NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Hagija Sofija, Solun

Hagija Sofija, tudi Cerkev svete modrosti v Solunu (grško Ἁγία Σοφία Sveta modrost) je cerkev v Solunu v Grčiji. S svojo sedanjo zgradbo iz 7. stoletja je ena najstarejših cerkva v mestu, ki stoji še danes. Zaradi izjemne bizantinske umetnosti in arhitekture, poleg pomena v zgodnjem krščanstvu, je eden od številnih spomenikov v Solunu, ki so bili leta 1988 uvrščeni na Unescov seznam svetovne dediščine. Zgodovina Od 3. stoletja je na mestu sedanje Hagije Sofije stala cerkev. Leta 620 se je ta cerkev zrušila najverjetneje zaradi potresa. Kasneje v 7. stoletju je bila postavljena sedanja stavba, ki temelji na Hagiji Sofiji v Konstantinoplu (današnji Carigrad, Turčija). Leta 1205, ko je četrta križarska vojna zavzela mesto, je bila Hagija Sofija spremenjena v stolnico, ki je trajala do leta 1224, leta, ko so bataljoni Epirskega despotata pod vodstvom Teodorja Komnena Dukasa osvobodili mesto. Po zavzetju Soluna s strani osmanskega sultana Murata II. 29. marca 1430 je bila cerkev spremenjena v mošejo, imenovano Ayasofya Camii, ki je obdržala svoje staro ime. Po osvoboditvi Soluna leta 1912 so jo preuredili v cerkev. Njen tloris je bazilika s kupolastim grškim križem. Skupaj z mošejo Gül in Kalenderhane v Carigradu ter uničeno cerkvijo Marijinega vnebovzetja v Nikeji predstavlja enega glavnih arhitekturnih primerov te vrste, značilne za bizantinsko srednje obdobje. Med letoma 1907 in 1909 je bizantinski zgodovinar Charles Diehl obnovil celotno stavbo, ki je bila med požarom leta 1890 precej poškodovana. Velik del notranjega okrasja je bil ometan po velikem solunskem požaru leta 1917. Kupola je bila obnovljena šele leta 1980. Arhitektura Tlorisna zasnova cerkve je kvadratna; iz kvadrata izhaja kupolasta oblika osnovana na centralnem tlorisu grškega križa. Stebri osrednje ladje so potegnjeni ob straneh, tako da ima osrednji prostor templja obliko enakokrakega križa. Tako jo lahko štejemo za prehodno obliko med kupolasto baziliko in latinskim križem, ki prevladuje v bizantinski cerkveni arhitekturi od 10. stoletja dalje. Apsida cerkve je okrašena z upodobitvijo Marije, na notranjosti stropne kupole pa je upodobljenih 12 apostolov in 2 nadangela. Mozaiki Tempelj je bil okrašen v obdobju ikonoklazma z nepodobnimi mozaiki, podobno kot Hagija Irene v Konstantinoplu in cerkev Marijinega vnebovzetja v Nikeji. Veliki zlati križ v kvadrantu niše je bil leta 787–797 po zmagi ikonoklastov nadomeščen z mozaikom s podobo Theotokos (Bogonosna ali Marija). Mozaik v kupoli zdaj predstavlja vnebohod z napisom iz Apostolskih del Apd 1,11 »Možje Galilejci, kaj stojite in gledate v nebo? Ta Jezus, ki je bil vzet od vas v nebo, bo prišel prav tako, kakor ste ga videli iti v nebo.« Predvideva se, da določeno delo izvira iz 7. stoletja. Galerija Sklici Literatura Krautheimer, Richard (1986). Architettura paleocristiana e bizantina (v italijanščini). Einaudi, Turin. Zunanje povezave Agia Sofia of Thessaloniki Hellenic Ministry of Culture
Crkva Svete Sofije (Solun)

