NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Apartado de correos

Un apartado de correos, apartado postal o apartado aéreo es un servicio proporcionado por una oficina de correos, por el que se alquila una caja o sección con un número en la cual se puede depositar correspondencia o paquetes.​ Los apartados de correos son alquilados por una Oficina de Correos por término —meses o años— y precios que varían dependiendo del tamaño del buzón; usualmente a personas jurídicas, pero también personas naturales pueden acceder a ellos. Entre otras razones, se usan para no dar una dirección de correspondencia verdadera, logrando confidencialidad del destinatario,​ evitando también visitas indeseadas a domicilios particulares. En varias regiones, particularmente de África y el Oriente Medio, no hay algo tal como un servicio de correos puerta a puerta. Como ejemplo, al enviar un correo a una dirección de Namibia, este será devuelto al remitente con motivo «No se puede entregar», siendo necesario el uso de apartados para lograr recibir correspondencia. Para efectuar un envío a un apartado de correos es necesario especificar en el sobre algo similar a: En esta era digital, también existen los "apartados postales digitales" o "correo postal virtual" que permiten recibir correo físico digitalmente. Estos servicios proporcionan una dirección postal permanente y gestionan el correo, incluyendo el escaneo de documentos y el reenvío postal a cualquier ubicación. Facilitan la gestión online a través de un portal o una aplicación móvil mediante la digitalización del correo físico. Desde cualquier ubicación geográfica, se puede acceder de manera segura y fácil al correo físico, permitiendo a los usuarios optimizar su tiempo y evitar desplazamientos a una oficina postal. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Apartado de correos. Royal Mail’s PO Box product and pricing webpage
Boîte postale

Une boîte postale, appelée case postale en Suisse et au Canada, est un service proposé par les services postaux qui permet à son utilisateur de disposer d'une boîte nominative au bureau de poste, où le courrier est déposé. Ce service est notamment utile dans les pays où il n'existe pas de distribution porte à porte. Dans les pays disposant d'un tel service, les boîtes postales présentent l'avantage d'une distribution du courrier tôt le matin, avant la tournée du facteur. Dispositions par pays France En France, ce service est ouvert à tous, particuliers comme professionnels. Un numéro de boîte postale, à mentionner par les expéditeurs dans l'adresse postale de leurs envois, est attribué à chaque abonné, et une clé lui est remise. La boîte postale est un dispositif qui permet de distinguer l'adresse postale de l'adresse physique du destinataire. Rédaction de l'adresse Sur un courrier, dans l'adresse du destinataire, l'indication BP (le sigle) suivie d'un numéro indique qu'il doit être conservé dans le bureau de poste proche du destinataire, jusqu'à ce que celui-ci vienne l'y retirer. L'adresse à rédiger est celle de l'entreprise (avec éventuellement la mention CEDEX) : « Société Lajoie 320 rue de la République BP 9012312100 MILLAU CEDEX » Suisse En Suisse, ce service est ouvert à tous, particuliers comme professionnels. Un numéro de boîte postale, à mentionner par les expéditeurs dans l'adresse postale de leurs envois, est attribué à chaque abonné, et une clé lui est remise. La boîte postale est un dispositif qui permet de distinguer l'adresse postale de l'adresse physique du destinataire. Elle ne peut pas servir d'adresse anonyme. Rédaction de l'adresse Sur un courrier dans la partie adresse du destinataire, l'indication case postale doit figurer sur l'avant-dernière ligne. Il n'est nullement besoin de faire mention du numéro de la case postale ni d'autres précisions. L'adresse à rédiger est celle du destinataire : « Société Lajoie Rue de la Confédération 320 case postale1200 Genève » Références Voir aussi Articles connexes Poste restante Adresse postale Poste Boîte aux lettres Bibliographie Montréal, À. (2001). Bulletin n°18 de la société d'histoire postale du Québec. 15 décembre 1985, Montréal, Canada (p 214 et suivantes) Portail de l’écriture Portail des technologies
Postbus

