NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Moni Arkadiu

Arkadi (ngr. Μονή Αρκαδίου, Moni Arkadiou) – historyczny klasztor na Krecie położony na 500-metrowym wzniesieniu w odległości 25 km na południowy wschód od Retimno. Znany jako miejsce oblężenia i walki z Turkami w trakcie powstania kreteńskiego w XIX wieku. Dla mieszkańców Krety i wszystkich Greków stanowi miejsce pamięci narodowej, będąc pomnikiem męczeństwa i walk niepodległościowych. Fundację monasteru Przemienienia Pańskiego przypisuje się bizantyjskiemu cesarzowi Arkadiuszowi w V wieku bądź (jako późniejszą) mnichowi o tym samym imieniu. Istnienie klasztoru poświadczone jest co najmniej od średniowiecza. Zabudowania w obecnej postaci pochodzą głównie z XVI stulecia. Po wybuchu powstania na Krecie klasztor w listopadzie 1866 został otoczony przez wojska osmańskich Turków w sile 15 tys. żołnierzy z 30 działami. Schroniło się tam wówczas paruset powstańców ze zgromadzoną okoliczną ludnością cywilną (ok. 700 kobiet i dzieci). Po krótkim oblężeniu monasteru Turcy wdarli się przez wyłom w murach. Kobiety i dzieci ukryły się w prochowni i w sytuacji bez wyjścia zdecydowano o wysadzeniu jej w powietrze. Zginęli wszyscy ukrywający się wraz z atakującymi żołnierzami tureckimi. Wydarzenie to odbiło się szerokim echem w Europie i miało duże znaczenie dla ogłoszenia autonomii Krety w 1898. Szczątki ofiar spoczywają w mauzoleum usytuowanym przed klasztorem; w jego muzeum przechowywane są pamiątki powstańczej tragedii. W zabudowaniach zrujnowanego monasteru zachowała się XVI-wieczna świątynia – renesansowo-barokowy kościół klasztorny, uważany za jedną z najpiękniejszych weneckich budowli na wyspie. Bibliografia Mark Ellingham, Marc Dubin, Natania Jansz, John Fisher: Grecja. Praktyczny przewodnik. Bielsko-Biała: Wydawnictwo Pascal, 2000, s. 670-671 Klaus Bötig: Kreta. Hamburg: Hoffmann und Campe, 1989, s. 84 Wielka Encyklopedia PWN. T. 2. Warszawa: Wydawnictwo Naukowe PWN, 2001, s. 288 Literatura Stella Kalogeraki: Arkadi – Das historische Kloster. Rethymno: Mediterraneo Editions, 2002, ISBN 960-8227-18-6 Theocharis Provatakis: Das Arkadi Kloster. Geschichte – Kunst – Traditionen. Athen: Michalis Toubis, 1986
Аркадиу

Аркади́у (греч. Ιερά Μονή Αρκαδίου) — мужской монастырь на острове Крит, расположенный возле села Амнатос в 25 км юго-восточнее Ретимнона на северо-западном склоне горы Ида на высоте 500 м. Стены монастыря образуют форму, близкую к прямоугольной, и занимают площадь в 5200 м². Кафоликон освящён в честь святых равноапостольных Константина и Елены. Принадлежит Рефимнийской и Авлопотамской митрополии Константинопольского патриархата. История Дата основания монастыря точно неизвестна. По одной из версий, получил имя Аркадиу в честь основавшего его византийского императора Аркадия (395—408). По другой версии, Аркади основал византийский император Ираклий I. Французский ботаник и путешественник Жозеф Питтон де Турнефор утверждал, что монастырь находится на месте античного города Аркадии. Современный монастырь учреждён в конце XVI века братьями Виссарионом (Βησσαρίων Χορτάτζης) и Климентом (Κλήμης Χορτάτζης) из семьи Хортадзов. Кафоликон датируется XVI веком и представляет собой двухнефную базилику в стиле барокко, один престол которой освящён в честь святых равноапостольных Константина и Елены, другой — в честь Преображения Господня. В XVI веке монастырь был центром культуры, здесь располагались мастерские по изготовлению рукописных книг. После захвата Ретимнона в 1648 году турки разграбили монастырь. Однако позже монахам было позволено вернуться. Во времена турецкой оккупации в монастыре проживало около 100 насельников. В 1822 году группа турецких солдат вновь разграбила Аркади. После провозглашения независимости Греции Крит остался под властью Османской империи, хотя христиане и получили некоторые уступки. Монастырь Аркадиу пострадал во время критского восстания (1866—1869). 8 ноября 1866 года 15 тысяч турецких солдат осадили монастырь. После гибели монахов и защитников монастыря игумен Гавриил (Маринакис) взорвал пороховой склад. В монастыре существует музей, посвящённый событиям 1866 года. Самопожертвование защитников монастыря сделали монастырь в Греции символом борьбы за независимость, получившего имя «Холокост Аркади». Арка на входе в монастырь была разрушена в 1866 году, но отстроена заново в 1870 году. В монастыре Аркадиу получил образование святитель Афанасий Цареградский (1597—1654), Лубенский чудотворец, Патриарх Константинопольский. Примечания Ссылки Медиафайлы по теме Монастырь Аркади на Викискладе arkadimonastery.gr — официальный сайт монастыря Аркадиу
Манастир Аркади

