NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Делос

Делос (на гръцки: Δήλος, на старогръцки произнасяно Делос, на новогръцки Дилос) е остров в западната част на Егейско море. Най-малкият от Цикладите, разположен приблизително в средата им. Дължината му е 4,5 км, а в най-широката си част е 1,3 км. В Древна Гърция се считал за свещен, тъй като там съгласно митовете, Лето родила близнаците Артемида и Аполон. Съгласно мита, някога Делос бил плаващ остров, блуждаещ по морета, докато Зевс не заповядал на Посейдон да го застопори на едно място, за да може на него да се скрие и роди бременната Лето. Дълго време малкият град Делос се изхранвал с доходите от храма на Аполон, който имал култово значение. Религиозната му роля бил толкова голяма, че след 426 пр.н.е. било забранено на него да се раждат и умират хора. По-късно станал крупен център на международна търговия и особено се прославил като най-големия в Средиземноморието пазар на роби. По сведения на Страбон, в пристанището на Делос ежедневно се купували и продавали десетки хиляди роби. Делос бил столица на Делоския съюз, който е основан 478 – 477 г. пр.н.е. На Делос се съхранявала хазната на съюза и там се провеждали срещите на съюзниците. В наши дни на Делос няма постоянни обитатели. Островът се използва като музей под открито небе, който в понеделник има почивен ден и островът е „затворен“. Археолозите са успели да открият останките на три светилища на Аполон, храм на Артемида, храм на бог Тритон, храм на Хера, Тераса на лъвовете и други светилища. През 1990 г. ЮНЕСКО вписва Делос в списъка на световното наследство. Там са посочени следните обекти: Забележителности Агора на компеталиастите Делоски храм в дорийски стил Минойски фонтан Терасата на лъвовете – 7 век пр.н.е. Стойвадеон – Храм на Дионис Храм на Изида Храм на Хера Къща на Дионисий
Delos

Delos er en græsk ø i Kykladerne i det Ægæiske hav. Den lille ø (40 km²) var et vigtigt religiøst centrum i oldtiden. Apollo og Artemis siges at være født her, og der er mange kulturmonumenter. Hele øen er på UNESCOs verdensarvsliste. Det var mødestedet for det Deliske Søforbund. Under romerne blev Delos et af Middelhavets vigtigste slavemarkeder. Gallery Se også
Délosz

Délosz kicsiny szigete (görögül Δήλος, ógörög átírásban Délosz, újgörögben Dílosz), a Kükládok szigetcsoport által alkotott kör közepén helyezkedik el, Mükonosz szigettől 2,5 km-re nyugatra. A kb. 5 km hosszú és 1 km széles sziget közepén a 106 méter magas Künthosz-hegy található. Szent helyként tartották számon, még mielőtt a görög mitológia ide helyezte volna Apollón és Artemisz szülőhelyét. Kultikus helyként Délosz olyan fontosságra tett szert, amilyent a természeti erőforrásai soha nem tettek volna lehetővé. Mitológia Hajdanán Délosz az Égei-tengeren úszó sziget volt, ezért jött ide a Héra elől menekülő Létó, hogy megszülje gyermekeit, Apollónt és Artemiszt, akiket ezért Déliosznak és Déliának is neveztek. Később Poszeidón négy gyémánt oszloppal rögzítette a szigetet. A Krétáról hazatérő Thészeusz kikötött Délosz szigetén és felajánlotta Apollónnak az Ariadnétól kapott Aphrodité-szobrocskát, majd körtáncot járt az ifjakkal. Ez lenne az eredete a déloszi daru-táncnak, amely később is szokásban maradt. Történet A sziget már Kr. e. 3000 évvel lakott volt; Kr. e. 900 és Kr. u. 100 között az egyik legfontosabb szent helynek számított, ahol Dionüszoszt ugyanúgy tisztelték, mint Apollónt, Artemiszt és Létót. A sziget a Kr. e. 478-ban alapított Déloszi Szövetség tagjainak természetes találkozóhelye volt az amphiktyonia idején. Az idegeneknek és az idegen istenek szentélyeinek külön negyedet tartottak fenn. A Kr. e. 3. században a különböző görög királyok vetélkedtek abban, hogy Déloszt sztoákkal és szobrokkal ékesítsék; ezeknek a talapzata ma is látható a Szent Úton. Kr. e. 166-ban a római köztársaság az athéni városállamnak adta Délosz szigetét, mely később lakatlanná vált. Jelenleg csak régészek és turisták járnak erre; lakossága a múzeumi személyzetből és ezek családjaiból áll. A helyszínt az athéni francia iskola fedezte fel 1873-ban. 1990-ben az UNESCO felvette Déloszt a Világörökség listájára [1]. Látnivalók Képek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Delos című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk Délosz a Görög Kulturális Minisztérium honlapján Déloszi régészet Képek Délosz az UNESCO világörökség honlapján (angolul)
Делос

