NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Klasztor Pantokratora

Klasztor Pantokratora (grec. Μονή Παντοκράτορος) – jeden z klasztorów na Górze Athos. Położony jest we wschodniej części półwyspu i jest poświęcony Przemienieniu Pańskiemu. Zajmuje siódme z dwudziestu miejsc w atoskiej hierarchii. Klasztor założony został najprawdopodobniej w 1363 przez stratopedarchesa Aleksego i primiceriusa Jana. Po upadku cesarstwa bizantyjskiego klasztor był wspierany finansowo przez władców Europy Wschodniej. Dwa niszczycielskie pożary miały miejsce w 1773 i 1948. Katolikon klasztoru jest niewielki z powodu braku miejsca. Jest zbudowany w stylu kościołów Athonitów z jedną niewielką nieregularnością, to znaczy odległość między chórami kantorów i świątyni jest niezwykle duża. W świątyni znajdują się malowidła ścienne artystów ze Szkoły Macedońskiej, a niektóre części zostały przywrócone w 1854. Oprócz katolikonu w klasztorze znajduje się osiem kaplic. Najbardziej imponująca, poświęcona Zaśnięciu Matki Boskiej, znajduje się w katolikonie na lewo od eso-narthex. Refektarz jest wbudowany w zachodnie skrzydło murów klasztoru. Biblioteka klasztoru przechowuje około 350 rękopisów, 2 zwoje liturgiczne i około 3500 drukowanych ksiąg. Dokumenty klasztorne pisane są w języku greckim i tureckim, a jeden z dokumentów nawet w wołoskim. Większość dokumentów pochodzi z XVII wieku. W ostatnich latach z biblioteki skradziono kilka kodeksów. Wśród skarbów klasztoru najbardziej znaczący jest fragment Prawdziwego Krzyża. W 1990 był zamieszkany przez 66 mnichów. W klasztorze mieszka dziś około 15 mnichów. Zobacz też Kodeks 051 Przypisy Linki zewnętrzne Informacje o klasztorze na portalu Odysseus greckiego Ministerstwa Kultury i Turystyki (ang.)
Samostan Pantokrator

Samostan Pantokrator (grško starogrško Μονή Παντοκράτορος, Moní Pantokrátoros) je samostan Vzhodne pravoslavne cerkve v meniški državi Atos v Grčiji. Stoji na severovzhodni obali polotoka Atos in je posvečen Jezusovi spremenitvi. Samostan je na sedmem mestu v hierarhiji atoških samostanov. Samostan sta leta 1363 ustanovila megas stratopedarches Aleksej in megas primikerios Ivan. V samostanski knjižnici hranijo okoli 350 rokopisov in 3.500 tiskanih knjig. Samostanski dokumenti so pisani v grškem in turškem jeziku. V samostanu trenutno (2019) prebiva okoli 17 menihov. Zunanje povezave Pantokrators monastery at the Mount Athos website Pantocrator - Holy Mountain
Манастир Пантократор

Манастир Пантократор (грч. Μονη Παντοκρατορος) јесте православни манастир на Светој гори. Седми у хијерархији светогорских манастира. Опис Манастир Пантократор се налази на североистоку полуострва Атос, у близини рушевина древног града. Налази се на стеновитом брежуљку на висини од 50 метара. Пантократор је правоугаона тврђаве пушкарница и интерно подељена на два дела. У првом су: монашке келије, разне радионице и виски торањ са приделнои црквом, на другом - саборни храм посвећен Преображењу Господњем, звоник, и трпезарија. Манастир се од 1988. године, заједно са осталих деветнаест светогорских манастира, налази на УНЕСКО-вој листи светске баштине у склопу споменика средњег века обједињених под заштићеном целином Планина Атос. Историја Манастир су основали два грчка племића који су у монаштву узели имена Алекс и Јован. Међутим, постоји и предање по ком је манастир основао цар Алексије I Комнин. Први пут манастир се помиње у 1358. године. 1362. манастир је обновљен уз учешће цариградског патријарха Калиста I. Након обнове у манастиру су живели патријарх Калист II Ксанфопул и Солунски архиепископи Теон и Симеон. Реликвије Мошти свештеномученика Теодора Стратилата Мошти светих безсребреника Козме и Дамјана Честице животворнога крста Штит Великог Меркурија Цесаријског Иконостас, вероватно најстарији на Светој гори Икона Богородице Геронтиса (заштитнице манастира) - једна од најцењенијих чудотворних иконе Свете горе. Референце Спољашње везе Манастир Пантократор
Имение на улица „Павлос Мелас“ № 17