Crkva Svete Sofije (Svete Mudrosti) je jedna od najstarijih crkvi u Solunu koje postoje i danas. Istorija Još u 3. veku postojala je crkva na mestu sadašnje crkve Svete Sofije. U 8. veku sadašnja struktura podignuta je na osnovu crkve Svete Sofije (Aja Sofije) u Carigradu. Nakon što su krstaši u Četvrtom krstaškom ratu zadobili grad crkva je postala latinska katedrala sve dok grad nije vraćen Vizantijskom carstvu 1246 godine. Posle osvajanja Soluna od strane turskog sultana Murata II 29. marta 1430. godine, crkva je pretvorena u džamiju. Crkva je ostala džamija sve do oslobođenja Soluna u balkanskim ratovima 1912 — 1913. kada joj je vraćen krst. Crkva je dosta oštećena za vreme Velikog solunskog požara 1917. Kupola crkve obnovljena je 1980, mozaici su očišćeni i crkva danas predstavlja jedan od najvažnijih spomenika paleohrišćanske i vizantijske kulture u Solunu izgrađenu u vreme kada je Solun bio drugi po veličini grad u Vizantiji posle Konstantinopolja (Carigrada). Crkva Svete Mudrosti zajedno sa Gul džamijom u Istanbulu (verovatno nekadašnja crkva Svete Teodosije) i Kalenderhane džamijom (nekadašnja crkva Bogorodice Kirotise) predstavlja jedan od glavnih arhitektonskih primera vizantijskog krsta koji je tipičan za epohu srednje vizantijskog perioda. U epohi Ikonoborstva apsida crkve bila je ukrašena zlatnim krstom, slično kao crkva Svete Irene u Carigradu. Krst je zamenjen likom Bogorodice od 787. do 797. godine, posle pobede poštovalaca ikona. Mozaik koji se sada nalazi u kupoli crkve predstavlja vaznesenje Isusa Hrista sa natpisom iz dela 1:11 vi ljudi Galilejci što stojite i gledate u nebo. U kupoli se takođe nalaze svih 12 apostola, Bogorodica kao i dva anđela. Crkva je upisana u svetsku kulturnu baštinu 1988 godine. Nalazi se u strogom centru grada Soluna u ulici Svete Sofije (Svete Mudrosti). Crkva pripada grupi paleohrišćanskih i vizantijskih spomenika u Solunu. Pored nje u ovoj grupi nalaze se crkva Svetog Dimitrija, crkva Panagia Halkeon, crkva Svetog Nikole, crkva Svetog Đorđa (rotonda), Galerijev trijumfalni slavoluk (kamara), crkva Svetih Apostola, crkva Svetog Pantelejmona i manastir Svetog Davida (manastir Latomos). Literatura Dodatna literatura
Базиліка святої Софії

Базиліка святої Софії (грец. Ἁγία Σοφία) — хресто-купольний однонавний християнський храм у місті Салоніки, Греція. Виключно рідкісний зразок церкви іконоборчого періоду. 1988 року у складі інших ранньохристиянських і візантійських пам'яток Салонік включений до переліку об'єктів Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Історія На місці існуючого храму в першій половині 4 століття зведено ранньохристиянську п'ятискатну базиліку, присвячену святому Марку. Вона являла собою комплекс релігійних споруд площею понад 8 000 квадратних метрів, проте була зруйнована землетрусом в 618—620 роках. На її місці побудовано нинішній храм, що зайняв тільки частина колишнього комплексу. Будівництво храму відносять до періоду між 690 і 730 роками, ймовірно будівництво було закінчено за імператора Лева III, тобто в період іконоборства (цим пояснюється мінімальна кількість мозаїчних прикрас). У візантійський період храм оточували численні адміністративні та культові споруди. Після завоювання Салонік турками в 1430 році храм впродовж 150 років продовжував використовуватися для християнських богослужінь, але потім був обернений на мечеть. У 1890 році пожежею будові заподіяно значні руйнування. Ремонт виконувався турками в 1907—1910 роках і в 1912 році Свята Софію повернуто християнам. Примітки Посилання Міністерство культури Греції [Архівовано 29 січня 2012 у WebCite] Agia Sophia Church, Thessaloniki [Архівовано 13 січня 2010 у Wayback Machine.]
Kyra (Insel)

Kyra (griechisch Κυρά (f. sg.)) ist eine unbewohnte kleine Insel im Saronischen Golf in Griechenland. Sie liegt etwa 5 km westlich von Angistri und gehört auch zur Gemeinde Angistri. Sie hat eine Läge von 1,75 km, eine Breite von etwa 0,7 km und eine Fläche von etwa 0,8 km². Die höchste Erhebung der Insel hat eine Höhe von 132 m. Etwa 1,5 km westlich liegt das Inselchen Spalathonisi (n. sg.). Im Süden von Kyra gibt es einige kleine Strände, die im Sommer von Ausflugsbooten angesteuert werden. Im 19. Jahrhundert vermutete man, dass Kyras antiker Name Kekryphaleia (Κεκρυφάλεια ‚geschmückter Kopf‘ (f. sg.)) lautete. Heute glaubt man jedoch, dass es sich um die bei Plinius dem Älteren Pityonesos (Πιτυόνησος ‚Pinieninsel‘ (f. sg.)) genannte Insel handelt und dass sie früher mit Pinien bewaldet war. Literatur Mediterranean Pilot, Band 4, Washington 1916, S. 102 (online) Weblinks Einzelnachweise
Berea de Macedònia