Делос (грчки грч. Δήλος) је једно од острва у групацији Киклада у Грчкој. Управно острво припада општини острва Миконос, округу Киклади и Периферији Јужни Егеј. Античке ископине на Делосу спадају међу најважније ископине античког света, па су од 1990. године укључене на списак светске баштине УНЕСКО. Природни услови Делос је једно од малих острва Киклада, удаљено око 200 km југоисточно од Атине. Најближе веће острво је Миконос, неколико километара источно. Острво је слабо разуђено и брдовито у већем делу. Клима је средоземна и веома сушна. Биљни и животињски свет су такође особени за ову климу. Историја За Делос, као и за целокупне Кикладе, је необично важно раздобље касне праисторије, тзв. Кикладска цивилизација, зависна и блиска Критској. Ту је створен и Делски савез. Током старе Грчке Делос је био важно острво - светилиште. По митологији овде су рођени Аполон и његова сетра близнакиња Артемида. Због тога је на овом месту основано светилиште, веома поштовано међу древним Грцима. У класичном раздобљу античка Атина је улагала много напора да стави Делос под своју власт, а што јој је на крају и пошло за руком. У вези са тим Делос је познат и као место склапања тзв. Делског савеза под окриљем Атине. Највећи успон острво доживљава 167. године п. н. е. као резултат проглашења Делоса за слободну луку. Тад се сва комерцијална делатност источног Медитерана концентрише на острво. Острво насељавају богати трговци, банкари и бродовласници из целог света који привлаче многе градитеље, уметнике и занатлије који су за њих градили луксузне куће и комплексе. У том периоду острво је било највећи трговачки центар целог света. Просперитет острва и пријатељски односи са Римљанима били су главни узрок његовог уништења. Делос је два пута нападнут и опљачкан. 88. године п. н. е. од стране Митридата, непријатеља Римљана и 69. године п. н. е. од стране пирата, Митридатовог савезника. После тога Делосом је владао стари Рим, а затим и Византија. 1204. г. после освајања Цариграда од стране Крсташа Киклади и Делос потпадају под власт Млечана, под којима остају вековима, до средине 16. века, када нови господар постаје османско царство. У доба Латинског царства, Турци су са Делоса отели и одвели око 5000 људи у робље. Иако становништво Делоса није било превише укључено у Грчки устанак 20-их година 19. века, оно је одмах припало новооснованој Грчкој. Међутим, у 20. веку долази до наглог исељавања месног становништва. Последњих деценија ово је донекле умањено развојем туризма. Ископавања на локалитету су започела 1872. године и још увек су у току,а до сад је откопано светилиште и већи део космополитског хеленистичког града. Становништво Главно становништво на Делосу су Грци. Делос спада у најређе насељена острва међу значајинијим острвима Киклада. Привреда Привреда Делоса ослања се на туристичке посете, посебно са оближњег и веома посећеног Миконоса. Види још Лутајући Дел Референце Спољашње везе Древна места ТВ:видео са Делоса Грко министарство за културу - страница: Делос Сајт Пњерсеј - Делос Ефа веб са историјом античког Делоса на француском језику Званична страница општине Миконос
Metropolitan Cathedral of Panagia Spilaiotissa

The Metropolitan Cathedral of Panagia Spilaiotissa (Greek: Μητροπολιτικός Ναός Παναγίας Σπηλαιώτισσας) or Holy Metropolitan Church of Corfu is the cathedral of the Metropolis of Corfu, Paxoi and the Diapontian Islands. It is located in the center of the city of Corfu, Greece. It was consecrated in honor of Panagia Spilaiotissa, Saint Vlasios Sevastias and Saint Theodora. The cathedral celebrates on February 11 and August 15. The church was built in 1577 on the ruins of an ancient church, and was dedicated to Saint Vlasios. In the 18th century, the cathedral was rebuilt in the Baroque style. In 1841, the church became the cathedral of the Holy Metropolis. The two main holy objects located inside the church are the icon of Panagia Spilaiotissa and the relics of Saint Theodora, which were transferred from Constantinople to Corfu in 1460. References External links Ο Ιερός Μητροπολιτικός Ναός Κέρκυρας
Cattedrale della Madre di Dio Spiliotissa