Имението на улица „Павлос Мелас“ № 17 (на гръцки: Μέγαρο στην «Παύλου Μελά» 17) е емблематична сграда в град Солун, Гърция. Местоположение Имението е разположено на улица „Павлос Мелас“ № 17. История Сградата е построена в 1930 година по проекти на гръцкия инженер Александрос Дзонис и архитект Леонидас Палеологос. Зданието е обявено за защитен паметник в 2016 година. Архитектура В архитектурно отношение е забележителна еклектична сграда с елементи в стил ар деко. Състои се от партер, горен етаж и три етажа. Централната ос на лицето е изпъкнала, създавайки вертикална, непрекъсната дъга със своите извити страни и отвори и в трите отделни плоскости. Фасадата е организирана в симетрични вертикални оси, като горната им част завършва с фронтони. Фронтонът в центъра на фасадата е особено подчертан с арковата декоративна рамка върху покритието. Забележителни характеристики са балюстрадите на балконите, декоративните линейни елементи в арката (отварящи се рамки, корнизи), декоративната рамка на короната на сградата, която изпъква, следвайки стила на фасадата с богатата си релефна декорация. Бележки
Астория (хотел в Солун)

„Астория“ (на гръцки: «Αστόρια») е исторически хотел в град Солун, Гърция. Местоположение Сградата е разположена на ъгъла на улица „Агия София“ и „Йоанис Цимискис“. История Сградата е построена в 1929 година по проект на архитект Александрос Дзонис и е собственост на братя Говедарос и Мавровитис. Първоначално е проектирана като жилищно имение, според изискванията на времето. По-късно обаче е използвана като хотел - бившия вече хотел „Астория“, луксозен хотел, заедно със съседния „Валканики Европи“, „Модерн“ на улица „Егнатия“ и „Турист“. „Астория“ е един от малкото хотели по това време с баня в някои от стаите. На приземния етаж на хотела работи легендарното кафене „Астория“, което е интелектуално средище и място за срещи на писатели и просветни дейци. По време на германската окупация на Гърция в сградата се помещава Департаментът за военно управление на Военната администрация. В хотела в 1948 година отсяда преди смъртта си известният американски журналист Джордж Полк и 24 часа след изчезването му хотелът го обявява за изчезнал. От началото на 1970 година до 1984 година сградата функционира като гинекологична клиника под името „Елевто“. По-късно сменя предназначенията си, като последното използване е това на Института по естетика от 2000 година до днес. Зданието е обявено за културна ценност и е включено в списъка в 1983 година. Архитектура В архитектурно отношение сградата се състои от мазе, приземен етаж, мецанин и пет етажа, последният от които е по-късно добавен. Строителният материал е стоманобетон - материал, който е широко използван по това време. Подобно на повечето сгради по това време, и тази е организирана около вътрешен двор със стъклен покрив и трафикът вътре е разпределен по периметъра му. Също така се наблюдава издигането на ъгловия край и на неговия кулообразен корпус. Сградата е много интересен обект за изследване, тъй като освен еклектичните елементи, има елементи от ар нуво и ар деко, но също така и морфологични елементи от френския класицизъм и Втората империя. Фасадите са украсени с корнизи, навеси и богато декорирани прегради. В интериора декорацията включва растителни елементи. Вижте също Йоанис Говедарос Бележки
Musée Kapodístrias

Le Musée Kapodístrias (grec moderne : Μουσείο Καποδίστρια) est une ancienne demeure et un actuel musée situé sur l'île de Corfou, en Grèce. Emplacement L'édifice est situé au sein du village d'Evropoúli, à une distance d'environ 7 km de la ville de Corfou. Histoire et description Le musée, fondé en 1981, est situé dans le domaine de Koukourítsa, ancienne demeure de campagne de la famille Kapodístrias pendant plusieurs siècles. Parmi sa collection permanente, il comprend des objets personnels de Ioánnis Kapodístrias ainsi que des œuvres d'art et des meubles datant de son vivant. Le musée a été rénové en 2017 ; la cérémonie d’ouverture s'est tenue le 15 octobre 2017. Le jardin de ce manoir offre une végétation dense, ainsi qu'une belle vue sur la ville de Corfou et sur la région avoisinante l'Épire. Il accueille un certain nombre d'événements culturels pendant l'été. Notes et références (el) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en grec moderne intitulé « Μουσείο Καποδίστρια » (voir la liste des auteurs). Références Annexes Liens externes (el + en + ru) Site officiel Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la protection du patrimoine Portail des musées Portail de la Grèce
Музей Каподістрія (Керкіра)