Berea（grec antic: Βέροια o Βέρροια, llatí: Beroea) era una ciutat de Macedònia situada a la part nord del país al districte d'Emàtia, a la vora d'un afluent de l'Haliacmó i al peu del Mont Bèrmion, tal com diu Estrabó. La tradició deia que la va fundar Beres, fill del mític Macèdon, o la filla del mític rei de Berea, fill al seu torn de Macèdon. Existia segurament des de l'entorn de l'any 1000 aC i va ser poblada pels briges fins que els van substituir els macedonis. És esmentada per primer cop quan l'atenenc Càl·lies la va atacar l'any 432 aC, però sense èxit, segons Tucídides. Sota el regne de Macedònia era la segona ciutat després de Pel·la. Després de la batalla de Pidna el 168 aC es va rendir al cònsol romà Luci Emili Paulus Macedònic i va ser inclosa a la tercera regió de Macedònia. Pau de Tars i Silas es van retirar a aquesta ciutat de Tessalònica cap a l'any 54 o 55, on van trobar molt bona acollida per part dels residents jueus. Sòpater, un nadiu de la ciutat, va acompanyar a Pau a l'Àsia. Llucià de Samòsata descriu la ciutat i diu que era gran i populosa. La Taula de Peutinger diu que es trobava a uns 45 km (30.000 passes) de Pella i l'Itinerari d'Antoní diu que era a 75 km (51.000 passes) de Tessalònica. Dioclecià la va erigir en una de les dues capitals de Macedònia. Va ser una de les primeres ciutats gregues a tenir bisbe, en la persona d'Onèsim, probablement un llibert de Filèmon de Colosses. Sota els romans d'Orient era una de les ciutats importants del tema de Macedònia. Al segle ix va caure en mans dels búlgars i va agafar el nom de Ber. El 1185 els normands de Sicília la van conquerir i el 1204 els croats llatins. Va passar als serbis a la meitat del segle xiii. Els otomans la van ocupar el 8 de maig de 1387, i l'anomenaren Karaferye, 'Berea negra'. Correspon a la moderna vila de Berea o Véria. Referències
Bereia (Macedônia)

Bereia (em grego: Βέροια; romaniz.: Beroia) foi uma antiga cidade localizada na Macedônia situada no lado oriental das Montanhas Vermion (norte do Monte Olimpo) sobre a qual está edificada a atual cidade de Véria, na Grécia. História Não se sabe exatamente a data do estabelecimento da cidade, embora se saiba que ela esteve nas mãos dos persas bem antes dos romanos. Há uma cidade do mesmo nome que é mencionada em uma seção de Tucídides em torno do ano 432 a.C. Em Políbio houve duas inserções sobre uma inscrição que data a cidade como sendo do século IV BC. A cidade permanece no mesmo local de fundação até os dias de hoje. Também foi a primeira cidade da região macedônia a cair nas mãos do Império Romano, após a Batalha de Pidna em 168 a.C. Nesse tempo havia duas estradas principais unindo as cidades de Tessalônica e Bereia, uma delas passando perto da antiga cidade de Pela. Bereia foi uma das duas capitais da Macedônia quando Diocleciano governou o Império Romano de 284 a 305 d.C. Contexto bíblico A cidade de Bereia é mencionada por duas vezes na Bíblia, ambas no capítulo 17 de Atos dos Apóstolos, quando o apóstolo Paulo juntamente com Silas e Timóteo estiveram lá durante a segunda viagem missionária. Conforme Atos 17:1-13 o apóstolo Paulo esteve com seus companheiros de viagem durante um tempo em Tessalônica pregando o Evangelho mas passaram a ser perseguidos pelos judeus de lá, e por isso foram enviados a Bereia, onde eles foram na sinagoga da cidade. Foram bem recebidos nesta cidade, sendo que os bereianos examinavam as Escrituras para ver se as pregações de Paulo eram verdadeiras. Mas não ficaram por muito tempo, pois logo que os judeus de Tessalônica souberam da presença deles e de Paulo pregando o Evangelho na cidade eles também foram até Bereia e continuaram a perseguição. Então Paulo teve que sair às pressas e continuou a viagem até Atenas, sendo que Silas e Timóteo saíram posteriormente da cidade e se encontraram com o apóstolo em Corinto. Em Atos 20:4 é mencionado um companheiro de Paulo chamado Sópatro, da cidade de Bereia que junto com outros acompanharam Paulo na fuga de Corinto em direção a Trôade durante a terceira viagem missionária. Ver também Lugares bíblicos Referências Ligações externas Imagens de Bereia www.holylandphotos.org Visualizar no Google Maps a localização geográfica das cidades bíblicas do Novo Testamento
Еди куле