Een postbus is een voorziening in veel landen om postzendingen op te slaan, die door de geadresseerde wordt gehuurd. De bijbehorende dienst van het postbedrijf voorziet de gebruiker van een afsluitbare kast of opslag van grotere hoeveelheden in de daaraan grenzende centrale ruimte. Aan een speciale balie kunnen de apart opgeslagen stukken tijdens kantoortijden worden opgehaald. Vroeger vond dit uitsluitend op het postkantoor plaats, tegenwoordig worden postbussen ook in daarvoor bedoelde gebouwen (veelal op industrieterreinen) ingericht. In Nederland is de functie van postkantoren overgenomen door winkels en PostNL Marketing & Sales B.V., die postbussen exploiteert, plaatst deze veelal in supermarkten en winkelcentra. Iedere postbus heeft een nummer, dat tegelijk het postadres vormt. Een postbusnummer bestaat uit minimaal één en maximaal vijf cijfers. De adressering van de meeste postbussystemen ziet er als volgt uit: postbus <postbusnummer> <postcode> <plaats> Afhankelijk van de postbusaanbieder kan het ook zijn dat het adres van de postbusaanbieder en het postbusnummer moeten worden vermeld. Postbussen worden voornamelijk door bedrijven gehuurd omdat die veel post ontvangen. Wie een postbus huurt krijgt, na legitimatie, de sleutels van de kast en kan de post in de postbus laten bezorgen. Als verzender van een poststuk is het niet mogelijk deze zelf in een postbus te doen. Er zullen altijd portokosten betaald moeten worden. Nederland Tot 1999 was de voorziening postbus in Nederland gratis. Een postbus geeft een bepaalde mate van anonimiteit, maar wie een rechtmatig belang heeft bij de gegevens van de postbushouder kan deze opvragen. Ingevolge de Postwet 2009 worden de gegevens ook aan andere aanbieders van postvervoer verstrekt voor het verlenen van toegang tot Postbussen. Verder exploiteert PostNL Marketing & Sales B.V. de gegevens en stelt ze ter beschikking aan charitatieve en commerciële organisaties. De postbushouder kan daar wel bezwaar tegen maken.
Skrytka pocztowa

Skrytka pocztowa – skrzynka zainstalowana w placówce operatora pocztowego, służąca do odbierania korespondencji. Jest udostępniana w wybranych placówkach i zamykana przez adresata na klucz. Można przez nią odbierać zwykłe przesyłki listowe oraz zawiadomienia o nadejściu przesyłek rejestrowanych i przekazów pocztowych (awiza). Używana jest szczególnie przez klientów, którzy otrzymują dużo korespondencji. Wykorzystywana jest też przez firmy, które z różnych powodów chcą całą korespondencję mieć w jednym miejscu (np. przy organizacji konkursów). Ze skrytek pocztowych mogą korzystać zarówno osoby prawne, jak i klienci indywidualni. Aby korzystać ze skrytki pocztowej, należy zgłosić się do wybranej placówki pocztowej, gdzie na podstawie pisemnego wniosku o udostępnienie skrytki następuje zawarcie umowy między pocztą a adresatem. Za pośrednictwem skrytki odbierane są te przesyłki, które zostały dokładnie na nią zaadresowane. Adres taki powinien zawierać: imię i nazwisko lub pełną nazwę adresata; numer skrytki; kod pocztowy oraz nazwę placówki pocztowej, w której udostępniona została skrytka. Na podstawie specjalnego oświadczenia do skrzynki mogą zostać doręczone również przesyłki adresowane na konkretnego odbiorcę. Przykładowy wzór adresowania na skrytkę pocztową: Jan Nowakskr. poczt. 12300–950 Warszawa 1 Pierwsze skrytki pocztowe w Polsce zainstalowano w 1879 w urzędzie pocztowym na Nowym Mieście w Kaliszu. Zobacz też poste restante paczkomat Przypisy
Абонементна скринька

Абоне́ментна скри́нька — скринька із засобами для запобігання несанкціонованому доступу, що встановлюється в об'єктах поштового зв'язку і орендується адресатом на визначений термін для одержання на його ім'я поштових відправлень, поштових переказів, періодичних друкованих видань. На відміну від абонентської поштової скриньки абонементна скринька міститься у філії поштового відділення, що забезпечує деяку анонімність, оскільки, окрім зазначення міста і номера абонентської скриньки, інформація про адресанта залишається нерозкритою. Джерело Закон України від 04.10.2001 № 2759-III «Про поштовий зв'язок» [Архівовано 3 вересня 2018 у Wayback Machine.] ГСТУ 45.029-2004. Зв'язок поштовий. Скриньки поштові. Загальні технічні умови. ДСТУ 4364:2004. Зв'язок поштовий. Скринька абонентська поштова. Шафа абонентська поштова. Шафа поштова з абонементними скриньками. Загальні технічні умови. Введений в дію 01.01.2006.
Нацинова къща