Музей Кападострія (грецька мова: Μουσείο Καποδίστρια) - музей, присвячений пам’яті та життєвій діяльності Іоаніса Каподістрія. Розташований у районі Кукуріца Європулі на острові Керкіра (Корфу), Греція. Розташування Музей був створений у 1981 р. в літньому будинку Іоанніса Каподістріаса в сільській місцевості Кукуріца, в його батьківщині Керкірі, та демонструє експонати, що відзначають його життя та досягнення. Приміщення для музею пожертвувала пані Марія Десілья-Каподістрія, колишній мер Корфу (1956–1959) та перша жінка мер в Греції. Музей також функціонує як центр каподістських та корфіотських досліджень. Резиденція Каподістріаса розташована в південно-західному кінці району поблизу села Європулі за дев'ять кілометрів від міста Керкіра. Місцевість називається Кукуріца, що означає вершина пагорба. Пагорб та околиці століттями належали родині Каподістріїв. Історія музею Майно для музею було подаровано Марією Десіллою-Каподістрією (Μαρία Δεσύλλα Καποδίστρια) онукою Георгіоса Каподістріаса, молодшого брата Іоанніса Каподістрія. Марія Каподістрія заповіла маєток Товариству читання Корфу, Філармонічному товариству Корфу та Товариству досліджень корфіотів. Відповідно до статуту, музей повинен розміщувати та виставляти особисті речі та портрети Іоанніса Каподістрія, а також меблі періоду, що належать родині. Після смерті донора три товариства створили товариство під назвою «Музей Каподістрія-центр каподістських досліджень». Зазначені товариства прийняли маєток разом з експонатами, але Марія Каподістрія не надала постійних фінансових коштів. Грецька держава і навіть муніципалітет Керкіри значною мірою проігнорували проект. Тим не менш, три товариства заснували музей як приватний, однак не мали фінансів для продовження щоденної роботи музею, і незабаром вони були змушені закрити його на тривалий період часу. Товариства звернулися до Міністерства культури Греції, інших державних організацій, а також до різних муніципальних урядів на Корфу, але їх ігнорували. Однак Крістос Фокас, місцевий підприємець і промисловець, власник готелю «Корфу Палац», повідомив товариства, що готовий покрити операційні витрати музею, пожертвувавши суму в 20 000 євро на рік. Пожертва дала змогу Музею відкритись ще раз для публіки, і він працює щодня з 10:30 до 14 години (закритий по понеділках). Експозиція Музей Каподістріас експонує: заміський будинок родини Каподістріас; особисті предмети Іоанніса Каподістріа, разом із книгами, картами тощо; почесні подарунки, передані губернатору, такі як медалі, релігійні ікони та предмети його часу в дворі царя Олександра I; твори мистецтва, меблі та предмети побуту губернатора та його родини; багатий цифровий архів, який збирає докази, що стосуються життя та діяльності Каподістрія, здійснюючи доступ до історичних документів з усієї Європи. Посилання
Église Saint-Roch de La Canée

