година касније употреба слоноваче за клавирске дирке је забрањена. Делови механизма су постављени на Стенвејов цевасти метални оквир. Стенвејови чекићи се секу од филца од чисте вуне, који не садржи примесе других материјала. Године 1962, фабрика у Њујорку је представила механизам Пермафри (Permafree) за своје концертне клавире, користећи делове од тефлона уместо платнених лежајева. Употреба тефлона била је јефтинија за компанију, а намера је била да боље подноси хабање и промене влажности од тканине, те је елиминисало ослањање фабрике на врсту тканине која можда није била потпуно иста у свакој серији. Међутим, тефлонски лежајеви (који су релативно крути и на њих влажност не утиче) били су чврсто уграђени унутар делова од дрвета, које се шири и скупља у зависности од влажности. Ово је доводило до тога да механизам постане превише затегнут или превише лабав, посебно након промена времена, и изазивало је иритантно шкљоцање током свирања. Тефлонски лежајеви су укинути 1983. године, а постојећи клавири који су их имали накнадно су опремљени тканином. Фабрика у Хамбургу никада није имплементирала тефлонске лежајеве у својим клавирима. Жице и блок за чивије Клавири имају челичне жице у средњем и високом регистру, док су бас жице направљене од челика обмотаног бакром. Жице су равномерно распоређене, при чему је један крај намотан око чивија за штимовање, које су затим уметнуте у вишеслојни дрвени блок назван блок за чивије. Чивије за штимовање одржавају жице затегнутим и држе се на месту трењем. Стенвеј такође користи предњу и задњу дуплекс скалу, у којој је главни вибрирајући део жице појачан много мањом вибрацијом на два краја жице који су фиксирани на свом месту. Стенвеј је био пријатељ немачког физичара Хермана фон Хелмхолца, а ово пријатељство је 1872. године довело до развоја и Стенвеј патента предњих и задњих аликвота, омогућавајући традиционално мртвим деловима жица да симпатички вибрирају са главном жицом. Резултат је пунији, комплекснији звук. Блок за чивије у Стенвеј клавирима направљен је од седам слојева дрвета тврде текстуре који су залепљени заједно, постављени под углом од 45° у односу на правац влакана. Дизајниран је тако да клавир дуже остане наштимован. Сарадници и партнери Стенвеј уметници За разлику од других произвођача клавира, који су поклањали своје клавире пијанистима, Вилијам Стенвеј је ангажовао руског пијанисту Антона Рубинштајна да свира на Стенвеј клавирима током Рубинштајнове прве и једине америчке концертне турнеје од 1872. до 1873. године, са 215 концерата у 239 дана. Био је то успех и за Рубинштајна и за Стенвеј. Тако је рођен програм Стенвеј уметника. Касније је пољски пијаниста Игнаци Јан Падеревски био на турнеји по Америци свирајући 107 концерата на Стенвеј клавирима током 117 дана. Од октобра 2018. године, око 2.000 пијаниста широм света су званични Стенвеј уметници, што значи да су изабрали да наступају искључиво на Стенвеј клавирима, а сваки од њих поседује Стенвеј. Нико није плаћен да то ради. Стенвеј уметници долазе из различитих жанрова: класичне музике, џеза, попа и рока. Неки од примера Стенвеј уметника су Данијел Баренбојм, Хари Коник Млађи (Harry Connick Jr.), Били Џоел, Јевгениј Кисин (Evgeny Kissin), Дајана Крол, Ли Јунди и Ланг Ланг. Неки примери Бесмртних Стенвеј уметника су Ирвинг Берлин, Бенџамин Бритн, Џорџ Гершвин, Владимир Хоровиц, Кол Портер и Сергеј Рахмањинов. Стенвеј очекује од Стенвеј уметника да наступају на Стенвеј клавирима тамо где су они доступни и у одговарајућем стању. Артур Шнабел се једном пожалио да „Стенвеј није хтео да ми дозволи да користим њихове клавире [тј. Стенвеј клавире у власништву Стенвеја] осим ако не престанем да свирам на клавиру Бехштајн (Bechstein) — који сам користио толико година — у Европи. Инсистирали су да свирам искључиво на Стенвеју, свуда у свету, иначе ми не би дали своје клавире у Сједињеним Државама. То је разлог зашто се од 1923. до 1930. нисам враћао у Америку... [године] 1933. Стенвеј је променио свој став и пристао да ми дозволи да користим њихове клавире у Сједињеним Државама, чак и ако бих другде наставио да свирам на Бехштајн клавиру... Тако сам од 1933. па надаље, сваке године ишао у Америку.” Године 1972, Стенвеј је одговорио на изјаву