Нациновата къща или Емниет хан (на гръцки: Μέγαρο Νάτσινα, Εμνιέτ Χαν) е историческа постройка в град Солун, Гърция. Местоположение Сградата е разположена в южния квартал Горна Лададика (Ано Лададика), на улица „Едеса“ № 3, на ъгъла с „Викторио Юго“, между Стоа „Кирцис“ и Кирцис хан. Построена е в края XIX век и първоначално е собственост на богат турчин. До 1914 година в сградата се помещава Търговската камара. Години по-късно семейство Теодорос и Мелпомени Нацинас купуват къщата от Националната банка на Гърция в 1927 година и я ползват за своя резиденция. Къщата е триетажна и е сред най-високите в региона с обща площ от 163 квадратни метра. Една от характерните особености на сградата е стъкленият покрив с овална капандура и метални елементи. Отвън къщата на Нацинас е изящно украсена с изваяни женски фигури, които подпират корниза на покрива и еркер, на който е поставена фигура на лъвска глава. В богатата украса на сградата преобладава еклектичният стил. На фасадата все още е запазен стар български надпис. Могат да се четат думите „-сточно дружество“. Бележки
Карипиево имение

Карипиевото имение (на гръцки: Καρίπειο Μέλαθρο, катаревуса Καρίπειον Μέλαθρον, Карипион Мелатрон) е историческа сграда в Солун, Гърция. Сградата е един от най-забележителните примери за традиционна архитектура в града. Местоположение Имението е разположено в Горния град, на кръстовището на улиците „Олимпиада“ и „Филипос Драгумис“. История Сградата е построена през 1870 - 1880 година и според някои мнения е дело на архитекта Виталиано Позели. Собственост е на Абдурахман бей, син на Сюлейман и е седалище на солунския валия. През Балканските войни сградата се запалва, но огънят е овладян в приземния егаж. става собственост на гръцката държава. През 1928 година сградата е закупена за 425 000 драхми от търговеца на мебели С. Нотаридис и във фасадата са направени многобройни модификации. От наследника на Нотаридис сградата става собственост на лекаря Александрос Карипис. По негова инициатива 4-та ефория за съвременни паметници на Министерството на културата изготвя проект и осъществява реставрация на сградата. В нея до 2019 година е настанен Институтът за национални и религиозни изследвания, а след това офисът на архитектурната къща „Ърбън Соул“, която прави реставрация на интериора. През 1980 година сградата е обявена за национален паметник на културата. Архитектура Сградата е триетажна къща с двор, седем стаи и две рецепции. Тя е единственият тип с кръстосан покрив в Солун. Особен интерес представляват отделните морфологични елементи, като фалшивите пиластри с коринтски капители в ъглите на сградата и чардкът, украсените метални корнизи и декоративните розетки по фасадите. Интериорът е богато украсен. Стените имат декорация в два слоя. Първият слой се състои от линейни ленти, които опасват всяка страна на стаята, докато в четирите ъгъла на правоъгълника се има растителна тема. В долната зона на стаите декорацията е различна. Използват се различни нюанси на основния цвят. Вторият слой украса се характеризира с влиянието на ар нуво и вероятно е изпълнен при смяната на собствеността в края на 20-те години на XX век. Той представлява растителни обекти, обрамчени от спирали и извити форми. Интересна са и таванните изображения. Изпълнение на детайлите, спиралите, цветята и извивките са изпълнени с висока естетика. Бележки
Karipion Melathron