L'église Saint-Roch (grec moderne : Εκκλησία Αγίου Ρόκκου) est une église catholique dédiée à Roch de Montpellier et située dans la ville de La Canée, sur l'île de Crète, en Grèce. Histoire et description Construite en 1630 par la famille vénitienne des Paolini, à la suite de l'épidémie de peste ayant frappé la ville de La Canée, l'église Saint-Roch est dédiée au saint protecteur contre celle-ci. Au cours de la période d'occupation ottomane de l'île de Crète, l'église est utilisée en tant qu'avant-poste militaire, tandis que les Turcs renoncent à procéder à la démolition de l'édifice, conscients de la dévotion de la population locale envers ce saint, protecteur contre les épidémies. Jusqu'en 1925, l'église est le poste principal de la gendarmerie de la ville. L'église Saint-Roch, en bon état de conservation, est de forme générale carrée avec un pignon. Sous la corniche, du côté sud, est gravée une inscription en langue latine : « DEO O (PTIMO) .M. (AXIMO) ET D (IVO). ROCCO DICATVM. MDCXXX. », soit, « À Dieu tout puissant et très grand et à saint Roch 1630 ». L'église demeure l'un des monuments vénitiens les plus importants de la ville de La Canée. Notes et références (it) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en italien intitulé « Chiesa di San Rocco (La Canea) » (voir la liste des auteurs). Références Annexes Articles connexes La Canée Liens externes Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Crète Portail du catholicisme
Chiesa di San Rocco (La Canea)

La chiesa di San Rocco (in greco: Άγιος Ρόκκος Χανιά) è un luogo di culto cattolico di La Canea, in Grecia. Storia La chiesa di Agios Rokkos venne costruita nel 1630, dalla famiglia veneziana Paolini, dopo l'epidemia di peste che aveva colpito La Canea, e il luogo di culto fu dedicato al santo protettore contro il morbo. Durante l'occupazione ottomana dell'isola di Creta, la chiesa venne utilizzata come avamposto militare e i turchi non demolirono questo tempio perché a conoscenza della devozione verso questo santo, protettore dalle epidemie. Fino al 1925 era la stazione principale della gendarmeria della città. Descrizione La chiesa di Agios Rokkos, mantenuta in buona condizione, ha una pianta quadrata con frontone triangolare. Sotto il cornicione, sul lato sud, si trova l'iscrizione in latino «DEO O (PTIMO) .M. (AXIMO) ET D (IVO). ROCCO DICATVM. MDCXXX.» tradotto «All'Eccellente e Più Grande Dio e a San Rocco 1630». Il luogo di culto rimane uno degli importanti monumenti veneziani di La Canea. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Rocco
Палеокастро (Крит)

Палеокастро — венеційська фортеця побудована в 1206 році на острові Крит генуезьким піратом Енріко Пескаторе та розбудована венеційцями в XVI столітті. Фортеця розташована на скелі над морем за 8 км на захід від Іракліону. Поруч пролягає автомагістраль Іракліон — Ханья та розташоване селище Палеокастро. Історія Фортеця була побудована в складі інших 14 фортець генуезьким піратом Енріко Пескаторе для захисту Іракліонської затоки від морського десанту. Після того як венеційці атакували острів в 1211 році Фортеця Палеокастро була останньою, яка утримувалась Енріко Пескаторе. Після її падіння генуезець покинув острів. Декілька століть замок мав менше значення оскільки острів перебував під захистом венеційського флоту, проте після загрози від османського флоту в 1573-1595 рока фортеця була значно укріплена та перебудована за генерала Латино Орсіні, який реконструював зокрема інші фортеці, такі як Грамвуса та Суда. Зокрема фортифікація дозволила здійснювати перехресний обстріл затоки як з фортеці, так і з Укріплень Іракліону. Фортеця була знищена під час Кандійської війни (1645—1669) в 1669 році для спрощення захоплення Іракліону. Наразі муніципалітет Малевізі у співпраці з 13-м ефоратом візантійських старожитностей та Культурною асоціацією Палеокастро розпочав процедури отримання фінансування для робіт з обслуговування, популяризації та реставрації руїн фортеці. Архітектура Фортеця складалася з трьох рівнів. По периметру її оточували похилі стіни, північна з яких зі сторони моря є найвищою для компенсації рельєфу скелі та урівноваження її з іншими стінами периметру. На нижній частині стін подекуди збереглися карнізи, які були покликані протидіяти штурму укріплення. До фортеці з південної сторони вела брама розміром 2 на 5 метрів, через яку можна було потрапити на нижню частину укріплень (фото) де була низка невеликих за розмірами приміщень, з якої сходами, висіченими в скалі можна було потрапити до середнього з трьох рівнів фортеці де розташовувались казарми. В середині фортеці на найвищому рівні була церква, побудована в той же період як і укріплення. В північній нижній частині фортеці була зброярня з пороховим складом та резервуар для води для пиття, яка збиралась з верхніх рівнів та використовувалась для гасіння пожеж. Резервуар був частково опорою для верхнього рівня фортеці. В східній частині стіни буди похилі оборонні вали. Фортецю захищали оборонні гармати різних калібрів, зокрема колумбіада. У найвищій південній частині фортеці та в північній частині були дві високі сторожові вежі. У північно-східному кутку укріплень зберігся символ Венеційської республіки знак крилатого лева Святого Марка. Див. також Фортеця Агія Румелі; Фортеця Аптери; Фортеця Ізеддін; Фортецца (фортеця в Ретімно); Фортеця Суда; Примітки
Olympia City Music Theatre "Maria Callas"