La cattedrale della Madre di Dio Spiliotissa (in greco Ο Ιερός Μητροπολιτικός Ναός Κέρκυρας Υπεραγίας Θεοτόκου Σπηλαιωτίσσης?) è la cattedrale ortodossa di Corfù, nell'isola di Corfù, e sede della metropolia di Corfù. La chiesa è dedicata alla Madre di Dio, a San Biagio di Sebaste e Santa Teodora Armena. La cattedrale fu costruita nel 1577 sul sito di un'antica chiesa dedicata a San Biagio di Sebaste. Nel XVIII secolo la chiesa fu ricostruita in stile barocco. Nel 1841 la chiesa divenne cattedrale della metropolia di Corfù. Note Voci correlate Cattedrali in Grecia Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su cattedrale della Madre di Dio Spiliotissa
Собор Панагия Спилиотисса

Собор Панагия Спилиотисса (греч. Ο Ιερός Μητροπολιτικός Ναός Κέρκυρας Υπεραγίας Θεοτόκου Σπηλαιωτίσσης) — кафедральный собор Керкирской митрополии, расположенный в центре города Керкиры на острове Корфу. Освящён в честь иконы Божией Матери Спилиотисса («Пещерная»), святого Власия Севастийского и блаженной Феодоры. Собор был построен в 1577 году на месте древней церкви в честь святого Власия Севастийского. В XVIII веке собор реконструирован в барочном стиле. В 1841 году собор стал кафедральным храмом Керкирской митрополии Элладской православной церкви. Двумя главными святынями собора являются — икона Божией Матери Спилиотисса («Пещерная») и мощи блаженной Феодоры, перенесённые в 1460 году в Корфу. Примечания Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Собор Панагия Спилиотисса Ο Ιερός Μητροπολιτικός Ναός Κέρκυρας (греч.)
Кафедральний собор Панагія Спілеотиса

Кафедральний собор Панагія Спілеотиса (грец. Ο Ιερός Μητροπολιτικός Ναός Κέρκυρας Υπεραγίας Θεοτόκου Σπηλαιωτίσσης) — головний православний храм міста Керкіра, розташованого на острові Керкіра, Греція. Історія Назва собору перекладається як «храм Богородиці в печерах», на честь ікони, яка зберігається в церкві. Церква присвячена також Святому Власію та Блаженній Феодорі — дружині візантійського імператора Феофіла, в період іконоборства. Церква побудована в 1577 році на місці церкви святого Власія. Назва собору змінилася під час правління островом британцями. Собор є базилікою та побудований у ренесансному стилі з фасадом темно-рожевого (фіолетового) кольору. У 1841 році нава церкви була значно роширена та відтоді церква стала кафедральним собором місцевої єпархії. До входу собору, який розташований в районі Нової фортеці, майже від Площі Спілія ведуть мармурові сходи. Реліквії, які зберігаються в храмі В церкві в срібному саркофазі зберігаються обезголовлені мощі візантійської імператриці Блаженної Феодори, які була перенесені туди з Константинополя, разом з мощами Святого Спиридона (зберігаються в Соборі Святого Спиридона). В церкві зберігається давні візантійські ікони, найдавнішою з яких є двостороння ікона Панагія Дімосіана, написана наприкінці 14 століття — початку 15 століття, та інші ікони відомих іконописців, таких як Михайло Дамаскін (Панагія, Агіос Георгіос), Еммануїл Тзанес. Церковні свята Урочиста хода на честь Блаженної Феодори проходить у першу неділю Великого посту. Окрім того в церкві роздаються шматки кавуна на згадку про святого Власіоса, який створив диво врятувавши дітей острова (зцілив від смертельної хвороби). На честь Святого Власія в церкві святкується 11 лютого. Галерея Посилання
Knossos

