NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Igreja do Aquiropeto

A Igreja do Aquiropeto (em grego: [Παναγία] Ἀχειροποίητος; romaniz.: [Panagía] Acheiropoíetos) é uma igreja bizantina do século V situada em Salonica, na Grécia. Localiza-se no centro da cidade, na sua rua Santa Sofia em oposição a Praça Macedonômaco. É integrante dos Monumentos Paleocristãos e Bizantinos de Salonica da lista de Patrimônio Mundial da Unesco desde 1988. História e descrição A Aquiropeto foi datada através de seus tijolos e mosaicos ca. 450-470, o que fez-a talvez a mais antiga das igrejas sobreviventes da cidade. Foi modificada no século VII novamente nos séculos XIV-XV. Conhecida como a Panágia Teótoco dos tempos bizantinos, é dedicada a Maria. Seu nome atual é atestado pela primeira vez em 1320, presumivelmente em honra a um ícone Aquiropeto ("não feito por mãos [humanas]") da Panágia Hodegétria abrigado ali. Fontes bizantinas indicam que o culto do santo patrono da cidade, São Demétrio, também foi praticado ali. O edifício é uma basílica de três naves, cerca de 28 m de largura e 36,5 m de comprimento, com um telhado de madeira. Sua extremidade oriental é uma abóbada semicircular, enquanto a extremidade ocidental é um nártex, flanqueado por torres, e traços de um exonártex sobrevivem. As três naves são separadas por colunas, enquanto as duas naves laterais tem galerias sobre elas. Na extremidade oriental da nave lateral norte, um capela bizantina média dedicada a Santa Irene está anexa. No canto noroeste da basílica, a escadaria levando para as galerias sobrevive. A entrada atual está numa abertura com três arcos (tríbelo) que conectam o nártex com a nave principal, enquanto no lado sul há um entrada monumental, que provavelmente conectou a igreja com a via pública do período bizantino. Outro pequeno edifício adjacente no lado sul foi identificado como o batistério da igreja. O telhado moderno é mais baixo que o original, onde a seção acima da nave central foi elevada para permitir que luz entre. As porções sobreviventes da rica decoração interior original da igreja incluem particularmente finos capiteis jônios do século V duma oficina constantinopolitana, colunas de mármore tessálio verde do tríbelo, e original pavimento de mármore preconésio da nave central, e fragmentos dos mosaicos decorativos do século V. Ricos, mas danificados, afrescos do começo do século XIII descrevendo os Quarenta Mártires de Sebaste adornam a lateral sul. Abaixo do atual pavimento da nave norte, três camadas de mosaicos de chão de termas romanas anteriores foram descobertos. Após a conquista otomana da cidade em 1430, o Aquiropeto foi a primeira igreja a ser convertida em uma mesquita, pelo próprio sultão Murade II (r. 1421–1451). Ao longo do período otomano, permaneceu a principal mesquita da cidade sob o nome de Mesquita Velha (em turco: Eski Camii). Uma inscrição de Murade sobrevive na colunada norte, sobre a 18ª coluna do leste. Galeria Referências Bibliografia
Cerkev Ahejropoeta (Solun)

Cerkev Ahejropoeta (Grško: [Παναγία] Ἀχειροποίητος) je vzhodnorimska cerkev v Solunu zgrajena v 5. stoletju. Zgodovina in opis Opeke in mozaiki cerkve so datirani v leta 450 do 470, kar predstavlja cerkev kot najstarejšo ohranjeno v mestu. Dograjena je bila v 7. in ponovno v 14. stoletju. V vzhodnorimskem obdobju je bila znana tudi kot cerkev Matere Božje, in je posvečena Mariji. Ime Ahejropoetos ("ne narejen z rokami") se prvič omenja leta 1320, ko naj bi bila v cerkvi hranjena čudodelna ikona. Viri omenjajo tudi, da je v cerkvi potekal kult čaščenja svetnika pokrovitelja Soluna svetega Demetrija. Zgradba je triladijska bazilika z leseno streho, široka 28 metrov in dolga 36.5 metrov. Na vzhodni strani cerkve je polkrožni oltarni prostor, na zahodni strani pa narteks, ki ga obdajata dva stolpa. Obstajajo tudi sledovi nekdanjega eksonarteksa. Ohranjeni deli notranje opreme antične cerkve vsebujejo kakovostne jonske stebre iz 5. stoletja narejene v konstantinopelski delavnici, kot tudi zelene tesalijske marmorne stebre, ki tvorijo monumentalen vhod. V osmanskem obdobju je bila ta cerkev prva, ki je bila l. 1430 spremenjena v mošejo, in je služila kot glavna mošeja Soluna pod imenom "stara mošeja".
Церква Ахіропіїтос