Манастир Аркади (грч. Ιερά Μονή Αρκαδίου) је грчки православни манастир. Налази се на острву Крит, 25 km југоисточно од места Ретимно на северозападној падини планине Ида на надморкој висини од 500 m. Зидови манастира формирају облик сличан правоугаонику, и заузимају површину од 5.200 квадратних метара. Историја Према манстирској традицији оснивање манастира датира из времена Флавија Аркадија (почетак 5. века). Према другој верзији манастир је основао византијски цар Ираклије . Након заузимања Ретимна 1648. Османлије су опљачкале манастир. Међутим, касније је монасима дозвољено да се врате. За време турске окупације у манастиру је живео око 100 монаха. 1822, група турских војника поново је опљачкала манастир. Након проглашења независности Грчке, Крит је остао под влашћу Отоманског царства, Лук на улазу у манастир је уништен 1866. године, а обновљена 1870. године. Догађаји 1866. године када је 15 хиљада турских војника упало у манастир Аркади, и жртва бранилаца манастира, су симбол борбе за независност Грчке од Турске окупације. Напад турске војске на манастир је почео 8. новембра 1866. године. Од игумана Гаврила је затражено да напусти манастир али он је одбио. Наредног дана Турци су га убили а остали Крићани (ратници, жене и деца) су избегли у барутану. Након физичке и душевне исцрпељености од заробљеништва, Турци су упалили бурад са барутом и експлозија је била тако јака да је изазвала рушење манастира и наравно смрт свих Грка али и неких Турака који су упали у манастир. Због тога је добио назив "холокауст Аркади". Данас, манастир поседује музеј са јединственим реликвијама. Манастир Аркади је познат и по томе што је у њему 26 година живео свети Атанасије Цариградски Референце Спољашње везе
Аркадійський монастир

Аркадійський монастир (грец. Moní Arkadhíou) — православний монастир, розташований на плодючому плато за 23 км на південний захід від Ретимно на острові Крит, Греція. Первинна церква датується XVI сторіччям, і несе на собі відбиток епохи відродження. Цей вплив відбився в змішуванні в архітектурі римського стилю з елементами бароко. Ця церква з двома нава (архітектура)ми була зруйнована турками в 1866. Потім відновлена. Раніше, в XVI сторіччі, монастир був центром науки і мистецтва, мав свою школу і багату бібліотеку. Розташований на важкодоступному плато, обнесений товстою і високою стіною, монастир є справжньою фортецею. Повстання 1866–1869 В середині 1800-х, турки, незважаючи на часті криваві повстання, окуповували Крит вже більше двох сторіч. Монастир став головним штабом повстанців через центральну позицію на острові та стратегічне розміщення. Загалом 943 грека знаходились в монастирі. Серед них 700 неозброєних жінок і дітей із прилеглих селищ, які сподівалися знайти захист в монастирі. Також 259 повстанців та їх ватажків. 8 листопада 1866 року, монастир був оточений 15 000 турецьких солдат з 30 гарматами. Командувач турків передав ультиматум абату Габріелю Марінакісу, в якому він вимагав здачі монастиря під загрозою зруйнування. Відповіддю були постріли з рушниць. Після кількох днів бою турки зруйнували стіни і повалили у внутрішній двір. У дворі боротьба тривала в рукопашну. Жінки і діти сховались в пороховому складі, де вони воліли вчинити самогубство ніж здатися туркам. Пролунав вибух, 700 жінок і дітей були вбиті, і з ними кілька сотень турецьких солдатів. У цій битві було вбито 3000 турків та єгиптян. Критське повстання не закінчилося цим вибухом. Але ця подія привернула увагу багатьох країн до цієї відчайдушної боротьби за незалежність. Монастир в Аркадії став синонімом хоробрості і відваги перед обличчям смерті, це місце мучеництва заради обов'язку та честі. Монастир сьогодні Зараз це діючий монастир. Тут живуть монахи та кілька черниць; вони доглядають за церквою та іншими спорудами, серед яких невеличкий музей де зберігаються реліквії монастиря і церкви. Поза монастирем є сувенірний магазин де можна придбати вироби місцевих ремісників, мед, ракію та комболої (особливі чотки розповсюджені в Греції). Посилання Arkadi Monastery in Crete Holidays in Crete
Experimental School of Thessaloniki

