Делос

Де́лос (сучасний Ділос) (грец. Δήλος) — найменший із Кікладських островів в Егейському морі (4,5 км в довжину, найбільша ширина 1,3 км); територія Греції. Площа — 3,2 км². Найвища точка острова — гора Кінф (112 м). Перекладається як «Ясний», «Видимий». До 1940 року він офіційно називався «Малий Делос» Історія Згідно з міфом, колись Делос був плавучим островом, що блукав по морях, поки Зевс не повелів Посейдонові закріпити його на місці, з тим щоб на ньому могла сховатися і звільнитися від тягаря Лєто, яка і народила тут, поблизу Священного озера, близнят Аполлона і Артеміду. Був відомий як Кінфія (Кінтія — карійське ім'я Артеміди) через гору Кінф; Ортигія («Перепелиний острів»), Пеласгія, Хламідія, Астерія, Лагія («Заячий острів»), Кюнет або Пюрпіла («Брама вогню»). Виявлені при розкопках предмети, що належать до ранньої бронзової доби, показують, що люди з'явилися на Делосі в III тисячолітті до н. е. Корінними мешканцями були лелеги культури Кастрі. На горі Кінтос було виявлено невелике поселення, що датується ранньою бронзовою добою, яке було покинуте близько 2200 року до н. е. Хоча інші місця були заселені ще 2000 року до н. е., Делос не був заселений знову до приблизно 1400 року до н. е. Фукідід стверджує, що на острові мешкали пірати-карійці, яких зрештою вигнали мінойці з Криту. Було виявлено будівельний комплекс та залишки кількох інших будівель мікенського періоду. Серед визначних знахідок – ювелірні вироби та культові предмети у фундаменті під пізнішою, стародавньою Артемісією. До них належать витончено гравіровані таблички зі слонової кістки, ймовірно, кіпрського походження, що зображують воїнів та диких тварин, які служили фурнітурою для дерев'яної скриньки; невеликі бронзові статуетки; дві золоті діадеми; інші невеликі золоті фігурки; та велика кількість наконечників списів та стріл. Це невелике поселення було заселене приблизно до 1150 року до н. е., перш ніж безперервність поселення знову перервалася. Можливо, ще в 10 столітті до н. е. Делос був колонізований іонійцями, що перетворили його на центр культу Аполлона, де щорічно проводилися прекрасні іонійські святкування. Епоха найбільшої величі Делоса припадає на 8 і 7 століття до н. е., коли він був релігійним і політичним центром союзу іонійських держав (Делоської амфіктіонії). Як столиця Делосського союзу, заснованого в 478—477 роках до н. е. під егідою Афін, острів став об'єднуючою ланкою грецької демократії і сховищем скарбниці союзу. Навіть після того, як в 454 році до н. е. скарбниця була перенесена до Афін і Делоській союз почав перетворюватися на Афінську архе, Делос зберіг своє релігійне значення. Тиран Пісістрат, що правив в Афінах в другій половині 6 століття до н. е. прибрав всі поховання з тієї частини острова, яка була видна з боку храму. Людські останки разом із заупокійними дарами з могил були перенесені на ближній, крупніший острів Ренію (сучасна Рінія, іноді його називають Великими Делос) і поховані в загальній могилі, де у 20 столітті їх виявили археологи. Повторне «очищення» острова було зроблене афінянами в 426 році до н. е., і тоді ж був виданий закон, по якому на Делосі заборонялося народжувати і вмирати. Відтепер великі іонійські торжества справлялися кожні п'ять років, малі — щорічно. Щороку особливий корабель зі священним посольством, що називався «феорія», відпливав з Афін до берегів Делоса. До повернення корабля заборонялося виконувати смертні вироки, і саме тому в 399 році до н. е. була відстрочена страта Сократа. Влада Афін над Делосом тривала до епохи Олександра Македонського. З 322 по 166 рік до н. е. Делос користувався незалежністю. У 166 році до н. е. римляни повернули острів під владу Афін, а після руйнування римлянами Коринфа в 146 році до н. е. Делос на якийсь час перетворився на торговий центр Егейського моря. Римські торговці приїжджали купувати десятки тисяч рабів, захоплених кілікійськими піратами або захоплених у війнах після розпаду Селевкідської імперії. Він став центром работоргівлі, де знаходився найбільший невільничий ринок у більшому регіоні. У 88 і 69 роки до н. е., в період Мітрідатових воєн, острів піддався розграбуванню, населення було частиною знищено, а частиною продано в рабство. Римлянам вдалося частково відновити Делос, але зміна торгових маршрутів привела до того, що до 2 століття н. е. острів був практично покинутий. До кінця I ст. до н.е. торговельні шляхи змінилися; Делос був замінений Путеолами як головний центр італійської торгівлі зі сходом, і як культовий центр він також зазнав різкого занепаду. Делос остаточно було залишено близько VIII ст. За часів візантійського імператора Лева III Ісавра його розграбували у 729 році, а потім знову у 769 році слов'яни, а також сарацинами з Криту у 821 році. Після цих подій Делос був зруйнований та спустошений. Латиняни скористалися цим, щоб завоювати його у 1204 році, після падіння Константинополя. Відтоді на Кікладських островах оселилися католицькі громади латинського обряду. Ці громади існують і сьогодні. Госпітальєри оселилися там до 1329 року, ймовірно, за підтримки герцогів Наксосу, в контексті зростання турецького піратства в той час. Вважається, що вони жили на острові Ренея («Великий Делос»), а не на самому