Церква Ахіропіїтос, або коротко Ахіропіїтос (грец. [Παναγία] Ἀχειροποίητος) — ранньохристиянська базиліка в місті Салоніки, Греція, віднесена до 5 століття. 1988 року серед інших ранньохристиянських і візантійських пам'яток Салонік включена до переліку об'єктів Світової спадщини в Греції. Історія Церква Ахіропіїтос — одна з найдавніших збережених до нашого часу ранньохристиянських базилік. Побудована вона на місці руїн римської споруди, мармурова підлога якого виявлена під східним схилом базиліки. Ймовірно, це був комплекс суспільних лазень, частина якого зайняла церква (східна і північна частини лазень продовжували використовуватися за призначенням після заснування храму). Згідно з написами, залишеними на цеглаах, використаних під час будівництва базиліки, її спорудження датується 447—448 роками. Це датування також підтверджує мозаїчний напис, виявлений біля південного склепіння — в ній згадується Андреас, який зробив значні пожертви для храму. Цей Андреас ототожнюється зі священиком, який представляв архієпископа Салонік на Халкідонському соборі і від імені якого 13 жовтня 451 року поставив свій підпис на актах Собору. Базиліка стала першою церквою Салонік, оберненою на мечеть після турецького завоювання. Султан Мурад II після захоплення міста 1430 року наказав створити напис на одній з мармурових колон північного схилу церкви: Назва «Ахіропі]тос», що в перекладі з грецької буквально означає «Нерукотворний», стала поширеною в 12 столітті. Ймовірно, вона походить від ікони Богородиці, що перебувала в церкві і вважалася чудотворною, нерукотворного походження. Архітектурні особливості Базиліка має дерев'яну покрівлю з трьома скатами. Центральний скат, довжиною близько 37 метрів і шириною 15 метрів, зі східного боку закінчується аркою у формі півкулі, яка утворює вівтарну частину храму. Спочатку церква була оточена двором з колонадою, яка доєднувалась із заходу до зовнішньої нави (збереглися лише сліди зовнішньої нави на західній стіні). До центру південної стіни прибудований приділ. Аналогічно йому побудований боковий вівтар на східному закінченні північного скату базиліки, який був відреставрований в 20 столітті. Внутрішнє оздоблення Середня частина базиліки огороджена монолітними колонами, що не мають вертикальних жолобків. Капітелі колон відносяться до коринфского ордеру і мають два ряди листя, схожих на мереживо. Їх створення відносять до періоду правління імператора Феодосія Великого. Імовірно, вони були взяті з давнішої споруди. На внутрішній частині склепіння і на колонаді збереглися мозаїчні полотна, на яких на золотому тлі зображені рослинні сюжети і птахи. На південному схилі над колонадою збереглися фрески початку 13 століття, на яких зображені до пояса або в повний зріст сорок Севастійських мучеників. На фресках помітні сліди руйнувань, завданих їм у період турецького панування. Примітки Джерела Папахатзис Н. Памятники Салоник. ISBN 960796405-5 http://odysseus.culture.gr/h/2/gh251.jsp?obj_id=6970 [Архівовано 1 травня 2021 у Wayback Machine.](англ.)
Third Cemetery of Athens