Едѝ кулѐ (на турски: Yedi Kule, Седем кули, на гръцки: Γεντί Κουλέ) или Ептапиргио (на гръцки: Επταπύργιο – Седем кули) е средновековна крепост с кули в североизточната част на Солун, Гърция. Местоположение Крепостта Еди куле се намира се намира в североизточния край на солунските укрепленя, в рамките на Акропола. Състои се от две част - византийската крепост от десет кули с междукуловите пространства и периметъра, както и по-новите затворнически сгради, които са построени вътре и извън крепостта. История Крепостта в сегашния си вид е от XIV век. Солун пада в османски ръце в 1430 година. На следната 1431 година Чауш бей добавя кулата на централния вход. Последната добавка е кулата на Йеди Куле, дала името си на целия крепостен комплекс. През 1890 година крепостта е превърната в затвор. При това преустройство съществуващите вътре сгради са разрушени и от тях няма следа. Промените в укрепленията не са значителни, въпреки че основната им роля е обърната - вместо да защитават жителите от външна заплаха, те започват да служат за изолиране на затворниците от външния свят. По двете страни на стените са построени нови сгради, за да се подобри функционалността на новия затвор. Вътрешният двор е разделен с огради на пет отделни части, като в центъра им се е помещавала централната наблюдателна кула. Затворът има параклис и други пристройки. Североизточната кула е разрушена по време на Втората световна война. Във външните сгради, от южната страна на замъка, се помещават администрацията, женският затвор, а на запад - изолаторите. По време на Междусъюзническата война революционерът и македоно-одрински опълченец в Сборната партизанска рота на Македоно-одринското опълчение Васил Иванов с още 25 опълченци прекарва 7 месеца в Еди куле. В спомените си, книгата „Отрязаната глава“, описва кулата така: В Еди куле, сутринта на 27 август 1948 година гръцките власти екзекутират българския офицер Андон Калчев. Външни препратки Снимки и план на Еди куле Бележки
Heptapyrgion

Das Heptapyrgion (altgriechisch Ἑπταπύργιον ‚Sieben Türme‘, neugriechisch Επταπύργιο Eptapyrgio, türkisch Yedi Kule) in Thessaloniki ist eine Festung in der byzantinischen und osmanischen Zitadelle im nordöstlichen Teil der Akropolis oberhalb des Stadtteils Ano Poli. Es war Sitz der Garnison des Osmanischen Reichs bis zum Ende des 19. Jahrhunderts. Geschichte Die fünf nördlichen Türme des Heptapyrgion stammen mit der verbindenden Kurtine wahrscheinlich aus der Zeit des Kaisers Theodosius I. (4. Jahrhundert), nach anderer Ansicht erst aus dem 9. Jahrhundert. Die Türme im Süden dürften dagegen erst im 12. Jahrhundert errichtet worden sein. In der Zeit der Paläologen wurde die Anlage erneuert, ebenfalls unmittelbar nach der türkischen Eroberung der Stadt im Jahr 1431 unter Çavuş Bey, dem ersten osmanischen Gouverneur. Neuere Forschungen gehen davon aus, dass die Festung der sieben Türme überhaupt erst kurz nach der osmanischen Eroberung erbaut wurde, unter Einbezug der bereits bestehenden Stadtmauer. Demnach bildete die Festung in Thessaloniki das Vorbild für die zwei Jahrzehnte später nach der osmanischen Eroberung in Konstantinopel errichtete gleichnamige Festung Yedikule. Eine weitere Restaurierung fand 1646 statt. Vom 19. Jahrhundert an bis 1989 wurde sie als Gefängnis genutzt, in der Zeit der Metaxas-Regierung, der deutschen Besetzung im Zweiten Weltkrieg, des Bürgerkriegs und der Obristenherrschaft auch für politische Häftlinge. Durch das Erdbeben von 1978 erlitt sie Schäden. Seit 1990 erfolgt eine Nutzung durch Institute der Aristoteles-Universität Thessaloniki, der Cornell-Universität und anderer Institutionen. Anlage Die polygonale Festung wurde in die Nordostecke der Akropolis eingebaut. Der südliche Abschnitt der Mauer ist fast halbkreisförmig. Die Kurtinen tragen Wehrgänge und Zinnen. Die Südseite des Torturms ist mit eingemauerten Skulpturen aus byzantinischer Zeit geschmückt. Die Türme trugen in der Türkenzeit die Namen Fener Kulesi, Makaslı Kule, Su Kulesi, Cephane Kulesi, Hapishane Kulesi, Kız Kulesi und Zahire Ambar Kulesi, die Bastionen die Namen Hisar Peçe, Kanlı Burgaz und Çingene Tabyalar. Einzelnachweise Literatur Heath W. Lowry: Chapter III: Selânik’s (Thessaloniki’s) Fortress of the Seven Towers: What it Tells Us About the Post-Conquest History of the City. In: Ders.: The Shaping of the Ottoman Balkans, 1350–1500. The Conquest, Settlement & Infrastructural Development of Northern Greece. Istanbul 2010, S. 107–138. E. Tsanana u. a. The Eptapyrgion, the citadel of Thessaloniki, 9th Ephorate of Byzantine Antiquities (Thessaloniki), Ministry of Culture 2001 (englisch). Sl. Ćurčić/Ev. Hatzitryphonos, Κοσμική Μεσαιωνική Αρχιτεκτονική στα Βαλκάνια 1300–1500 και η Διατήρησή της, University Studio Press, Thessalonique, 1999, S. 192–195. Weblinks
Гази Евренос имарет (Гюмюрджина)