Гарика Олсона (Garrick Ohlsson) да је Безендорфер „Ролс-Ројс међу клавирима” тако што је камионом одвезао концертни клавир у власништву Стенвеја на којем је Олсон требало да одржи рецитал у дворани Алис Тули хол (Alice Tully Hall) у Њујорку. Олсон је на крају наступио на Безендорфер клавиру позајмљеном у последњем тренутку, а Стенвеј му неко време није дозвољавао да позајмљује клавире у њиховом власништву. Олсон се од тада помирио са Стенвејем. Анџела Хјуит (Angela Hewitt) уклоњена је са списка Стенвеј уметника око 2002. године након што је купила и наступала на клавиру Фациоли (Fazioli). Након што је канадски пијаниста Луј Лорти (Louis Lortie) 2003. године уклоњен са списка Стенвеј уметника, пожалио се у једном новинском чланку да Стенвеј покушава да успостави монопол у свету концерата тако што постаје „Мајкрософт међу клавирима”. Портпарол Стенвеја рекао је, као одговор на Лортијеву одлуку да одржи концерт на Фациоли клавиру, да Стенвеј не жели никога на списку Стенвеј уметника ко не жели да свира искључиво на Стенвеју. Према речима музиколога Стјуарта де Окампа (Stuart de Ocampo), „Мора се нагласити да је Стенвеј агресивно тражио и плаћао (у разним облицима) подршку уметника како би се сузбило идеалистичко схватање да су највећи похрлили Стенвеју једноставно зато што је био најбољи.” У ширем смислу, Стјуарт де Окампо подржава став Доналда В. Фостла (Donald W. Fostle), који је у историји компаније Стенвеј написао да је „генијалност Стенвеја... ултимативно лежала у њиховој способности да убеде милионе људи током деценија и континената да у овом царству врхунске субјективности, индивидуалних варијација, неизвесности и услова који се стално мењају, постоји нешто што је апсолутно најбоље. Тврдња, понављана довољно често, попримила је облик чињенице”, али Стјуарт де Окампо закључује да су „Иновације у конструкцији клавира исклесале јединствен звук за Стенвеј клавире средином деветнаестог века. Медаље на сајмовима и међународним изложбама биле су основа ране репутације компаније Стенвеј енд санс.” Плаћање за подршку пијаниста у то време није било специфично само за Стенвеј. Пошто су постојали финансијски подстицаји за сведочанства, неколико познатих пијаниста није имало проблема са тиме да подржи више од једног бренда клавира. Франц Лист је истовремено подржавао Стенвеј, Безендорфер, Чикеринг, Ерар (Erard), Ибах (Ibach), Мејсон и Риш (Mason & Risch) и Стек (Steck). Данас ниједан пијаниста није плаћен од стране Стенвеја, а када Стенвеј уметници позајмљују клавире од Стенвеја за концерт или снимање, уметници морају да плате Стенвеју за припрему, штимовање и испоруку клавира. Према теоретичару менаџмента Дејвиду Либескинду (David Liebeskind), програм Стенвеј уметника „...један је од јединих чистих програма подршке производима, пошто ниједан уметник није плаћен да свира на Стенвеј клавиру или да га промовише.” Програм Стенвеј уметника копирале су и друге компаније за производњу клавира, али Стенвејов програм је јединствен по томе што пијаниста мора обећати да ће свирати искључиво на клавирима бренда Стенвеј. Звање Стенвеј уметника ограничава пијанисту да користи клавире других произвођача и подразумева обавезу наступања на Стенвеј клавирима. Ол-Стенвеј школе Звање Ол-Стенвеј школе (All-Steinway School) Стенвеј додељује образовним музичким институцијама у којима не мање од 90 одсто клавира чине они које је дизајнирао Стенвеј. Стенвеј не нуди клавире бесплатно, већ захтева да их институције купе. Концертне дворане, студији за подучавање и собе за вежбање студената клавира морају бити опремљени Стенвеј клавирима. Студији за подучавање и собе за вежбање за остале студенте могу бити опремљени клавирима Бостон или Есекс; неке Ол-Стенвеј школе су одлучиле да имају Стенвеј клавире и у овим просторијама. Захтева се да се клавири одржавају у стању квалитета за перформансе, а Ол-Стенвеј школе морају имати клавирске техничаре који учествују у Стенвејовим програмима техничке обуке. Ако се клавири не одржавају у стању квалитета за перформансе, Стенвеј може повући звање Ол-Стенвеј школе. Музички конзерваторијум Оберлин (Oberlin Conservatory of Music) у Охају има најдуже партнерство са Стенвејем. Они ексклузивно користе Стенвеј клавире од 1877. године, 