The Experimental School of Thessaloniki also known as Experimental School of Aristotle University of Thessaloniki, is a public experimental school in Thessaloniki, Greece. History Foundation It was founded in 1929 in close ties with the Aristotle University of Thessaloniki. The building of the school was designed by the architect Dimitris Pikionis. It was established in 1934. Alexandros Delmouzos served as its first supervisor, and Vasilios Tatakis, a well known scientist, was the first Head of School. The school started functioning in a turbid political atmosphere and the beginning was difficult. The presence of Delmouzos to the school brought the principles of educational demoticism. This explains why they selected staff that had premium qualifications and supported the demotic language. Αs a working method Delmouzos suggested to his colleagues the method of school work of Dewey. The Decroly methods also became very popular to the first classes of the primary school. Difficult Times During the World War II, the school stopped operating while in the years of the Nazi occupation of Greece, it ran under very difficult circumstances. On the 20th of September 1941 Ioannis Xirotiris took office as school director of the PSPTH and remains the longest serving director of this school (1941–1962). During the difficult years of the Nazi Occupation and the Greek Civil War that followed, Xirotiris protected many faculty members from prosecution. During the Papadopoulos dictatorship, the direction of the school was assumed by Triantaphyllos Papatheodoridis. He was unfamiliar and indifferent to the ideas and values that the school represented, therefore his ideology and attitude suited the zeitgeist of his era. He took over in 1967 and in the three years that he remained in office, he tried to eradicate the traditions of the school. During the same period, some school graduates were accused by the military Junta and prosecuted to the court martial. Some of them, when they were summoned to testify in their defense, mentioned the Experimental School, showing how proud they were for their education there. Notable teachers Supervisors Delmouzos Alexandros (1934–1938) Theodorakopoulos Ioannis (temporary 1935) Vogiazidis Ioannis (1938–1946) Vourveris Konstantinos (1946–1947) Gieros Xaralampos (1948–1958) Tatakis Vasileios (1958–1963, 1964–1965) Mpakalakis Georgios (1964) Mixailidis Nouaros Andreas (1965 - ) Head Teachers Tatakis Vasileios (1934–1938) Plagiannakos Ioannis (1938–1940) Xiritiris Ioannis (1941–1962) Karasotos Dimitrios (1963–1964) Mixalopoulos Georgios (1964–1966) Papatheodoridis Triantafullos (1968–1971) Kamaroudis Evaggelos (1971–1976) Xristoforidis Xristoforos (1976–1981) Drizis Aristotelis (1981–1982) Seferiadou Anthoula (1982 - ) Temporary Head Teachers Kalogeras Vasileios (1962–1963) Papaioannou Miltiadis (1964) Mixalopoulos Georgios (1966–1967) Griogoriadis Eleutherios (1967) Pauleas Sarantos (1967) Ampatzidis Ioannis (1971) References Επετηρίδα Αποφοίτων Πειραματικού Σχολείου Πανεπιστημίου Θεσσαλονίκης (1983) External links Website
Faliro Olympic Beach Volleyball Centre

Das Faliro Olympic Beach Volleyball Centre ist ein Stadion für Beachvolleyball in Paleo Faliro im Regionalbezirk Athen-Süd. Geschichte Das Faliro Olympic Beach Volleyball Centre ist Teil des Faliro Coastal Zone Olympic Sports Complex und wurde für die Beachvolleyballturniere der Olympischen Sommerspiele 2004 in Athen errichtet. Die Kapazität belief sich auf 9.600 Sitzplätze, wovon jedoch während den Spielen nur 7.300 genutzt werden durften. Nach den Olympischen Spielen wurde die temporäre Gegentribüne des 10,8 Mio. Euro teuren Neubaus wieder entfernt, so dass das heutige Bild des Stadions einem modernen Amphitheater gleicht. Bereits 2014 wurde das Stadion nicht mehr genutzt und auf der Anlage wucherten Pflanzen. 2016 beschloss das griechische Parlament die Anlage dem Justizministerium für 20 Jahre zur Verfügung zu stellen. Weblinks Einzelnachweise
Faliro Olympic Beach Volleyball Centre