Имаретът на Гази Евренос бей в Гюмюрджина е един от най-старите оцелели османски паметници в Европа и датира между началото на 1360-те и края на XIV в. Разположен в Гюмюрджина, той е построен като резиденция на османския завоевател Гази Евренос бей близо до източните стени на византийското укрепление. От 1999 година в сградата се помещава църковния музей на Маронийската и Гюмюрджинската епархия. Според местни легенди на мястото на имарета е имало православна църква.. Галерия Бележки
Армени (Крит)

Армени (на гръцки: Νεκροταφείο Αρμένων) е археологически обект на остров Крит, Гърция. Намира се на 11 km южно от съвременния град Ретимно. Обектът представлява доста голямо гробище с над 200 гробници от късноминойския период около 1550 – 1100 г. пр.н.е. Открит е през 1969 г. от д-р Янис Цедакис. Археолозите все още не са разкрили древния град, към очертанията на който е спадало това голямо гробищно пространство, предполага се, че неговите останки все още лежат под сегашното село Кастелос. Интересна подробност е, че всичките гробници са ориентирани на североизток към планината Врисинас, на чийто връх някога е имало действащо светилище. Тези камерни гробници, снабдени с дромоси, не са еднакви - по-големите от тях имат колона в средата на помещението, както и скамейки издълбани директно в скалата. Артефактите, открити в гробниците, включват погребален инвентар, състоящ се от накити, бронзови инструменти и съдове, каменни вази, керамика. Една от особено любопитните находки е шлем изработен от бивните на 59 глигани. На всеки бивник са пробити по две дупки, така че да може да се закрепи на шлема - тази страховита гледка освен, че е осигурявала защитно покритие на воина, е имала за цел и да всее страх у противника. Изследвани са и над 500 скелети на покойниците, положени в камерите. Лабораторните анализи показват, че средният ръст при мъжете е 1,67 cm докато този при жените е 1,54 cm. Средната продължителност на живота е била около 31 г. при мъжете, респективно - 28 г. при жените, но много от жените са доживявали само до 20-25-годишна възраст и вероятно са умирали вследствие на усложнения при раждане. Много от смъртните случаи са причинени от заболявания като рак на костите, бруцелоза (заразна болест предавана от животните), туберкулоза и при злополуки. Армени е отворен за туристически посещения всеки ден без понеделник между 8:30 и 15:00 ч. като не се заплаща входна такса. Източници
Necròpoli minoica d'Armeni

