Св. св. Константин и Елена (Енидже Вардар)

„Св. св. Константин и Елена“ (на гръцки: Ιερός ναός Αγίων Κωνσταντίνου και Ελένης) е възрожденски православен енорийски храм в южномакедонския град Енидже Вардар (Яница), Гърция, част от Воденската, Пелска и Мъгленска епархия. История Първите опити да се отвори православен български параклис в Енидже Вардар датират от 1891 година, когато училищното настоятелство на православните българи изпраща писмо до Солунската българска община, в което се обяснява, че е намерен подходяща за преобразуване къща на параклис. Липсата на българска православна църковна община осуетява този опит. Когато през януари 1895 година тя се устройва, се открива и български параклис „Свв. Кирил и Методий“ след юни същата година с волните пожертвования на архимандрит Николай, Димитър Михайлов, Траян Калинчанов, Ел. Иванова, Д. Гълъбов, Т. Неделков, А. Атанасова, Д. Попгеоргиев, Глигор Мокрев, Мария Димитрова, Ел. Димитрова, Катерина Божинова, баба Велика Мокрева, Божина Пожарлиева, Велика Гл. Мокрева, Мария Поптраянова, Катерина Димитрова и Мария Мицова. Параклисът започва да действа до края на годината, когато в него се празнува Рождество Христово. На 1 юни 1896 година е подадена молба за издаване на мазбата за строеж на българска църква до каймакама. През април и май 1902 година председателят на общината архимандрит Дионисий за пореден път поставя въпроса на дневен ред с писмо до Българската Екзархия и до Великия везир на Високата порта. В първите дни на 1906 година е получен султански ферман за строеж на българската църква. Разрешено е тя да бъде 18 м дълга, 12 м широка и 9 м висока, с една камбанария вместо първоначално предвидените две. Българските общинари излизат с протокол за незабавно начало на строежа на църквата. В специално създадена комисия влизат Никола Шкутов, Дине Гърков, Андон Попставрев, Хариш Божков, Дионис Станков, Хаджи Диониш и Христо Мандалчев, които успяват да съберат началните 78 златни лири и 25 гроша. Имотът върху който да бъде строена църквата е собственост на Димитър Тръпков, Вълкоянов и Георги Костов, които подаряват 752 аршина земя, а към тях са купени още две лехи от 800 аршина за общо пространство от 1772 аршина. На тържествено събитие, посетено от над 500 души, е поставен основния камък на 12 март 1906 година. Строежът е дело на майстор Серафим Дичев, който определя общата стойност на градежа на 81 900 златни гроша, като до този момент са събрани 10 389 гроша. Екзарх Йосиф изпраща писмо до българските власти, които отпускат 300 турски лири от Министерския съвет на Княжество България чрез Българската народна банка. Храмът е построен в българската махала Варош в североизточната част на града на 7 декември 1906 година от Ениджевардарската българска община на Българската екзархия под името „Св. св. Кирил и Методий“. В 1909 година дебърски иконописци, водени от Апостол Христов, изписват иконите на храма. Георги Божков пише в спомените си: След попадането на Енидже Вардар в Гърция след Балканските войни, храмът е прекръстен на „Св. св. Константин и Елена“. Описание Първоначалната архитектурна форма на храма е трикорабна базилика с женска църква. В 1952 – 1953 година е преустроен в петкорабна базилика. Размерите на църквата са 25 m дължина, 17 m ширина и 8 m височина. През 1988-1890 година на запад е направен нартекс. Покривът е на четири води с керемиди. Входовете са три - от запад, юг и север. В северозападния ъгъл е пристроена камбанария. В дъното на северния и южния кораб има два параклиса. Във вътрешността корабите са разделени с дървени колони. Част от стенописите са дело на Христофанис Вуцинас и учениците му, а тези по пътеките са на зографите Кузоглу и Сарис – вдясно сцени от живота на Христос, а вляво на Богородица. Иконостасът е резбован, а иконите на него са дело на монаси от манастира „Свети Дух“ в Оропос. Преносимите икони са на М. Котикостас. Бележки