24 године након што је Стенвеј основан. Године 2007. набавили су свој 200. Стенвеј клавир, модел D-274 произведен у Стенвејовој фабрици у Хамбургу, Немачка. Други примери Ол-Стенвеј школа су Музичка школа Јејл на Универзитету Јејл у Конектикату, Кертисов институт за музику у Пенсилванији, колеџ Ројал Холовеј при Универзитету у Лондону, Факултет лепих уметности и музике на Универзитету у Мелбурну у Аустралији и Централни музички конзерваторијум у Пекингу. Године 2007, Музичка школа Крејн (Crane School of Music) у Потсдаму, у Њујорку, додата је на листу Ол-Стенвеј школа, добивши 141 клавир у једној поруџбини вредној 3,8 милиона долара. Године 2009, Колеџ-конзерваторијум за музику Универзитета у Синсинатију у Охају проглашен је Ол-Стенвеј школом, на основу поруџбине од 165 нових клавира вредне 4,1 милион долара, што је једна од највећих поруџбина које је Стенвеј икада обрадио. Од 2024. године, широм света постоји око 200 Ол-Стенвеј школа. Клавирска такмичења Неколико међународних клавирских такмичења користи Стенвеј клавире. Откако је Међународно клавирско такмичење у Кливленду одлучило да користи само Стенвеј клавире 1999. године, Стенвеј су ексклузивно изабрала такмичења као што су Међународно клавирско такмичење Ван Клајберн у Форт Ворту у Тексасу, Међународно клавирско такмичење Ђина Бахауер у Солт Лејк Ситију у Јути, Међународно такмичење Јохан Себастијан Бах у Лајпцигу у Немачкој, Такмичење краљице Елизабете у Бриселу у Белгији, Међународно клавирско такмичење Феручо Бузони у Болцану у Италији, и Такмичење Лонг-Тибо-Креспен у Паризу. Награде Компанија Стенвеј и њени лидери освојили су бројне награде, укључујући: Године 1839, Хајнрих Енгелхард Штајнвег је изложио три клавира на државној трговачкој изложби у Брауншвајгу у Немачкој и награђен је златном медаљом. Године 1855, Стенвеј је присуствовао сајму Института за механику Метрополитен (Metropolitan Mechanics Institute) у Вашингтону и освојио 1. награду. Године 1855, Стенвеј је излагао на сајму Америчког института у Њујоршкој кристалној палати у данашњем Брајант парку у Њујорку. Стенвеј је освојио златну медаљу. Један новинар је написао следеће о Стенвеју: „Њихове квадратне клавире карактерише велика снага тона, дубина и богатство у басу, пуна мекоћа у средњем регистру и бриљантна чистоћа у високом регистру, чинећи скалу савршено једнаком и изузетно мелодичном у целом њеном опсегу. На додир, они су све што се може пожелети.” Од 1855. до 1862. године, Стенвеј клавири су добили 35 медаља само у Сједињеним Државама, од када је Стенвеј пријављивао своје клавире само на међународне изложбе. Године 1862, за Међународну изложбу у Лондону, Стенвеј је послао два квадратна и два концертна клавира у Енглеску (два у Ливерпул и два у Лондон) и освојио 1. награду. Године 1867, Стенвеј је освојио три награде на Светској изложби у Паризу: Велику златну медаљу части, Велику годишњу медаљу за сведочанство и почасно чланство у Националном друштву лепих уметности (Société Nationale des Beaux-Arts). Ове награде освојене у Европи повећале су потражњу за Стенвеј клавирима, што је био разлог зашто је породица разматрала отварање продавнице у Лондону. Светска изложба 1867. етаблирала је Стенвеј као водећи избор за клавире у Европи. Године 1876, на Стогодишњој изложби у Сједињеним Државама, Стенвеј је добио две највише награде и сертификат судија који показује оцену од 95,5 од могућих 96. Године 1885, Стенвеј је добио златну медаљу на Међународној изложби проналазака у Лондону и велику златну медаљу Краљевског друштва за уметност у Лондону. Године 2007, Национална медаља за уметност додељена је Хенрију З. Стенвеју и уручио ју је амерички председник Џорџ В. Буш на церемонији у Источној соби у Белој кући. Хенри З. Стенвеј је добио награду за „... своју посвећеност очувању и промовисању квалитетног мајсторства и извођења, као покровитељ уметности и заговорник музике и музичког образовања; и за наставак фине традиције Стенвеј клавира...” Године 2014, Стенвеј је добио награду за дизајн производа Red Dot за концертни клавир ограничене серије Arabesque. Жири је написао: „Дизајн Арабеске импресионира кроз елеганцију и индивидуалност. Тиме одлично надопуњује висококласну линију производа ове реномиране производне