Knossos (græsk Κνωσσός) var i bronzealderen den største by på den græske ø Kreta og centrum for den minoiske kultur. Knossos blev opdaget i nyere tid af Sir Arthur Evans i 1894; men på grund af borgerkrigen på Kreta mod tyrkerne kunne Evans først gennemføre større udgravninger i 1900. Knossos har været beboet siden stenalderen. Visse levn kan dateres så langt tilbage som 7000 f.Kr.; men sit højdepunkt nåede byen i perioden 1900 f.Kr. til 1600 f.Kr., hvor den havde mange momumentale religiøse og administrative bygninger og en omkringliggende beboelse på ca. 7000 mennesker. Paladsperioder Ældre paladsperiode (1900 f.kr. – 1650 f.kr.) Før den ældre paladsperiode var der talrige bebyggelser i området, men de ældste paladser bygget 1900 f.kr. er de første egentlige bycentre i Grækenland. Nyere paladsperiode (1650 f.kr. – 1450 f.kr.) Se også Linear A Linear B Eksterne henvisninger Hellenic Ministry of Culture Aegean Prehistory Online at Dartmouth Arkiveret 1. december 2011 hos Wayback Machine
Cnossos

Cnossos, Knossos sau Cnosos (în greacă Κνωσός, Knōsós [knoˈsos]) este un sit arheologic situat la 5 km sud-est de Heraklion, capitala insulei Creta, în care se află ruinele unei importante așezări și ale unui palat minoic, descoperite și restaurate între 1900-1931 de către arheologul englez Sir Arthur Evans. Lucrările de reconstrucție s-au bazat pe vechi imagini ale palatului găsite pe frescele minoice locale. Conform miturilor antice, labirintul minotaurului s-ar fi aflat sub palatul lui Minos. Scanări recente geofizice prin metoda Georadar GPR (i.e. Ground Penetrating Radar) au ajuns la concluzia că sub palat nu există niciun labirint, ci numai canale subterane de deversare a apelor rezultate din gospodărirea clădirii. Primele urme de locuire în perimetrul Cnossos datează din anii 7.000 î.e.n., iar primul palat din 1.900 î.e.n. A fost abandonat complet în anii 1.100 î.e.n. ca urmare a unor cutremure succesive și invazii. Palatul din Cnossos a fost de departe cel mai mare al civilizației minoice, acoperind 12.000 mp doar cu clădirea sa principală și 20.000 mp atunci când sunt luate în considerare clădirile separate. Avea o scară monumentală care ducea la camerele de stat la un etaj superior. La parter se afla un centru de cult ritual. Magazinele palatului ocupau șaisprezece camere, principala caracteristică a acestora fiind pithoi-urile (formă singulară pythos) care erau borcane mari de depozitare de până la cinci picioare înălțime. Au fost folosite în principal pentru depozitarea uleiului, lânii, vinului și cerealelor. Obiecte mai mici și mai valoroase au fost depozitate în ciste căptușite cu plumb. Palatul avea băi, toalete și un sistem de drenaj. La Cnossos a fost găsit un teatru care ar fi găzduit 400 de spectatori (unul anterior a fost găsit la Phaestos). Zona orchestrală era dreptunghiulară, spre deosebire de modelele ateniene ulterioare, și probabil erau folosite pentru dansuri religioase. Toate piesele originale (fresce, ceramică, obiecte de cult religios, podoabe etc.) se găsesc în prezent la Muzeul Arheologic din Heraklion (muzeu care găzduiește exclusiv piese de pe insula Creta). La Cnossos sunt expuse numai copii ale acestora. Colecția minoică de tăblițe de argilă din Cnossos a dispărut demult. Galerie de imagini Note Vezi și Listă de orașe antice grecești Civilizația minoică Minos Tezeu Minotaur Legături externe Materiale media legate de Cnossos la Wikimedia Commons Palatul minoic din Knossos Labirintul din Knosos și mitul Minotaurului Arhivat în 31 martie 2012, la Wayback Machine. Knossos Arhivat în 1 decembrie 2011, la Wayback Machine. Palatul minoic din Knossos Arhivat în 16 august 2022, la Wayback Machine., leviathan.ro Palatul din Cnossos Arhivat în 27 ianuarie 2012, la Wayback Machine., 3 noiembrie 2011, Irina Stoica, Revista Magazin Palatul din Knossos, 3 august 2012, CrestinOrtodox.ro
Knossos