The Olympia City Music Theatre "Maria Callas" (Greek: Ολύμπια Δημοτικό Μουσικό Θέατρο «Μαρία Κάλλας», romanized: Olýmpia Dīmotikó Mousikó Théatro "María Kállas", formerly known as Olympia Theatre), is a music theatre located in central Athens, Greece. For more than 50 years, the theatre was the Greek National Opera's main stage. History In 1915-16, the first Olympia Theatre was erected on 59 Akadimias Street in Athens, under the architect's Stavros Christidis direction; it had a French type grand hall with a semicircular orchestra, a wide balcony and 24 loges. In 1944, the Greek National Opera was established as an independent opera company, and its first performances took place at the first Olympia Theatre. Most notably, in the spring of 1944 the then upcoming soprano Maria Callas sang the leading role of Santuzza in Ruggero Leoncavallo's Cavalleria rusticana, her first professional participation at a GNO production staged at the Olympia Theatre. In 1954, the first Olympia Theatre was demolished, and three years later it was rebuilt at the same address based on architect Panos Tsolakis' designs. From 1958 on, the GNO returned to the Olympia Theatre, presenting its productions there up until 2017, when it was moved to the newly built Stavros Niarchos Foundation Cultural Center in Palaio Faliro. In 2018, the theatre was renamed to "Olympia City Music Theatre 'Maria Callas'" and repurposed for music and theatrical productions. References External links Official website
Tesoro de los selinuntios

El Tesoro de los selinuntios (en griego antiguo: Θησαυρὸς τῶν Σελινουντίων, romanizado: Thēsauros tōn Selinūntiōn), también conocido como el Tesoro IX, fue un tesoro, ubicado en la Terraza de los Tesoros de Olimpia, Grecia. Fue construido por la antigua ciudad siciliana de Selinunte. Las ruinas del Tesoro se encuentran en Archaía Olympía, en el santuario de Olimpia, declarado Patrimonio de la Humanidad por la Unesco.​​ El Tesoro de Selinus fue construido en la época arcaica griega alrededor del 550-525 a. C.​ Era uno de los varios tesoros de Olimpia, construidos en fila en el lado norte del santuario, en la ladera sur del monte Cronio, entre el entre el Ninfeo de Herodes Ático y el Estadio. Era el noveno de ellos, orientado hacia el oeste. En su lado occidental había una estructura llamada Tesoro VIII, pero que también se ha interpretado como el altar de Gea o Rea en lugar del Tesoro, y en su lado oriental el Tesoro de los metapontinos.​​ La Cámara del Tesoro era un pequeño edificio similar a un templo in antis con dos columnas (dístilo in antis) entre los muros del pronaos, en el estilo dórico.​ La cella del edificio medía 6,71 metros de ancho y 11,65 metros de largo. La fachada estaba orientada al sur.​ Referencias Enlaces externos
Tesoro de los sibaritas

El Tesoro de los sibaritas (en griego antiguo: Θησαυρὸς τῶν Συβαριτῶν, romanizado: Thēsauros tōn Sybaritōn), también conocido como Tesoro V, fue un tesoro en la Terraza de los Tesoros de Olimpia, Grecia. Recibe su nombre del hecho de que se cree que fue construido por la ciudad de Síbaris, pero la identificación no es del todo segura. Las ruinas de la cámara del tesoro se encuentran en Archaía Olympía, en el Santuario de Olimpia que es Patrimonio de la Humanidad de la Unesco.​​ Se construyó en el período arcaico alrededor del 600-575 a. C.​ Era una de los muchos tesoros de Olimpia, construidos en hilera en el lado norte del Santuario, en la ladera sur del monte Cronio, entre el Ninfeo de Herodes Ático y el Estadio. El Tesoro de los sibaritas era el quinto de ellos, orientado hacia el oeste. Antes, a veces ocupaba el sexto lugar.​ En su lado occidental se encontraba el Tesoro de los bizantinos y en su lado oriental el Tesoro de los cireneos. De estilo dórico,​ consistía en una simple cella y un pronaos. Su anchura era de unos 9,6 metros. La fachada estaba orientada hacia el sur.​ Referencias Enlaces externos
Afetes