La necròpoli minoica d'Armeni (en grec, Υστερομινωικό νεκροταφείο Αρμένων) és un jaciment arqueològic situat a la rodalia del poble homònim, a l'illa de Creta (Grècia), que conté restes de la civilització minoica. Alguns dels objectes trobats en aquest jaciment s'exposen en els museus arqueològics de Réthimno i de Khanià. El jaciment arqueològic fou descobert i excavat al 1969 per Yannis Tzedakis després que dos estudiants lliuraren al Museu Arqueològic de Réthimno dos pitxers de ceràmica que havien trobat. Les excavacions han tret a la llum unes 232 tombes de cambra del període minoic tardà. Les tombes són de diferent grandària, la qual cosa s'associa als diferents estatus socials que tenien les persones soterrades, i s'orienten cap a la muntanya Vrisinas, on hi havia un santuari. S'hi poden observar tres tipus de cambra d'enterrament: circular, semicircular i rectangular. La majoria de les tombes es reutilitzaren diverses vegades. Entre les troballes d'aquestes tombes hi ha peces de ceràmica —fabricades en diferents indrets de l'illa, com Cnossos i l'est de Creta— atuells de bronze, d'estany i pedra, quatre segells cilíndrics orientals, eines i joies. En un flascó s'ha trobat una inscripció en lineal B. També hi destaquen els larnax, que apareixen decorats amb pintures en un o més costats. Tots els larnax s'usaren per a enterraments individuals, tret del de la tomba número 132, que tenia les restes d'un home i una dona. Una altra troballa singular és un casc d'ullals de senglar. També hi ha aparegut una cistella de vímet amb una tapa en forma de con que devia contenir aliments. Els esquelets trobats a les tombes —uns 500— han proporcionat informació sobre la forma de vida dels minoics: alimentació amb poca carn i moltes verdures i fruites; alçada mitjana de 1,67 m en els homes i de 1,54 en les dones; esperança de vida de 31 anys per als homes i 28 per a les dones; o causes de les morts degudes a complicacions durant el part o a malalties com el càncer, tuberculosi i brucel·losi. Una altra dada és que aproximadament una quarta part de la població mancava de dents en el moment de la mort. Una de les tombes que en destaca és la número 200, que és l'únic tolos de tota la necròpoli. Pertany al s. XIV ae; les seues dimensions són més aviat modestes i, com les altres tombes, està orientat cap a la muntanya Vrisinas. A dins es trobaren armes, peces de terrissa, molts grans, i un penjoll amb una inscripció en lineal A. La número 159 també destaca per la magnitud. Se l'ha qualificada de tomba «principesca». Consta d'un dromos de 15,50 m, una escala de 25 graons i una cambra quadrangular de 4 x 4,90 m. S'hi trobaren restes d'una llitera de fusta que devia servir per a transportar el mort al lloc de sepultura. No s'ha descobert encara l'assentament a què pertany aquesta necròpoli, tot i que algunes excavacions efectuades als voltants han suggerit que s'ha de trobar sota l'actual poble de Kastellos. Galeria d'imatges Referències
Nécropole minoenne d'Armeni

La nécropole minoenne d'Armeni est un cimetière minoen de la période minoenne tardive (XIIIe siècle av. J.-C. et XIIe siècle av. J.-C.) situé en Crète. Le site se trouve sur la commune d'Armeni, à une dizaine de kilomètres au sud de Rethymnon le long de la route menant vers Spili et le sud de l'île. Fouillée depuis 1969, cette nécropole abritent environ 220 tombes ainsi qu'une tombe à tholos. Il s'agit de tombes à chambres, taillées à même la roche, ce qui explique leur état de conservation, et orientées d'ouest en est. On accède à chacune des tombes par un couloir long et étroit (Dromos) qui part du niveau actuel du sol pour atteindre l'entrée de la tombe en contrebas. Certains de ces dromoi possèdent des marches. Enfin, les parois des dromoi sont davantage rapprochées à leurs sommets qu'au niveau du sol. Dans la plupart des cas, chaque tombe était fermée par une pierre. La plupart des tombes n'avaient pas été profanées au moment des fouilles. De nombreux objets ont ainsi pu être découverts, tels que des vases, des figurines, des armes ainsi qu'un talisman portant une inscription en linéaire A. Environ 500 squelettes ont également été retrouvés, ce qui fournit une riche source d'information sur l'apparence physique et l'état de santé de la population de cette période. Il semblerait qu'ils avaient un régime alimentaire riche en glucides et mangeaient peu de viande. À l'heure actuelle, aucune trace d'occupation n'a été retrouvée à proximité de la nécropole datant du minoen tardif, et les fouilles se poursuivent pour découvrir la ville à laquelle appartenait le cimetière. Photographies Notes Vidéo Armeni, la nécropole minoenne Portail de la Crète Portail de la Grèce antique Portail de l’archéologie