Делосі. Вони, ймовірно, залишили острів до початку XV століття, оскільки він вважався притулком для турецьких піратів у 1407 році. У 1566 році його завойували турки та перейменували на Сділі. Острів став притулком для піратів. Він залишався під владою Османської імперії до Грецької війни за незалежність, яка розпочалася в 1821 році. Саме після розкопок, проведених наприкінці 19 століття Французькою школою в Афінах, топографія місця та історія острова були знову відкриті. Руїни були ледве помітні під чагарниками, і мало пам'яток можна було ідентифікувати, окрім Колоса Наксосського, Портика Філіпа та театру. Перші розкопки проводилися з 1872 року під керівництвом Альбера Лебега. До Першої світової війни були розкриті ділянки святилища Аполлона та гори Кінт. З 1920-х років дослідження зосереджувалися на вивченні пам'яток, артефактів та написів, виявлених раніше. Спорадичні розкопки тривають і донині, хоча основні завдання змістилися. Зараз основна увага зосереджена на збереженні та відновленні всіх цих залишків. Це місце було внесено до списку Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО у 1990 році, але ресурсів все ще недостатньо, щоб запобігти повільному руйнуванню руїн. Населення Населення острова, згідно з останнім переписом (2021), становило лише 7 постійних мешканців (переважно археологи та охоронці музею-заповідника), оскільки острів є охоронюваним об'єктом ЮНЕСКО. Стародавня забудова острова В ході проведених французькими археологами з 1873 році розкопок на Делосі була виявлена храмова ділянка в оточенні крупних торгових установ і житлового кварталу. До святилища Аполлона вела з гавані широка дорога з колонадами. Ще величніша колонада, повернена фасадом до моря, була побудована македонським царем Филипом V близько 200 року до н. е. Головною будівлею на священній ділянці був храм Аполлона, будівля дорійського ордера, що зводилася з кінця 5 по початок 3 століття до н. е. Північніше стояли два дещо менших храми більшого віку, які фігурують в написах як Храм афінян і Вапняковий храм. На північний схід від храму Аполлона розташовувалася особлива священна ділянка Артеміди, храм якої побудований в 2 столітті до н. е. поверх основ стародавніших святилищ. Восени 1946 року тут був знайдений скарб, що містив ранні вироби із золота, слонової кістки і бронзи. Деякі предмети, прикрашені рельєфними зображеннями людей і тварин, відносяться до мікенської епохи (1400 — 1200 роки до н. е.). Це найстародавніші зроблені на Делосі знахідки, пов'язані з святилищем. З північного сходу храм Аполлона оточували збудовані по дузі п'ять невеликих будівель у вигляді храмів (ймовірно, скарбниці, де зберігалися приношення). Довга будівля незвичайної архітектури, що іменується в літературі «портиком Биків», розташована на схід від храму Аполлона, а уздовж північної сторони священної ділянки височіє довга колонада з двома крилами, побудована одним з македонських царів, швидше за все Антигоном Гонатом, біля середини 3 століття до н. е. Було також безліч менших будівель, а також монументів і статуй, найчудовішою з яких була колосальна мармурова статуя Аполлона 6 століття до н. е., дар жителів острова Наксос. Збереглися величезний постамент цього пам'ятника з присвятним написом і два великі уламки самої статуї. На північ від святилища на західному березі Священного озера (нині осушеного) знаходилася тераса Левів, на якій підносилися дев'ять архаїчних статуй левів з наксоського мармуру, ймовірно, також дар жителів Наксоса. П'ять статуй, які були знайдені при розкопках, повернено на постаменти, шосту відвезли до Венеції ще в 17 столітті. Дві великі будівлі на південь і північний захід від озера відносяться до епохи розквіту торгівлі на Делосі, тобто до кінця 2 століття до н. е. Між озером і гаванню близько 210 року до н. е. була зведена унікальна за проектом багатоколонна базиліка, що використовувалася торговцями. Ще далі від озера на північ — руїни стадіону і гімнасія. На південь від священної ділянки розташовуються житлові квартали, по руїнах можлива реконструкція багатьох будинків з розташованими навколо внутрішнього дворика приміщеннями. Будинки були прикрашені мозаїками і розписами, що збереглись у великих кількостях. На південній околиці району на початку 3 століття до н. е. був збудований театр просто неба. Амфітеатр перетворився на руїни, але добре збереглася мармурова стіна, що оточувала його. На вершині гори Кінф було святилище Зевса і Афіни. Нижче — священний грот із склепінням з крупних гранітних блоків. Ймовірно, тут було стародавнє святилище Аполлона, відновлене в 3 столітті до н. е. На західному схилі гори — святилища іноземних богів, засновані торговцями з різних країн Середземномор'я. Зокрема, тут були три культові ділянки Серапіса і один — Ісіди, а також декілька будівель, відведених для поклоніння єгипетським богам. Було і святилище сирійських богів з невеликим театром, і Кабіріон, присвячений містеріальному культу самофракійських богів, а також багато інших вівтарів і храми менш відомих божеств. Див. також Аполон Афінський морський союз Мозаїки з Делоса Примітки Джерела Словник античної міфології. — К.: Наукова думка, 1985. — 236 сторінок. Енциклопедія Кругосвіт [Архівовано 5 квітня 2008 у Wayback Machine.](рос.)