Afetes (Greek: Αφέτες) is a village and a former municipality in Magnesia, Thessaly, Greece. Since the 2011 local government reform it is part of the municipality South Pelion, of which it is a municipal unit. The municipal unit has an area of 80.744 km2. The seat of the municipality was in Neochori. Afetes is situated in the Pelion peninsula, 2 km from the Pagasetic Gulf coast, 4 km southwest of Neochori, 6 km northwest of Argalasti and 23 km southeast of Volos. The name Afetes was taken from the ancient port Aphetae. The Persian fleet occupied the bay of Aphetae before the Battle of Artemisium, in 480 BC. Subdivisions The municipal unit Afetes is subdivided into the following communities (constituent villages in brackets): Afetes (Afetes, Profitis Ilias) Kalamaki Lampinou Neochori (Neochori, Agios Dimitrios, Afyssos, Zervochia, Megali Vrysi, Plaka) Syki Population See also List of settlements in the Magnesia regional unit References
Afetes

Afetes (en griego: Αφέτες) es un antiguo municipio de Grecia en la periferia de Tesalia. En el censo de 2001 su población era de 1754 habitantes.​ Fue suprimido a raíz de la reforma administrativa del Plan Calícrates en vigor desde enero de 2011, e integrado en el municipio de Pelión del Sur.​ Referencias
Afétes

Afétes (grec moderne : Αφέτες) est une localité située dans le dème du Pélion-du-Sud, dans le district régional de Magnésie, dans la périphérie de Thessalie, en Grèce. Le village s'appelait originellement Niáou (Νιάου) et a été renommé en 1955 du nom du port antique des Aphètes, de localisation exacte inconnue. Selon le recensement de 2021, elle compte 221 habitants. Notes et références Voir aussi Liens externes Portail de la Grèce
Afetes

Afetes (in greco Αφέτες?) è un ex comune della Grecia nella periferia della Tessaglia di 1754 abitanti secondo i dati del censimento 2001. È stato soppresso a seguito della riforma amministrativa detta Programma Callicrate in vigore dal gennaio 2011 ed è ora compreso nel comune di Notios Pilios. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Afetes
Lefki

Lefki (řecky: Λεύκη) je obecní jednotka na jižním pobřeží řeckého ostrova Kréta v regionální jednotce Lasithi. Do roku 2011 byla samostatnou obcí a od té doby je součástí obce Sitia. Populace v roce 2001 činila 2 117 obyvatel. Sídlo obce je ve vesnici Ziros. Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Lefki, Lasithi na anglické Wikipedii.
Lefki, Lasithi

Lefki (Greek: Λεύκη) is a former municipality in the Lasithi regional unit, eastern Crete, Greece. Since the 2011 local government reform it is part of the municipality Sitia, of which it is a municipal unit. The municipal unit has an area of 152.303 km2 (58.805 sq mi). Population 1,466 (2021). The seat of the municipality was in Ziros. Kavaloi (Greek: Καβάλοι), is a group of three uninhabited islets, close to the coast of Lasithi. The group comprises the islets Anavatis (Αναβάτης "rider"), Kavallos (Καβάλλος), and Kefali (Κεφαλή "head"). Administratively the islets are part of the Lefki municipal unit. References
Léfkis (dème)

Léfkis (grec moderne : Λεύκης) est un ancien dème devenu district municipal, à la suite du programme Kallikratis de 2010, du dème de Sitía, district régional de Lassíthi, en Crète (Grèce). Selon le recensement de la Grèce de 2011, la population de Léfkis compte 1 697 habitants. Le siège du dème était le village de Zíros. Le dème avait une superficie de 152,303 km2. Notes et références (el) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en grec moderne intitulé « Δήμος Λεύκης » (voir la liste des auteurs). Liens externes Portail de la Crète