Bijagósøerne

Bijagósøerne, også stavet Bijagos (portugisisk: Arquipélago dos Bijagós) og tidligere kendt som Bissagos, er en øgruppe på omkring 88 øer og holme beliggende i Atlanterhavet ud for Guinea-Bissaus kyst. Geografi Øgruppen blev dannet af det tidligere delta af floderne Geba og Rio Grande de Buba og strækker sig over et område på 12.958 km2. Tyve af øerne har helårsbeboelse, og den mest befolkede ø er Bubaque med over 6.000 indbyggere. Den administrative hovedstad, Bolama, ligger på øen Bolama. Miljø På øerne findes mange forskellige økosystemer: mangrover med tidevandszoner, palmeskove, tørre og halvtørre skove, sekundære og nedbrudte skove, kystsavanne, sandbanker og akvatiske zoner. Øgruppen blev udpeget som UNESCO-biosfærereservat i 1996. Området er blevet udpeget som et vigtigt fugleområde (IBA) af BirdLife International, fordi dets tidevands-vadeflader og mangrover understøtter betydelige bestande af ikke-ynglende og overvintrende vandfugle, især et stort antal migrerende palæarktiske vadefugle, måger og terner, samt større flamingoer og rosaryggede pelikaner. Demografi Befolkningen anslås til 34.563 (2009), og den etniske gruppe Bissago (portugisisk: Bijagó) dominerer. Den har en relativt ung befolkning. Økonomi Økonomien er overvejende landlig, med mange familier, der lever af subsistenslandbrug og fiskeri. Der er en vis turistaktivitet, primært bådcharter fra nabolandet Senegal. Fra begyndelsen af 2000'erne begyndte flere af øerne at blive brugt som transitdepoter for narkotikahandel, hvilket hurtigt ændrer øernes sociale og økonomiske struktur. Historie I den præeuropæiske kolonitid var øerne centrale for handlen langs Vestafrikas kyst, og de opbyggede en stærk flåde. Dette gjorde det muligt for Bijagos at forhindre portugiserne i at erobre øerne i 1535. I årevis efter nægtede Bijagós at handle med portugiserne og behandlede alle skibbrudne sømænd hårdt, indtil forholdet blev genoprettet omkring 1550. Bissago-øboerne blev derefter vigtige leverandører af slaver til portugiserne og lagde rivaliseringen mellem øerne til side for at plyndre fastlandet. I 1849, mens befolkningen i Bijagós stadig var uafhængig, forsøgte briterne og franskmændene i en fælles ekspedition at 'pacificere' øerne, men de blev slået tilbage. Portugiserne forsøgte i begyndelsen af det 20. århundrede, flere gange at nedkæmpe 'skatteoprør' på øerne, men det mislykkedes stort set. Øerne blev ikke formelt annekteret af Portugal før i 1937. Den østrigske antropolog og fotograf Hugo Bernatzik besøgte i 1930-1931 Bijagós og dokumenterede dagliglivet blandt Bidyogo-folket. London School of Hygiene and Tropical Medicine (en) udfører forskning på øerne for at studere kure mod nogle af verdens mest dødelige infektionssygdomme. Fordi øerne er så isolerede, er der mindre fare for kontaminering af resultaterne end andre steder. UNESCO udpegede i 2025 øerne som verdensarvssted. Kultur Nogle forfattere argumenterer for, at Bijago-kulturen har en tendens til at være matriarkalsk, hvor kvinder styrer husholdningen, økonomien, loven, samt initierer kurtisering (kvinder vælger deres ægtemænd og afslutter ægteskabet). Andre kilder bestrider dette og antyder, at en nærmere undersøgelse har afsløret et fundamentalt patriarkalsk samfund, hvor kvinder, på trods af deres betydelige deltagelse i materiel produktion og vigtige roller i sociale, politiske og religiøse anliggender, i det væsentlige forbliver ulige i forhold til mænd. En undersøgelse fra 2016 antydede, at kvinders status i Bijagos-samfundet blev forringet under slavetiden (sandsynligvis på grund af europæisk indflydelse), men er blevet mere værdsat igen i nyere tid. Kunst Bijagósfolket producerer mange artefakter til daglig brug og ritualer efter en traditionel ikonografi, der er unik for deres kultur, og som viser variationer fra ø til ø. Blandt de mest slående Bidyogo-kunstværker er de bærbare forfædrehelligdomme (iran) og de zoomorfe masker, der repræsenterer køer (vaca-bruta), hajer, rokker og lejlighedsvis andre lokale dyr. Traditionelt dekorerede artefakter produceres også til fanado-opvækstceremonier (træmasker, spyd, skjolde, hovedbeklædning, armbånd), daglige aktiviteter (fiskeri, landbrug) og personlig brug (skamler, kurvefletning, madvarer). Dens unikke æstetik gør Bijagokunst (en) let at skelne fra anden afrikansk stammekunst. Referencer Kilder " Bijagósøerne ." Encyclopædia Britannica En artikel om landet og folket i Bijagós Tvedten, Inge Den vanskelige overgang fra subsistens til kommercielt fiskeri. Sagen om Bijagbs i Guinea-Bissau. Side 129 til 130 i Van Ginkel, Rob og Verrips, Jojada (redaktører) MAST (Maritime Anthropological Studies) bind 3, nr. 1 1990 Krips Repro, Meppel, Holland.