The Faliro Olympic Beach Volleyball Centre is a stadium in the Faliro Coastal Zone Olympic Complex that hosted the beach volleyball competition for the 2004 Summer Olympics in Athens, Greece. The stadium holds a total of 9,600 individuals, though the public seating capacity was limited to 7,300 during the Olympics. The stadium was officially opened on August 2, 2004, a few weeks before the Olympics, though test events were held at the site a year earlier. After the Olympics As of August 2014, the venue was in a state of disuse, and was overgrown with plants. On May 8, 2016 Hellenic Parliament passed law by which Centre was given to Ministry of Justice, Transparency and Human Rights. The stadium is proposed to become rebuilt to a courtroom. See also Faliro Coastal Zone Olympic Complex References External links 2004 Summer Olympics official report. Volume 2. p. 417. Olympicproperties.gr profile (in English and Greek)
Centro Olímpico de Voleibol de Faliro

El Centro Olímpico de Voleibol de Faliro es un estadio en el Complejo Olímpico Deportivo de Faliro que fue sede de las competiciones de voleibol durante los Juegos Olímpicos de 2004 en Atenas, Grecia. El estadio tiene capacidad para un total de 9.600 personas, aunque el aforo se limitó a 7.300 durante los Juegos Olímpicos. El estadio fue inaugurado oficialmente el 2 de agosto de 2004, unas semanas antes de los Juegos Olímpicos, aunque se llevaron a cabo eventos de prueba en el lugar un año antes. En agosto de 2014, el lugar se encontraba en desuso y estaba cubierto de plantas.​ El 8 de mayo de 2016, el Consejo de los Helenos aprobó una ley por la cual el edificio pasó a manos del Ministerio de Justicia. Se propuso que el estadio se convirtiera en unos juzgados.​ Referencias Enlaces externos 2004 Summer Olympics official report Volumen 2. p. 417. Olympicproperties.gr
Centre olympique de beach-volley de Fáliro

Le centre olympique de beach-volley de Fáliro est un stade du complexe olympique de la zone côtière de Fáliro, à Athènes, en Grèce. Il a accueilli les compétitions de beach-volley lors des Jeux olympiques d'été de 2004. Fierté d'Athènes durant ces Jeux, le stade de beach-volley est toutefois abandonné après la fin de l'événement. Description Le stade peut accueillir un total de 9 600 personnes, bien que la capacité d'accueil du public ait été limitée à 7 300 personnes pendant les Jeux olympiques. D'une superficie de 123 000 m2, il est situé à 25 kilomètres du village olympique. Sa construction, achevée le 31 janvier 2004, a coûté 9 millions d'euros. Il abritait, notamment, des points de vente de produits dérivés, des téléphones publics, des buvettes, un bureau d'information, une zone réservée aux poussettes, un service des objets trouvés et des installations sanitaires. Période d'utilisation Officiellement inauguré le 2 août 2004, quelques jours avant le début des Jeux olympiques, le stade est décrit comme la fierté d'Athènes. Pendant onze jours, entre le 14 et le 25 août, il accueille les compétitions olympiques de beach-volley. Des épreuves d'essai avaient été organisées avec succès sur le site un an auparavant. Après les Jeux Après les Jeux olympiques, le stade est laissé à l'abandon comme de nombreux sites construits pour ces olympiades. En effet, faute de réflexion de la part des autorités sur l'utilisation post-olympique de ces infrastructures, le stade n'a jamais bénéficié du moindre entretien depuis la fin de l'événement. Peu à peu envahi par la végétation, il devient un lieu d'attraction pour les amateurs d'exploration urbaine. Le 8 mai 2016, le Parlement grec adopte une loi qui concède le stade de beach-volley pour une durée de 20 ans au ministère de la Justice. Il est alors proposé de le convertir en salle d'audience afin de solutionner le problème du manque de place dans les tribunaux. En 2024, cependant, le site est toujours abandonné et se trouve dans un état de délabrement avancé. Le stade de beach-volley, plus encore que d'autres équipements délaissés après 2004, est considéré comme le symbole du « gâchis olympique » des Jeux d'Athènes. Articles connexes Sites des Jeux olympiques et paralympiques d'été de 2004 Complexe olympique de la zone côtière de Fáliro Notes et références Liens externes « Volleyball de plage Athènes 2004 - Résultats olympiques par discipline » , sur Olympics.com, Comité international olympique (consulté le 30 mars 2025). Portail d'Athènes et de l'Attique Portail des Jeux olympiques Portail du beach-volley
Fetichie-Moschee

