Сікіон

Сікіон (грец. Σικυώνα) — давньогрецький поліс на північному сході Пелопоннесу, в глибині Коринфського затоки, між річками Асоп і Геліссон. Назва Назву можна перекласти як «огіркове місто». На початку називалося Егіалея на честь міфічного царя Егіалея Історія Місто було заселене уже в епоху пізньої бронзи. У мікенську епоху, за словами Євсевія, Сікіоном правила лінія з 26 міфічних царів, а потім 7 жерців Аполлона. Список царів, наведений Павсанієм, містить 24 царі, починаючи з автохтонного Егіалея. Згадується в «Іліаді», як місто підвладне Агамемнону, царю Мікен, від яких він був віддалений на відстань всього близько 18 км. Первісно Сікіон було заселено іонійцями. Місто мікенської епохи після дорійського вторгнення, згідно з переказами, було засноване наново Фалком, сином Темена, правителя Аргоса. З цього часу до іонійської триби егіалеїв були приєднані 3 дорійські триби — гіллеїв, діманів та памфілів, і сама столиця, що називалася до завоювання Егіалеєю, стала іменуватися Сікіоном. Нащадків неаристократичного автохтонного населення, що обробляли землю, зведено до становища рабів — коринефори або катоканофори, схожого зі становищем спартанських ілотів. Протягом кількох століть сюзеренство Аргосу зберігалося до 676 року до н.е. Боротьба аристократії з громадою, яка в Сікіоні, як і в більшості давньогрецьких міст, була більша за чисельністю, але слабшою із влаштування та виховання, закінчилася піднесенням аристократичного роду егіалейских Орфагоридів. Засновник династії Орфагор отримав владу, як військовий стратег, який провів успішну військову компанію. Він відомий справедливим і законослухняним правлінням. Під час його правління в 648 до н. е. його брат Мирон I вийшов переможцем колісничних змагань в Олімпії і побудував там скарбницю з написом «Від Мирона і жителів Сікіону». Потім правив син Мирона I — Аристонім. Мирон II, син Аристоніма був убитий своїм братом Ісодамом. Але найбільшу популярність здобув інший брат Мирона II — Клісфен (близько 596—565 рр. до н. е.). Він зіграв важливу роль у Першій Священної війні. Викорінювати в Сікіоні культ героя Адраста, тому що він походив з ворожого тоді Сікіону Аргоса, і насаджував натомість культ Діоніса, що можливо, сприяло зародженню давньогрецької трагедії, та героя Меланіппа. Тиранія в Сікіоні була скинута в 555 до н. е. (останній тиран — Есхін) за участю Спарти і в місті було встановлено республіканське правління. Місто славилосяся своїми ремісниками та митцями. Як місце проживання скульпторів Діпоена та Скілліда, він здобув перевагу в різьбленні по дереву та бронзових виробах, які досі можна побачити в архаїчних металевих облицюваннях, знайдених в Олімпії. Його кераміка, яка нагадувала коринфський посуд, експортувалася до Етрурії. За повідомленнями Плінія Старшого і Павсанія близько 580—577 рр. до н. е. в Сікіоні учнями легендарного Дедала була заснована художня школа. Греки також стверджували, що в Сікіоні відбулося відкриття живопису. Сікіон став союзником Спарти на понад століття. Після падіння тиранів їхні інституції проіснували до кінця VI століття до н.е., коли було відновлено панування дорійців, можливо, завдяки посередництву Спарти під керівництвом ефора Хілона, і місто було включено до Пелопоннеського союзу. Відтоді його політику зазвичай визначала Спарта або Коринф. Під час перських війн сікіонці брали участь з 15 триремами в битві при Саламіні та з 3000 гоплітами в битві при Платеях. На Дельфійській Зміїній колоні, що святкувала перемогу, Сікіон був названий на п'ятому місці після Спарти, Афін, Коринфа та Тегеї. У вересні 479 року до н.е. сікіонський контингент хоробро бився в битві при Мікалі, де вони втратили більше людей, ніж будь-яке інше місто. У V столітті до н.е., Сікіон страждав від торгового суперництва Афін у західних морях і неодноразово зазнавав нападів з боку ескадрилей афінських кораблів. Сікіонці провели дві битви проти афінян у 455 році до н. е. і 453 році до н. е. Під час Пелопоннеської війни Сікіон був на боці Спарти. Під час афінської експедиції на Сицилію, сікіонці надали 200 гоплітів під командуванням свого командира Саргея до сил, які звільнили Сіракузи. У 418 році до н.е.спартанці тут встановили крайню олігархію, при якій вся повнота влади належала невеликому колу осіб, що спирався не так на підтримку мас, як на військову міць спартіатів. На початку IV ст. до н.е., у Коринфській війні, Сікіон знову став на бік Спарти та став її базою для операцій проти союзних військ навколо Коринфа. У 369 році до н. е. Сікіон було захоплено фіванцями. З 368 по 364 рік до н.е. Сікіоном правив Евфрон, який спочатку виступав за демократію, але потім став тираном. Евфрон був убитий у Фівах групою сікіонських аристократів, але його співвітчизники поховали його в рідному місті та продовжували шанувати як другого засновника міста. Протягом IV століття до н.е. місто досягло свого розквіту як центр мистецтва: його школа живопису здобула славу за часів Евпомпа та приваблювала великих майстрів Памфіла та Апеллеса як учнів, тоді як Лісіпп та його учні підняли сікіонську скульптуру до рівня, який навряд чи можна було перевершити деінде в Греції. Тиран Аристрат, друг македонської царської родини, замовив у художника Мелантія зображення себе поруч із богинею перемоги Нікою на колісниці. У цей період Сікіон був безперечним центром грецького живопису, а його школа приваблювала відомих художників з усієї Греції, включаючи Апеллеса та Павсія. У 323 році до н.