Das Karipion Melathron (griechisch Καρίπειον Μέλαθρον) war die Residenz des osmanischen Gouverneurs für die Region Makedonien in Selânik, dem heutigen Thessaloniki. Das Gebäude wurde durch den italienischen Architekten Vitaliano Poselli in den 1870er Jahren im Stadtteil Ano Poli errichtet. Poselli stand im Dienst des osmanischen Sultans Abdülhamid II. 1907 findet es sich in einem osmanischen Steuerverzeichnis als Residenz von Abdurrahman Bey, Sohn des Süleiman. Nachdem die Osmanische Armee in den Balkankriegen unterlegen war, ging das Gebäude in griechischen Besitz über. 1928 erwarb es S. Nottaridis für 425.000 Drachmen und nahm im Innenbereich zahlreiche Umbauten vor. 1980 wurde das Gebäude unter Denkmalschutz gestellt und der Innenbereich zwischen 1995 und 2003 durch das griechische Kultusministerium im Sinne des Erbauungszustands restauriert. Heute beherbergt das Gebäude das Institut für Nationale und Religiöse Studien. Weblinks Vorstellung des Gebäudes auf den Seiten des Instituts für Nationale und Religiöse Studien (griech.) Fotos des Gebäudes auf Flickr
Karipeion Melathron

Karipeio Melathro (Greek: Καρίπειο Μέλαθρο) is an Ottoman-period historical building in the center of Thessaloniki, Greece. It is located in the crossroad of Olympiados and Stefaniou Dragoumi streets. Its architect is the Italian Vitaliano Poselli. Karipio was the official residence of the then Selanik Prefect, who was the political representative of the Ottoman Empire in Macedonia. After Thessaloniki became part of Greece in 1912, the building became a property of the Greek State. In a 1980 decision, the Greek Ministry of Culture put Karipio under the status of its state protection. Today, the 4-stores building is the property of doctor Alexandros Karipis and home to the non-governmental Institute for National and Religious Studies. References
Karipeion Melathron

Il Karipeion Melathron (in greco Καρίπειο Μέλαθρο?) è un edificio storico di epoca ottomana nel centro di Salonicco, in Grecia. Si trova all'incrocio delle strade di Olympiados e F. Dragoumi. Il suo architetto è l'italiano Vitaliano Poselli. Il Karipeion era la residenza ufficiale dell'allora prefetto di Salonicco, che era il rappresentante politico dell'Impero ottomano in Macedonia. Le pareti interne e i soffitti sono decorati con motivi floreali e naturali. Dopo che Salonicco divenne parte della Grecia nel 1912, l'edificio divenne proprietà dello Stato greco. Con una decisione del 1980, il Ministero della Cultura greco ha posto il Karipeion sotto protezione statale. Oggi, l'edificio di 4 piani è di proprietà del dottor Alexandros Karipis e sede dell'Istituto non governativo di studi nazionali e religiosi, oltre che dello Urban Soul Project. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Karipeion Melathron
Латомски манастир

Латомският манастир „Свети Давид Солунски“ (на гръцки: Μονή Λατόμου) е православна църква в македонския град Солун, Егейска Македония, Гърция. От 1988 година е част от обектите на световното наследство на Юнеско като част от Раннохристиянските и византийските паметници в Солун. Църквата е параклис на манастира „Света Теодора“. История Главната манастирска църква (католиконът) е построена в края на V или началото на VI век върху по-стар римски храм и е посветен на Свети Езекиил. Католиконът се запазва до нашествието на османците и завземането на Солун и в 1430 година е превърнат в джамия, а стенописите са замазани. Наричана е Сулидже или Кераментин джами. В 1921 година отново става църква, посветена на Давид Солунски. Бележки
Latomos-Kloster