Knossos (grekiska: Κνωσός; Knosós) är den största arkeologiska fyndorten från grekisk bronsålder och ligger på Kreta i Grekland. Knossos var den minoiska kulturens religiösa och politiska centrum. Forskare har kommit fram till att Knossos byggdes ungefär samtidigt som pyramiderna i Egypten. Däremot har de inte lyckats förklara varför palatset helt saknar försvarsmurar. En annan gåta är de hieroglyfliknande inskrifterna. Man vet inte på vilket språk de är skrivna. Platsen har också en mytologisk dimension i och med kung Minos som sades ha sitt palats där. Utgrävningar Den första utgrävningen av platsen påbörjades av amatörarkelogen Minos Kalokairinos 1877 och följdes av mer omfattande utgrävningar 1878 som avslöjade de första bevisen av Knossos. Utgrävningen avbröts av turkiska myndigheter. Knossos återupptäcktes av Arthur Evans 1894 som efter det därpå följande grekiska inbördeskriget lyckades köpa tomten och därefter ledde utgrävningarna mellan 1900 och 1936. De mest sensationella fynden var de fresker som täckte väggarna i palatset. Det gav en antydan om en dittills helt okänd civilisation som levt i lyx och som inte liknade någon annan i den antika världen. Kvinnorna hade dräkter med armpuffar, smala midjor och kjolar med volanger. Dessa dräkter var målade i en särskild blå färg som antydde att handel förekom med fenicierna. Andra fresker föreställde unga idrottsmän som utförde akrobatiska konststycken på tjurryggar. Det centrala rummet i palatset var tronrummet: Där fanns en väggfast tron omgiven av bänkar med en cistern som kan ha använts som akvarium. Andra delar av detta enorma palats hade terrakottakranar med rinnande vatten, vattenklosetter; där fanns långa rum med enorma krukor för förvaring av säd, en enorm amfiteater och relikskrin. Palatset var så stort att det mycket väl kan givit upphov till myten om kung Minos labyrint. De främsta arkeologiska fynden från Knossos förvaras numera på Arkeologiska museet i Heraklion. Se även Minoer Minoisk konst Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Knossos.
Théâtre d'Égira

Le théâtre d'Égira (en grec moderne : αρχαίο θέατρο της Αιγείρας) est bâti sur une colline surplombant la ville d'Égira, dans le Péloponnèse. L'édifice situé à 350 m au-dessus du niveau de la mer fait face au golfe de Corinthe et, au-delà, aux côtes de la Grèce continentale. Il faisait partie d'un temple de Zeus. Il est pour la plus large part creusé dans la roche sur laquelle furent placés des gradins de même nature. Histoire Le théâtre a connu deux périodes de construction, la première entre 280 et 250 av. J.-C., la seconde, à travers une extension de la cavea et de la scène, au IIe siècle apr. J.-C. à l'époque d'Hadrien. Le théâtre fut dégagé en 1915 lors des fouilles réalisées par l'Institut archéologique autrichien d'Athènes. Des travaux de restauration ont été conduits entre 2011 et 2015 dans le cadre de la mise en valeur du site archéologique de l'ancienne Égira. Description La cavea, en fer à cheval, est divisée en deux parties par un passage horizontal (diazoma) et compte onze cunei. Sa partie supérieure a presque disparu. L'orchestra, d'un diamètre de 14,4 mètres, est principalement creusée dans la roche et est entourée d'un canal destiné à évacuer les eaux de pluie. La scène bâtie à l'époque hellénistique présente des similitudes avec celle d'Épidaure. Le proscenium avait une longueur de 30,7 mètres sur une largeur de 8,5 mètres. Une colonnade de 25,63 mètres composée de douze demi-colonnes doriques soutenait le pulpitum. À l'époque romaine les entrées du chœur (parodoi) furent fermées par des portes. Galerie Références Voir aussi Bibliographie : source utilisée pour la rédaction de cet article (en) Platon Maximos, Ancient hellenic theatres: 2,500 years of light and culture, Athènes, imprimerie K. Tsiveriotis, 1998, p. 50-51. Articles connexes Architecture du théâtre grec antique Liste de théâtres grecs antiques Liens externes Ressources relatives à l'architecture : Structurae Theatrum Portail de la Grèce antique Portail du théâtre Portail de la Grèce
Teatro di Aigeira