The Third Cemetery of Athens (Greek: Τρίτο Νεκροταφείο Αθηνών, Tríto Nekrotafeío Athinón) is a cemetery located in the Aspra Chomata district of Nikaia. It is located at the junction of Thebes and Petros Ralli avenues and its central entrance is on Kavkasou street. The area of the cemetery is part of the Municipality of Nikaia-Agios Ioannis Renti and administratively falls under the Municipality of Athens. It is the largest cemetery in the Balkans, with more than 27,000 burial monuments. It is also considered important because several famous Greeks are laid to rest there. In its northwestern part, at the height where the boundaries of the municipalities of Nikaia, Korydallos, Agia Varvara and Aigaleo, it also includes a Jewish cemetery, the second overall cemetery of the Jewish community in Athens. In the surrounding area within the cemetery, there are monuments to the victims of the Executions of Kokkinia and the Aigaleo massacre, respectively. Near the cemetery are the Nikaia Municipal Gymnasium, the D.A.K. Nicaea "Plato" and the General Hospital of Nicaea Piraeus "Agios Panteleimon". References External links Media related to Third Cemetery of Athens at Wikimedia Commons Third Cemetery of Athens at Find a Grave
Grab der Genien (Mykene)

Das sogenannte Grab der Genien (griechisch Τάφος των Δαιμόνων) ist ein Tholosgrab in Mykene. Es wird auch Grab der Dämonen und Grab des Orestes genannt und liegt etwa 600 m westlich der Oberburg von Mykene. Es ist wie das Schatzhaus des Atreus noch komplett erhalten. Es ist das früheste der drei Gräber der dritten Tholos-Gruppe nach Alan Wace in Mykene. Benannt wurde das Grab nach Platten aus Glaspaste, die in dem Grab entdeckt wurden, die mit Genien verziert waren. Das Grab wurde 1896 von dem griechischen Archäologen Christos Tsountas entdeckt und von Alan Wace näher untersucht. Das Grab der Genien wurde um 1300 v. Chr. während des Späthelladikums (SH III B) errichtet. Der Dromos ist im Gegensatz zu dem Schatzhaus des Atreus nur aus kleinen, unbearbeiteten Feldsteinen errichtet. Der Torgang (Stomion) ist von zwei großen Decksteinen überdacht. Darüber befindet sich ein Entlastungsdreieck, das die Hauptlast auf die Seitenwände ablenkt, um so die Decksteine zu entlasten. Die Verkleidung dieses Entlastungsdreiecks ist bis heute sowohl innen als auch außen erhalten. Das Kuppelgrab selbst hat einen Durchmesser von 8,40 m und eine Höhe von etwa 8 m. Es wurde aus 30 Lagen waagerecht übereinander gemauerten Steinen ohne Verwendung von Mörtel in Form eines Bienenkorbs errichtet. Durch die Schichtung der Blöcke, die immer weiter nach innen versetzt sind, ergibt sich ein sogenanntes Falsches Gewölbe. Wie das Schatzhaus des Atreus wurde es aus Konglomeratgestein, das an Ort und Stelle vorkommt, errichtet. Im Innern erkennt man mehrere Gräber, die in den Boden gegraben wurden und mit dicken Decksteinen abgedeckt wurden. Die Gräber wurden bereits in der Antike ausgeraubt. Die Bezeichnung Grab des Orestes ist völlig unbegründet gewählt. In der griechischen Mythologie starb Orestes in Arkadien und wurde in Tegea begraben. Außerdem wurde das Grab über 100 Jahre vor dem Tode dieses Herrschers, der, wenn es sich bei Orestes nicht um eine rein fiktiver Person handelt, vermutlich ins 12. Jahrhundert v. Chr. zu datieren ist, errichtet. Etwa 70 m östlich des Grabes der Genien gibt es einige Schachtgräber. Literatur Richard Speich: Peloponnes. 2. Auflage. W. Kohlhammer, Stuttgart / Berlin / Köln 1989, ISBN 3-17-010031-9, S. 129. George E. Mylonas: Mykene. Ein Führer zu seinen Ruinen und seine Geschichte. Ekdotike Athenon, Athen 1993, ISBN 960-213-213-2, S. 83. Weblinks Μυκήνες (Mykene). Abgerufen am 22. April 2014 (griechisch). Einzelnachweise
Tumba de los genios