Das ehemalige Latomos-Kloster (griechisch Μονή Λατόμου, Moní Latómou) in Thessaloniki ist seit 1988 Teil des UNESCO-Welterbes (Frühchristliche und byzantinische Bauten in Thessaloniki). Es liegt am Hang unterhalb der Akropolis. Geschichte Der Name des Klosters geht auf die Steinbrüche in der Umgebung zurück. Die früher dem Erlöser geweihte Klosterkirche, deren Gründung sich in das 5. Jahrhundert zurückführen lässt, wurde mit dekorativen Mosaiken und Fresken verziert, die von einer anonymen, in einem Bericht des Abts des Klosters Akapníou aus dem 9. Jahrhundert als Theodora, Tochter des Kaisers Galerius, benannten Frau gestiftet wurden. Die Mosaiken wurden nach diesem Bericht während der Herrschaft von Kaiser Leo der Armenier wieder aufgefunden. Die Klosterkirche wurde im 12. Jahrhundert renoviert und in der Folge neu mit Fresken ausgemalt. Wohl im 16. Jahrhundert erfolgte die Umwandlung in eine Moschee (Σουλιτζέ oder Κεραμεντίν τζαμί), die im Jahr 1921 wieder zur christlichen Kirche wurde und damals ihren Namen Osios David erhielt. Bau Die in ihrer ursprünglichen Anlage quadratische Kirche mit halbkreisförmiger Apsis und einbeschriebenem griechischem Kreuz, dessen Arme Tonnengewölbe trugen, besaß eine flache Kuppel über der Vierung und vier Eckkuppeln. Die Kirche gilt als Vorläuferbau der Kreuzkuppelkirchen. Der Westteil der nur als Torso erhaltenen Kirche wurde wohl bereits im 16. Jahrhundert zerstört. Ausstattung Bedeutend ist das um 1921 freigelegte Mosaik aus der Erbauungszeit in der Apsis, das den auf dem Regenbogen thronenden bartlosen Christus in der Aureole darstellt, unter dessen Füßen die vier Paradiesströme in den Jordan münden, an den Seiten die Propheten Ezechiel und Habakuk. Die 1972 bis 1975 freigelegten Fresken in den Seitenschiffen stammen aus byzantinischer Zeit. Literatur A. Xyngopoulos: Το Καθολικόν της μονής Λατόμου εν Θεσσαλονίκη και το εν αυτώ ψυφιδωτόν. In: Archaiologikón Deltíon 12 (1929), 142–180. E. Tsigaridas: Μονή Λατόμου (Όσιος Δαβίδ). Thessaloniki 1987. Alexander Zäh: Sulla cronologia edilizia dell’ ‚Hosios David‘ a Salonicco. In: Quaderni friulani di archeologia, Bd. 12, Heft 1, 2002. Weblinks Website des Kulturministeriums (englisch) Einzelnachweise
Monastère de Latomou

Le monastère de Latomou (en grec moderne : Μονή Λατόμου) est un monastère byzantin du Ve siècle situé dans la ville haute de Thessalonique, en Grèce. Abritant un très bel exemple de mosaïques byzantines, il fait partie de la liste des 15 monuments paléochrétiens et byzantins de Thessalonique classés par l’UNESCO en 1988. Histoire Le monastère fut construit sur un ancien bâtiment romain, vraisemblablement à la fin du Ve siècle. Vers 830, Joseph l'Hymnographe visita les lieux. En 1430, après la prise de la ville par les Ottomans, le catholicon du monastère fut converti en mosquée. Les mosaïques furent redécouvertes en 1929 lors de la rénovation de la nouvelle église. Galerie Notes et références Voir aussi Bibliographie (en) Andrea Olsen Lam, « The making of an icon: "Christ of the Miracle of the Latomou" », dans The Eloquence of Art: Essays in Honour of Henry Maguire, Londres, Routledge, 2020, 474 p. (ISBN 978-1-351-18557-8, lire en ligne), p. 181–195. (en) Efthymios Tsigaridas, Latomou Monastery: (the Church of Hosios David), Thessalonique, Institute for Balkan Studies, 1988, 89 p. (en) Laura Nasrallah, Charalambos Bakirtzis et Steven J. Friesen, From Roman to Early Christian Thessalonikē: Studies in Religion and Archaeology, Cambridge, Harvard University Press, 2010, 350 p. (ISBN 978-0-674-05322-9, lire en ligne). (en) Wayne A. Meeks, In Search of the Early Christians: Selected Essays, New Haven, Yale University Press, 2008, 336 p. (ISBN 978-0-300-13010-2, lire en ligne), p. 230-250. Articles connexes monuments paléochrétiens et byzantins de Thessalonique Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Ressource relative à l'architecture : Liste du patrimoine mondial Portail du monachisme Portail de la Grèce Portail de l’architecture chrétienne Portail de l'Empire byzantin Portail du patrimoine mondial Portail du haut Moyen Âge
Igreja do Santificado Davi