куће.” Патентирани проналасци Стенвеју је одобрено 139 патената у изради клавира; први 1857. године. Неки примери су: Патент бр. 26.532 (20. децембар 1859):Kehl, Roy F.; Kirkland, David R. (2011). The Official Guide to Steinway Pianos. United States: Amadeus Press. стр. 133. ISBN 978-1-57467-198-8. </ref> Бас жице су „укрштене” изнад високих жица како би се обезбедила већа дужина и бољи квалитет тона. Овај проналазак освојио је медаљу за прву награду на Међународној изложби 1862. у Лондону. Данас је овај проналазак стандардна карактеристика конструкције концертних клавира. Патент бр. 126.848 (14. мај 1872): Стенвеј је изумео дуплекс скалу на принципу омогућавања слободно осцилујућим деловима жице, директно испред и иза сегмента жице који је заправо ударен, да такође одзвањају. Резултат је велики опсег и пуноћа горњих тонова (аликвота) — једна од карактеристика Стенвеј звука. Патент бр. 127.383 (28. мај 1872):У Стенвеј клавиру, плоча од ливеног гвожђа лежи на дрвеним типловима не додирујући заправо резонантну даску. Благо је закривљена, стварајући велику шупљину између плоче и резонантне даске. Ова шупљина делује као појачање резонантних својстава. Патент бр. 156.388 (27. октобар 1874): Стенвеј присваја проналазак средње педале на клавиру. Состенуто педала даје пијанисти могућност да створи оно што се назива оргељпунктом задржавањем пригушивача одређене ноте, или пригушивача више нота, у њиховом отвореном положају, омогућавајући тим жицама да наставе да звуче док се друге ноте могу свирати без наставка резонирања. Состенуто педалу је претходно усавршио, уз пријаву патента, М. Валдо Ханчет (M. Waldo Hanchett) из Сиракјуса у Њујорку. Међутим, Стенвеј је успео да патентира уређај, упркос Ханчетовој пријави старој пет месеци. Патент бр. 170.645 (30. новембар 1875): Стенвејов „Пилот регулационе акције” (Regulation Action Pilot), познат и као „Капстан шраф” (Capstan Screw), подиже делове који покрећу чекић према жици. Стенвејов уређај је био лако подесив, али још важније, омогућавао је да се механизам брзо одвоји од дирки, што је унапређење које је знатно поједноставило сервисирање клавира. Патент бр. 233.710 (26. октобар 1880): Кобилица преноси вибрацију жица на резонантну даску. У Стенвеј клавиру, кобилица се састоји од вертикално залепљених ламинација у радијалном пресеку. Са овим континуитетом влакана, звук пролази кроз кобилицу целом њеном дужином, што је принцип који осигурава да се вибрације лако развијају и прослеђују. Патент бр. 314.742 (31. март 1885): Оквири Стенвеј клавира произведених у Хамбургу праве се од слојева тврдог јавора и махагонија; оквири произведени у Њујорку користе само слојеве тврдог јавора. Слојеви се лепе и пресују заједно у један комад у једној операцији. Патент бр. 2.051.633 (18. август 1936): Резонантна даска подсећа на мембрану. Специјално обликовање, које се постепено сужава од центра ка ивици, пружа велику флексибилност и слободнију вибрацију преко целе плоче. Патент бр. 3.091.149 (28. мај 1963): Блок за чивије дизајниран да дуже одржава клавир наштимованим. Седам слојева тврдог јавора је залепљено заједно, а сваки наредни слој је под углом од 45° у односу на претходни. Аквизиције Музика Стенвеј клавири појавили су се на бројним снимцима и концертима. Неки од примера укључују: Види још Note by Note: The Making of Steinway L1037 Пијаноманија Чарлс Ф. Третбар Референце Литература Спољашње везе Веб-сајтови компаније Стенвеј енд санс Бостон Есекс Чланци Чланак о Стенвеј енд санс у The Brander-у Серија од девет чланака који прате производњу Стенвеј концертног клавира у Њујорк тајмсу Онлајн архиви и музеји Документи и исечци о Стенвеј енд санс у Новинским архивама 20. века Немачке националне библиотеке економије (ZBW) Колекција Стенвеј енд санс Архивирано 2020-06-22 на сајту Wayback Machine у Архиву Ла Гвардија и Вагнер Стенвеј концертни клавир из 1868. године у Метрополитен музеју Дневник Вилијама Стенвеја, породично стабло породице Стенвеј, фотографије и друго у Националном музеју америчке историје Института Смитсонијан Колекција Стенвеј енд санс, 1853-1997 из Специјалних колекција библиотеке Вотсон, Метрополитен музеј уметности, Њујорк. Колекција усмене историје браће Стенвеј у Усменој историји америчке музике