La tumba de los genios (en griego, τάφο των Δαιμόνων), también llamada tumba de Orestes,​ es una tumba abovedada del yacimiento arqueológico de Micenas (Grecia) que ha sido datada entre el Heládico Reciente IIB y el Heládico Reciente IIIA (hacia 1400-1250 a. C.)​​ Se encuentra a unos 600 m al oeste de la acrópolis de Micenas. La alusión a los genios de su nombre se debe a que en su interior fueron encontradas unas placas donde se representaban unos seres con rasgos híbridos de personas y animales que suelen aparecer en diferentes manifestaciones de arte micénico a los que se suele denominar como genios. Por otra parte, sobre la atribución del nombre alternativo de Orestes, el mítico hijo de Agamenón de Micenas, hay que decir, sin embargo, que existía la tradición de que este personaje estaba enterrado en Tegea, en la región de Arcadia,​ y de que posteriormente sus huesos se trasladaron a Esparta.​ Descubrimiento y descripción El descubrimiento de esta tumba se produjo en 1896 en excavaciones arqueológicas dirigidas por Christos Tsountas.​ Consta de un dromos de 16,60 m de largo y 2,60 m de ancho.​ En la entrada tiene un triángulo de descarga y destaca el tamaño de su dintel interior.​ La cámara tiene un diámetro de 8,4 m. Su cúpula se alza a unos 8 m de altura. En el suelo había tres fosas que fueron encontradas vacías.​ Alguna de sus características la relacionan con la tumba de Atreo y con la tumba de Clitemnestra​ pero entre las diferencias, además del menor tamaño de la tumba de los genios, se puede advertir que los muros del dromos de esta están formados por piedras de pequeño tamaño sin trabajar.​​ En los trabajos arqueológicos se encontraron varias placas de pasta de vidrio que muestran a «genios» ofreciendo libaciones. Se ha sugerido que estos genios podrían estar relacionados con divinidades egipcias por su forma de cocodrilo. Estos personajes son similares a los que aparecen en un famoso anillo de oro encontrado en Tirinto.​ También se encontraron cuentas, rosetas y otros adornos de materiales como oro, pasta de vidrio, bronce, plata, marfil, cornalina, y terracota.​​ Referencias
Casa de les Teules

La Casa de les Teules és un edifici rectangular monumental de l'edat del bronze antic, descoberta al 1952 al jaciment arqueològic de Lerna, a Argòlida, al sud de la Grècia continental. És important per diverses característiques arquitectòniques, avançades per a la seua època, sobretot pel seu sostre cobert amb teules d'argila cuites, que dona nom a l'edifici. L'estructura data del període hel·làdic inicial II (2500-2300 ae). De vegades s'ha considerat que era l'habitatge d'un membre de l'elit de la comunitat, un protopalau o un centre administratiu. També s'ha suggerit que fora una estructura comunitària. La seua funció exacta encara no es coneix per no haver-se trobat cap element que n'indique l'ús específic. En qualsevol cas, és considerada un dels precedents del palau micènic. L'edifici pertany al tipus de "casa de corredor": consta de dos pisos amb escala interior. La planta superior devia tenir almenys dues habitacions i estava coberta per una teulada inclinada de teules. Les parets estaven construïdes amb maons d'argila assecats al sol, sobre sòcols de pedra. Els enderrocs trobats al lloc contenien milers de teules de terracota que haurien caigut del sostre. Si bé és cert que s'han trobat posteriorment altres cobertes semblants com al lloc de l'hel·làdic inicial d'Akovitika a Messènia o a les ciutats micèniques de Gla i Midea, és cert que la seua utilització només es faria comuna en l'arquitectura grega al segle vii aC. El carboni-14 ha mostrat que el lloc fou finalment destruït per un incendi al s. XXII ae. Poc després, sobre els enderrocs, se n'anà formant com a úniques restes visibles, un túmul baix. Referències
Haus der Ziegel