Il Teatro di Aigeria è costruito su una collina prospiciente la città di Aigeira, nel Peloponneso. Costruzione Il teatro ha avuto due periodi di costruzione, il primo tra il 280 e il 250 a.C., il secondo, attraverso un'estensione della cavea e della scena, nel II secolo d.C. sotto l'imperatore Adriano. Caratteristiche Il teatro si affaccia sul Golfo di Corinto e sulle coste della Grecia continentale. Faceva parte di un tempio dedicato a Zeus. È per la maggior parte scavato nella roccia su cui sono stati collocati gradini dello stesso materiale. La cavea, a ferro di cavallo, è divisa in due parti da un passaggio orizzontale (diazoma). La sua parte superiore è quasi scomparsa. L'orchestra, di 14,4 metri di diametro, è scavata nella roccia ed è circondata da un canale progettato per evacuare l'acqua piovana. La scena, costruita nell'Età ellenistica, presenta somiglianze con quella di Epidauro. Il boccascena era lungo 30,7 metri e largo 8,5. Un colonnato di 25,63 metri composto da dodici paraste doriche sosteneva il pulpitum. In epoca romana gli ingressi del coro (parodoi) erano chiusi da porte. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su teatro di Aigeira Collegamenti esterni (EN) Teatro di Aigeira, su Structurae. (DE) Teatro di Aigeira, su theatrum.de.
Phare de Mýkonos

Le phare de Mýkonos ou phare d'Armenistis est un phare maritime traditionnel de 1892, de l'île de Mykonos dans l'archipel des Cyclades de la mer Égée en Grèce. Histoire La construction de ce phare typique de l'architecture cycladique est achevée en 1892, à 6 km du vieux port de Mykonos et 4 km du nouveau port de Mýkonos, au sommet d'une falaise du nord-ouest de l'île, avec une vue panoramique sur la mer Égée, sur la baie d’Armenistis et sur l'île voisine de Tínos. Sa tour octogonale de 19 m de haut, blanchie à la chaux et oxydée par le climat marin, surmonte l'ancienne maison du gardien de phare, avec ses portes et fenêtres bleu marine, son dôme de lanterne de couleur vert-de-gris et sa girouette. Sa lanterne culmine à 184 m au-dessus de la mer Égée. Le mécanisme est resté en service jusqu'en 1983, date à laquelle il est automatisé et remplacé par un équipement électrique pour émettre un flash blanc toutes les 10 secondes, avec une portée de 22 milles marins, pour l'aide à l'approche sécurisée des ports de l'île. Le mécanisme de sa première lampe à lentille de Fresnel est exposé dans la cour d'entrée du musée maritime de la mer Égée à Mykonos. Codes internationaux ARLHS : GRE-043 NGA : 15804 Admiralty : E 4302 Source (en) [PDF] List of lights radio aids and fog signals - 2011 - The west coasts of Europe and Africa, the mediterranean sea, black sea an Azovskoye more (sea of Azov) (la liste des phares de l'Europe, selon la National Geospatial - Intelligence Agency)- Version 2011 - National Geospatial - Intelligence Agency - p. 274 Notes et références Voir aussi Mykonos Cyclades Architecture cycladique Vieux port de Mykonos Nouveau Port de Mýkonos Liste des phares de Grèce Liste des îles de Grèce Histoire des Cyclades Culture des Cyclades Tourisme en Grèce Liens externes [vidéo] « Phare d'Armenistis (Mykonos) », sur YouTube Portail des phares Portail de la mer Méditerranée Portail du tourisme Portail de la Grèce
Armenistis-vuurtoren

De Armenistis-vuurtoren bevindt zich aan de noordwestelijke kant van het Griekse eiland Mykonos en werd gebouwd in 1891 na het tragische zinken van de Engelse stoomboot Volta in 1887, waarbij elf bemanningsleden verdronken. De vuurtoren is een achtkantige toren gebouwd van steen, met een lantaarn, een galerij en een totale hoogte van 19 meter. Het heeft een wit lichtbaken dat elke 10 seconden flitst. Het oorspronkelijke mechanisme van de vuurtoren was van Franse oorsprong met een fresnellens vervaardigd door Sautter & Lemonnier die daar tot 1983 heeft gewerkt. Na de Tweede Wereldoorlog werkte de vuurtoren op benzine, tot 1982 toen hij werd geëlektrificeerd. Tegenwoordig is de oude lens het voor het publiek te zien op het erf van het Egeïsche maritieme museum in Mykonos-Stad. De vuurtoren ligt op 6 km van de stad Mykonos. Het huis naast de vuurtoren heeft meerdere kamers waarin de vuurtorenwachters en vaak ook hun gezinnen gehuisvest waren. Externe link (en) Mykonos traveller: Armenistis Lighthouse