Die Fetichié-Moschee oder Fethije-Moschee (griechisch Φετιχιέ Τζαμί Fetichie Tzami, türkisch Fethiye Camii, albanisch Xhamia e Fetijës; ‚Moschee der Eroberung‘) ist eine in den 1430er Jahren erbaute Moschee aus der Zeit des osmanischen Reiches in der Stadt Ioannina in Griechenland. Geschichte Die Fetichie-Moschee wurde kurz nach der türkischen Eroberung im Jahre 1430 in der inneren Burg der Stadt errichtet, nahe den Ruinen einer früheren byzantinischen Kirche, die den Erzengeln Michael und Gabriel gewidmet war. Ursprünglich war es ein Holzbau, der allerdings im Jahre 1611 durch ein Steingebäude ersetzt wurde. Im Jahre 1795 wurde sie von Tepedelenli Ali Pascha (Ali Pascha aus Tepelena) umfassend neuentworfen und umgebaut. Er machte die Fetichie-Moschee zu seiner Hauptmoschee, obwohl er selber ein sufistischer Anhänger des Bektaschi-Ordens war. Die Gräber von Ali Paschas Familie befinden sich in der Moschee, sein eigenes unmittelbar außerhalb. Allerdings befindet sich der Kopf von Tepedelendli Ali Pascha weiterhin in Konstantinopel. Nachdem ein Großteil des Epirus 1913 an Griechenland gefallen war, diente das Gebäude als Behelfsraum des Militärkrankenhauses. Bei mehrjährigen Erhaltungs- und Wartungsarbeiten ab 2004 am Gebäude durch die 8. Ephorie für byzantinische Altertümer wurden auch Restaurierungsarbeiten an Wandmalereien und der Stuckdekoration des Mihrāb durchgeführt. Seit 2008 beherbergt die Moschee eine Dauerausstellung über die Stadt Ioannina in spätosmanischer Zeit und das Leben und Werk Ali Paschas. Literatur Α. Καραμπερίδου, Α. Τσιάρα: Το Φετιχιέ Τζαμί στο Κάστρο των Ιωαννίνων = The Fetiyie mosque in the Castle of Ioannina. Υπουργείο Πολιτισμού, 8η Εφορεία Βυζαντινών Αρχαιοτήτων, Ioannina 2008, ISBN 978-960-87113-4-1. Weblinks Κάστρο Ιωαννίνων, Το Φετιχιέ τζαμί Ministerium für Kultur (griechisch) Einzelnachweise
Fethiye Mosque (Ioannina)

The Fethiye Mosque (Greek: Φετιχιέ τζαμί; Albanian: Xhamia e Fetijes, Turkish: Fethiye Camii, lit. 'Mosque of the Conquest') is a former mosque in Ioannina, in the Epirus region of Greece. The first mosque structure was completed in 1430; yet the current structure predominantly dates from 1611, during the Ottoman era, and was extensively renovated in 1795. The mosque was abandoned in the 1820s. Overview The mosque was built in the city's inner castle (Its Kale) immediately after the conquest by the Ottomans in 1430, near the ruins of an early 13th-century Byzantine church dedicated to the Archangels Michael and Gabriel. Originally it was a wooden structure, which was replaced in 1611 by a stone building. It was extensively remodelled in 1795 by Ali Pashë Tepelena, who made it the main mosque of his palace. The graves of Ali's family and of Ali himself are located before the mosque. See also Islam in Greece List of former mosques in Greece Ottoman Greece References External links Media related to Fethiye Mosque (Ioannina) at Wikimedia Commons
Moschea Fethiye (Giannina)