Das Haus der Ziegel ist eine archäologische Stätte aus dem Frühhelladikum (= frühe Bronzezeit des griechischen Festlands) am südöstlichen Ortsrand von Lerna (Griechenland). Sie befindet sich heute unter einem Schutzdach und ist der Öffentlichkeit zugänglich. Das Gebäude Haus der Ziegel wies besondere architektonische Merkmale auf, wie ein aus gebrannten Ziegeln bestehendes Dach, das namensgebend war. Der Bau gehört zum Typus des sogenannten Korridorhauses. Das Gebäude wird in das Frühhelladikum II (2500–2200 v. Chr.) datiert und als Palast oder Verwaltungszentrum angesehen, wobei auch eine Funktion als Gemeindehaus vermutet wurde. Der genaue Verwendungszweck bleibt aufgrund eines Mangels an Kleinfunden unklar. Im Haus wurde jedoch eine ziemlich große Anzahl an Siegeln gefunden. Das Haus der Ziegel besaß einige Merkmale hohen technischen Standards, darunter eine auf die zweite Etage führende Treppe sowie ein ziegelgedecktes Dach, das in der klassischen Antike erst ab dem 7. Jahrhundert. v. Chr. in Griechenland verbreitet war, obwohl Ziegeldächer auch im frühhelladischen Akovitika und später in den mykenischen Fundorten Gla und Midea nachgewiesen wurden. An der Stätte gefundener Kulturschutt enthielt tausende von Terrakotta-Ziegeln, die einst das Dach bedeckten. Die Mauern des 'Hauses' wurden mit Lehmziegeln auf einem Steinfundament errichtet. Radiokarbonmessungen ergaben, dass der Platz im 22. Jh. v. Chr. durch ein Feuer zerstört wurde. Nicht lange danach wurde der Schutt über der Stelle als kleiner Tumulus aufgeschüttet. Literatur John L. Caskey: Lerna in the Early Bronze Age. In: American Journal of Archaeology, Bd. 72, Nr. 4 (Oktober 1968), Archaeological Institute of America, S. 313–316 (online, aufgerufen am 13. April 2016). John L. Caskey: Exvacations at Lerna. In: Hesperia: The Journal of the American School of Classical Studies at Athens. 1952-1953. In: Bd. 23, Nr. 1 (Januar – März 1954), S. 3–30 (online, aufgerufen am 16. April 2016). 1954. In: Bd. 24, Nr. 1 (Januar – März, 1955), S. 25–49 (online, aufgerufen am 16. April 2016). 1955. In: Bd. 25, Nr. 2 (April – Juni, 1956), S. 147–173 (online, aufgerufen am 16. April 2016). 1956. In: Bd. 26, Nr. 2 (April – Juni, 1957), S. 142–162 (online, aufgerufen am 16. April 2016). 1957. In: Bd. 27, Nr. 2 (April – Juni, 1958), S. 125–144 (online, aufgerufen am 16. April 2016). 1958-1959. In: Bd. 28, Nr. 3 (Juli – September, 1959), S. 202–207 (online, aufgerufen am 16. April 2016). Einzelnachweise
House of the Tiles

The House of the Tiles is a monumental Early Bronze Age building (two stories, approximately 12 x 25 m) located at the archaeological site of Lerna in southern Greece. It is notable for several architectural features that were advanced for its time during the Helladic period, notably its roof covered by baked tiles, which gave the building its name. The building belongs to the "corridor house" type. History Excavation The site was excavated during the early 1950s by the American School of Classical Studies under the direction of John Caskey of the University of Cincinnati. Structure The structure dates to the Korakou culture, also known as the Early Helladic II period (2500–2300 BC) and is sometimes interpreted as the dwelling of an elite member of the community, a proto-palace, or an administrative center. Alternatively, it has also been considered to be a communal structure, i.e., the common property of the townspeople. The exact function remains unknown due to a lack of small finds indicating the specific uses of the building. The house had a stairway leading to a second story and was protected by a tiled roof; it also contained storage areas. Debris found at the site contained thousands of terracotta tiles having fallen from the roof. Although such roofs were also found in the Early Helladic site of Akovitika and later in the Mycenaean towns of Gla and Midea, they only became common in Greek architecture in the 7th century BC. The walls of the "House of the Tiles" were constructed with sun-dried bricks on stone socles. Destruction Carbon-14 dating indicates that the House of the Tiles was finally destroyed by fire in the 22nd century BC. Not long after the destruction, the place was cleared in such a way as to leave a low tumulus over the site. The destruction of both the building and the building site was first attributed by John Langdon Caskey to an invasion of Greeks and/or Indo-Europeans during the Early Helladic III period. John Coleman, however, argued in 2000 that the elaborate structure of the tumulus built during the Early Helladic III period over the ruins of the House of the Tiles indicates a "showing of respect for their predecessors that one would not expect of invaders of a different culture." References Citations Sources
Casa de las Tejas