Igreja do Santificado Davi (em grego: Όσιος Δαβίδ; romaniz.: Hosios David) é uma igreja do final do século V de Salonica, na Grécia. Nos tempos bizantinos, funcionou como católico (sede) do Mosteiro de Latomos (em grego: Μονή Λατόμου/Λατόμων) e recebeu rica decoração com mosaicos e afrescos, que foram renovados nos séculos XII-XIV; os exemplares sobreviventes são de alta qualidade artística. Durante o período otomano, o edifício foi convertido em uma mesquita (provavelmente no século XVI), até sua reconsagração como igreja ortodoxa em 1921, recebendo seu nome atual. Em 1988, foi incluída entre os Monumentos Paleocristãos e Bizantinos de Salonica da lista do Patrimônio Mundial da Unesco. Referências Bibliografia Kourkoutidou-Nikolaidou, E.; Tourta, A. (1997). Wandering in Byzantine Thessaloniki. [S.l.]: Kapon Editions. ISBN 960-7254-47-3
Hellenic Motor Museum

Das Hellenic Motor Museum ist ein privates Automuseum in Athen. Es wird von der Theodore Charagionis Foundation betrieben. Das Museum belegt die oberen Stockwerke des Einkaufszentrums Athenian Capitol. Gezeigt werden im Wechsel 110 Exponate der 294 Fahrzeuge umfassenden Sammlung. Zu den Objekten gehören: Abarth Fiat 750 Zagato Record Monza, American La France 1918, Aston Martin DB2, Austin “7” Opal Tourer, Chrysler Imperial 1959 von Robert Plant, DKW F12 Roadster Saxomat, Ferrari 308 GTS 1980 (jüngstes Fahrzeug), Lancia Aurelia 1953 von Lorenzo Bandini, Lincoln Sports Roadster L151 1927, Mercedes-Benz 300 SL Flügeltürer von Paul Newman, Super Two Ford 1962, Triumph 2000 1949, ungarisches Feuerwehrfahrzeug von 1896 (ältestes Fahrzeug), Voisin C4 Roadster, Willys Whippet 6 Roadster 1929. Das Museum befindet sich an der Ecke 3. Septemvriou/Ioullianou, nordwestlich des Archäologischen Nationalmuseums und der U-Bahn-Station Viktoria. Weblinks hellenicmotormuseum.gr
Hellenic Motor Museum

The Hellenic Motor Museum (Greek: Ελληνικό Μουσείο Αυτοκινήτου) is a car museum in Athens. It is owned by the Theodore Charagionis Foundation and opened in March 2011 (2011-03). The museum is situated in central Athens near the National Archaeological Museum, on the three top floors of the Athenian Capitol shopping mall. The collection of the museum consists of 300 cars of which about 110 are displayed periodically. The museum offers many other facilities such as a Formula 1 simulator, a road safety educational programme and an amphitheatre. See also List of museums in Greece External links Official website.
Museo Helénico del Motor

El Hellenic Motor Museum es un museo del automóvil situado en la ciudad de Atenas, Grecia.​ Es propiedad de la Fundación Theodore Charagionis y abrió sus puertas en marzo de 2011. El museo está situado en el centro de Atenas, cerca del Museo Arqueológico Nacional, en los tres últimos pisos del centro comercial ateniense Capitol. La colección del museo consta de 300 piezas, de las que alrededor de 110 se muestran de forma periódica. El museo ofrece muchas otras instalaciones como un simulador de Fórmula 1, programas educativos de seguridad vial o un anfiteatro. Fondos Sus colecciones están divididas por épocas, e incluyen: Coches antiguos Coches veteranos (Humber 10 HP, American La France o un Ford Modelo N) Coches de época (Voisin, Bugatti Type 44, Chrysler Imperial, Rolls Royce cupé, o un Nash Tourer entre otros) Coches post de época (Frazer Nash, BMW Camo 328, Adler Triumph, Rolls Royce Wraith, Bugatti Type 57 Ventoux, Delage D8 15S DHC, o Packard Standard Eight) Coches clásicos (Lagonda, Aston Martin, Daimler, Abarth, Ferrari, Facel Vega, Mercedes Benz, Bristol, Bentley...) Coches postclásicos (Aston Martin, Ferrari 365 GT4 BB, Iso Rivolta Lele, Jaguar E-Type, Morgan, Maserati Indy,...) y algunos coches modernos.​ Véase también Anexo:Museos del automóvil Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Museo Helénico del Motor. Web oficial del Hellenic Motor Museum