La moschea Fethiye (in greco Φετιχιέ τζαμί?; in turco Fethiye Camii, "moschea del Conquistatore") è una moschea costruita dagli ottomani a Giannina (Grecia) poco dopo la conquista della città (ca. 1430). L'edificio sorse all'interno del castello di Giannina sui resti di una chiesa bizantina del XIII secolo titolata agli arcangeli Michele e Gabriele. Originariamente una struttura in legno, divenne un edificio in pietra nel 1611. A partire dal 1795 venne fatto oggetto di un massiccio restauro dal governatore ottomano della città, Alì Pascià di Tepeleni, che ne fece la principale moschea del castello. Bibliografia Anastassiadou, Meropi (2002), Yanya, The Encyclopedia of Islam, nuova ed., v. XI: W–Z, Leida e New York City, BRILL, ISBN 90-04-12756-9, pp. 282–283. Gregory, TE (1991), Ioannina, in Kazhdan, Alexander (1991), The Oxford Dictionary of Byzantium, Oxford University Press, ISBN 978-0-19-504652-6, p. 1006. Papadopoulou, VN [a cura di] (2014), Μουσεία στο Κάστρο Ιωαννίνων, Παράλληλες Διαδρομές, Hellenic Ministry of Culture, 8th Ephorate of Byzantine Antiquities. Voci correlate Castello di Giannina Moschea di Aslan Pascià Alì Pascià di Tepeleni Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su moschea Fethiye di Giannina
Fethije-Moschee

Die Fethije-Moschee oder Fetichié-Moschee (griechisch Φετιχιέ τζαμί, türkisch Fethiye Camii ‚Moschee der Eroberung‘) ist eine osmanische Moschee aus dem 15. bzw. 17. Jahrhundert im Zentrum Athens, der Hauptstadt von Griechenland. Geschichte Die Fethije-Moschee befindet sich an der nördlichen Seite der antiken Römischen Agora in Athen, nahe dem Turm der Winde, und wurde auf der Ruine einer christlichen Basilika der mittelbyzantinischen Periode (8./9. Jahrhundert) erbaut. Die christliche Kirche wurde im Jahre 1456/58 in eine Moschee umgewandelt, kurz nach der osmanischen Eroberung des Herzogtums Athen und vor dem Besuch der Stadt durch Sultan Mehmet dem Eroberer 1458. Von diesem ursprünglichen Gebäude hat nur ein Fragment des Mihrābs überdauert, das Bauwerk selbst wurde zerstört und 1668 bis 1670 durch das heutige Bauwerk ersetzt. Die neue Moschee umfasst eine vorgelagerte Arkade und einen kuppelüberwölbten Hauptraum. Die zentrale Hauptkuppel wird von vier Säulen und Pendentifs getragen. An den vier Seiten schließen Halbkuppeln an, flankiert von kleineren Kuppeln an den Ecken. Die vorgelagerte Arkade besitzt fünf Bögen und wird von fünf kleineren Kuppeln überwölbt. In osmanischer Zeit war sie gemeinhin als die Weizenmarktmoschee (Τζαμί του Σταροπάζαρου) bekannt. Während der kurzzeitigen Besetzung der Stadt durch venezianische Soldaten im Moreakrieg (Oktober 1687 – Mai 1688) wurde die Moschee durch die Venezianer in eine römisch-katholische Kirche umgewandelt, die Dionysios dem Areopagiten gewidmet war. Nach dem Ausbruch der Griechischen Revolution wurde die nun stillgelegte Moschee durch die Filomousos Eteria von Athen als Schule genutzt. Etwa zu dieser Zeit kurz nach Kriegsende wurde das Minarett der Moschee abgerissen. Von 1834 bis zum frühen 20. Jahrhundert wurde die Moschee nacheinander als Kaserne, Militärgefängnis und schließlich als Militärbäckerei genutzt. Dazu wurden weitere Ergänzungen am Gebäude für die Öfen der Bäckerei vorgenommen. Seit dem frühen 20. Jahrhundert diente der Bau der Lagerung von archäologischen Funden aus den Ausgrabungen auf der Agora und der Akropolis. Bei einer Restaurierungsmaßnahme im Jahr 1935 wurden spätere Anfügungen entfernt und dem Gebäude im Wesentlichen wieder seine ursprüngliche Gestalt gegeben. Nach einem Beschluss des griechischen Kulturministeriums im Jahr 2010 wurden die Funde aus der Moschee verbracht, das Bauwerk wurde statisch ertüchtigt und umfassend restauriert und ist seit 2017 zur Besichtigung und für Ausstellungen geöffnet. Literatur Thanasis Giochalas, Tonia Kafetzaki: Athens. Tracing the city through history and literature. Estia, Athen 2013, ISBN 978-960-05-1559-6 (griechisch: Αθήνα. Ιχνηλατώντας την πόλη με οδηγό την ιστορία και τη λογοτεχνία.). Weblinks Einzelnachweise