La casa de los Tejas es un edificio rectangular monumental de la Edad del Bronce Antiguo, descubierta en 1952 en el yacimiento arqueológico de Lerna, en la Argólida, al sur de la Grecia continental. Es importante por varias características arquitectónicas, avanzadas para su época, sobre todo por su techo cubierto con tejas de arcilla cocidas, que dio nombre al edificio.​ La estructura data del período heládico inicial II (2500-2300 a. C.). A veces se ha considerado que fuese la vivienda de un miembro de élite de la comunidad, un protopalacio o un centro administrativo. De forma alternativa, también se ha sugerido que fuese una estructura comunitaria, es decir, propiedad común de la gente del pueblo. Su función exacta no se ha podido conocer por no haberse hallado ningún elemento que indicara su utilización específica. En cualquier caso, es considerada uno de los precedentes del palacio micénico. El edificio pertenece al tipo de "casa de corredor", consta de dos pisos con escalera interior. La planta superior probablemente tuviera al menos dos habitaciones y estaba cubierta por un tejado inclinado de tejas. Sus paredes estaban construidas con ladrillos de arcilla secados al sol, sobre zócalos de piedra.​ Los escombros encontrados en el lugar contenían miles de tejas de terracota que habrían acabado cayendo desde el techo.​ Si bien es cierto que se han encontrado posteriormente otras cubiertas similares posteriormente como en el sitio heládico inicial de Akovitika en Mesenia o en las ciudades micénicas de Gla y Midea,​ es cierto que su utilización sólo se haría común en la arquitectura griega en el siglo VII a. C. El carbono-14 ha datado que el lugar fue finalmente destruido por un incendio en el siglo XXII a. C. Poco después de su destrucción, sobre los escombros, se fue formando como únicos restos visibles, un túmulo bajo.​ Referencias
Дом с черепицей

«Дом с черепицей» — археологический памятник раннего бронзового века у греческого города Лерна. Дом датируется раннеэлладским периодом II (2500—2300 гг. до н. э.), когда на территории Греции обитали пеласги и минийцы, и представляет собой дворец или административный центр, либо какое-то другое публичное здание. Поскольку в доме не обнаружены какие-либо предметы, более подробно уточнить его назначение не представляется возможным. Здание обладает рядом архитектурных особенностей, которые можно считать передовыми для своего времени, в первую очередь это крыша, покрытая плитками из обожжённой глины, от которых и произошло название здания. Здание относится к так называемому типу коридорных домов. В греческой архитектуре черепица получила распространение лишь в 7 в. до н. э., хотя черепичные крыши встречаются также на раннеэлладском объекте Аковитика и позднее в микенских городах Гла и Мидея. Археологический мусор, найденный на месте памятника, содержит обломки множества терракотовых плиток, упавших с крыши. Стены дома были выполнены из высушенных на солнце кирпичей с каменными сердечниками. В доме, помимо черепичной крыши, сохранилась лестница, ведущая на второй этаж. Датировка радиоуглеродным методом показала, что дом был разрушен огнём около XXII века до н. э. Вскоре после разрушения место было очищено таким образом, что над домом возник небольшой курган. Примечания
Ágios Ioánnis (Arcadie)

Ágios Ioánnis (grec moderne : Άγιος Ιωάννης) est une localité située dans le dème de Cynourie-du-Nord, dans le district régional d'Arcadie, dans la périphérie du Péloponnèse, en Grèce. Selon le recensement de 2021, elle compte 70 habitants. Notes et références Portail de la Grèce