е. Евфрон Молодший, онук тирана Евфрона, відновив демократію, але невдовзі був завойований македонцями під час Ламійської війни. Коли македонського полководця Александра було вбито в Сікіоні в 314 році до н.е., його дружина Кратесиполіда взяла під свій контроль місто та правила ним 6 років, поки єгипетський цар Птолемей I Сотер не спонукав її передати його єгиптянам. Між 308 і 303 роками до н.е. Сікіоном правили два птолемеївських стратеги — спочатку Клеонід, а потім Філіп. У 303 році до н.е. Сікіон було захоплено Деметрієм Поліоркетом, який зруйнував стародавнє місто на рівнині та переніс його на акрополь, збудувавши там нову стіну. Нову агору прикрашала «Розписана стоя», що приписується коханці царя Ламії, флейтистці. На короткий час місто називалося «Деметрія», але зрештою стара назва взяла гору. Деметрій залишив залогу у акрополі для контролю над містом, а стратег Клеон 300 року до н.е. встановив ще один тиранічний режим. 280 року до н.е. його вбили два суперники, Євтідем і Тімоклід, які стали новими спільними тиранами Сікіону. Їхнє правління закінчилося, ймовірно, приблизно на початку Хремонідської війни у ​​267 році до н.е., коли їх вигнав народ, який обрав свого лідера Клінія для управління містом на демократичних засадах. Двома ієромнемонами (магістратами) були Сосікл та Евтідам, відомі з напису в Дельфах. Найважливішим досягненням демократичного уряду було будівництво гімназії, яка приписується Клінію. У той же час Ксенократ Сікіонський опублікував свою історію мистецтва, яка сприяла поширенню слави Сікіону як безперечної столиці античного мистецтва. Цього разу демократія проіснувала не більше кількох років, і у 264 році до н.е. Клінія було вбито своїм родичем Абантидом, який встановив свою тиранію. У 252 році до н.е. останнього вбили два ритори, Арістотель Діалектик та Дейній Аргоський, але батько Абантида, Пасей, взяв на себе владу, але після короткого правління його вбив інший суперник на ім'я Нікокл. У 251 році до н.е. Арат Сікіонський, син Клінія, нічним штурмом завоював місто та вигнав тирана. Арат відновив демократію, відкликав вигнанців та приєднав своє місто до Ахейської ліги. Цей крок поклав край внутрішнім чварам, і Арат залишався провідною фігурою ахейської політики до своєї смерті в 213 році до н.е. Процвітання та мирний стан Сікіону були перервані лише етолійським набігом у 241 році до н.е. та невдалою облогою спартанського царя Клеомена III на початку 224 року до н.е. Як провідний член Ахейського союзу Сікіон залишався стабільною демократією до розпуску римлянами в 146 році до н.е. У цей період Сікіон постраждав від двох руйнівних землетрусів у 153 році до н. е. та 141 році до н. е. Знищення Коринфа 146 року до н. е. принесло Сікіону територію та головування над Істмійськими іграми; проте за часів Цицерона він глибоко загруз у боргах. За часів Римської імперії він був повністю затьмарений відновленими містами Коринфом і Патрами; За свідченням Павсанія Сікіон на сер. II ст. майже знелюднив. Але археологічні дослідження виявили римські крамниці, зруйновані землетрусом, що датується 400 роком. На початку існування Візантійської імперії Сікіон продовжував занепадати. Він став єпископською резиденцією і, судячи з його пізнішої назви «Еллада», ймовірно, став притулком для населення, яке шукало притулку від вторгнення слов'ян на Пелопоннес протягом VII століття. Після Четвертого хрестового походу 1204 року місто, тоді відоме як Базиліка, перейшло під контроль Ахейського князівства та стало частиною княжого володіння. Князь Вільгельм Вільярдуен збудував замок на вершині зруйнованого стародавнього акрополя, щоб доповнити оборону Коринфа. До 1369 року багато сіл поблизу Базиліки було залушено через набіги турецьких піратів. Разом з Коринфом Базиліку придбав флорентієць Нікколо Аччаюолі, який перебував на анжуйській службі, від якого вона перейшла до Донато Аччаюолі в 1362 році. Син Донато, Анджело Аччаюолі, до 1372 року заклав Коринф і Базиліку своєму двоюрідному брату Неріо I Аччаюолі, майбутньому Афінському герцогу. Коли Неріо помер у 1394 році, Коринф і Базиліку успадкувала його донька, Франческа Аччаюолі, яка вийшла заміж за Карла I Токко, пфальцграфа Кефалонії та Занте. Ці положення оскаржувала інша дочка Неріо, Бартоломея Аччаюолі, та її чоловік, морейський деспот Феодор I Палеолог. Після подальшого конфлікту Франческа та Карло змогли зберегти лише Базиліку та Мегару, тоді як Коринф перейшов до деспота Теодора. Зрештою, деспот Феодор II Палеолог захопив Базиліку в 1427 році, поряд з іншими здобутками з Ахейського князівства Ахайя. Османські війська захопили Коринф і Базиліку, а також інші міста та фортеці північної Мореї, в 1458 році. Поруч із місцем стародавнього та середньовічного Сікіона розташоване село, яке до 1920 року називалося Базиліко. Зараз воно називається Сікіон, що відображає назву стародавнього міста. Відомі сікіонці Див. також Лафай (скульптор) Джерела Велика радянська енциклопедія Sicyon(англ.) The most ancient Greek city state - The cradle of art(англ.) Sicyon(англ.)