NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Gyáros

Gyáros (en grec moderne : Γυάρος) est une île aride et inhabitée de Grèce au nord dans l'archipel des Cyclades, proche des îles d'Andros et de Tinos, avec une superficie de 17,6 km2. Son point culminant est de 489 mètres. Elle est zone interdite et, par conséquent, il n'existe aucune liaison maritime. Histoire L'île est connue et identifiée depuis l'Antiquité. Elle était habitée ou, au moins, occupée temporairement au tournant de notre ère : « Auguste reçut une requête des habitants de Gyare qui le suppliaient humblement de les exempter de leurs excessives impositions, qui ne se montaient qu'à cent cinquante drachmes (...) ; mais Gyare était une petite île, ou plutôt un roc baigné par les flots de la mer Égée, où l'on ne trouvait ni eau fraîche ni aucune des nécessités de la vie, et qui servait de retraite à un petit nombre de malheureux pêcheurs. » Par ailleurs, toujours sous le règne d'Auguste, Gyaros fut un des principaux lieux d'exil. Bien plus tard, de 1948 à 1974, durant la dictature militaire, elle fut à nouveau un lieu de déportation et d'internement pour environ 22 000 dissidents politiques. Par la suite, le gouvernement grec a souvent utilisé l'île pour des manœuvres stratégiques. D'autre part, il a maintenu diverses infrastructures sur l'île en mémoire des victimes des déportations. Notes et références Voir aussi Articles connexes Makronissos Liens externes Ressource relative à la géographie : Digital Atlas of the Roman Empire Portail de la Grèce Portail des îles Portail de la mer Méditerranée
Jaros

Jaros (grčki: Γυάρος), ili Giaros, mali je grčki otok koji je danas nenaseljen. Ovaj mali otok leži u Egejima između većih otoka, Androsa, Tinosa, Sirosa, Kitnosa i Kee. Otok ima dužinu 8,5 km, a širina mu doseže blizu 4,5 km, tako da njegova površina dostiže veličinu od 37 km². Vegetacija je na otoku razvijena, otok je prilično brdovit, a njegova najviša točka iznosi 490 metara. Povijest Jaros je još u antičko vrijeme bio utočište odbjeglima s okolnih otoka. Od 2. svjetskog rata, a posebno za vrijeme pod grčkom vojnom huntom, 1967. do 1974. godine, otok je služio kao zatvor i mjesto internacije za političke zatvorenike. Od 1948. pa sve do 1974. godine, oko 22,000 ljudi bilo je eksportirano ili zatvoreno na ovome otoku. Danas grčka vlada često koristi ovaj otok za strateške vježbe, a većina objekata koji se nalaze na otoku služe kao spomenici na sjećanje onima koji su ondje propatili. Izvori Vanjske poveznice
Gyaros

Gyaros (Grieks: Γυάρος) is een Grieks onbewoond eiland, dat behoort tot de noordelijke Cycladen. Het ligt in het westelijk deel van de Egeïsche Zee. Het eiland heeft een oppervlakte van 23 km² en werd in de jaren 1967-1974 gebruikt als gevangeniseiland door de extreemrechtse Griekse militaire junta. Er werden 20.000 mensen gemarteld. Ook in de Romeinse tijd werden al mensen naar Gyaros verbannen. Eén van die bannelingen was de Stoicijnce filosoof Gaius Musonius Rufus, die in het jaar 65 n.Chr. naar dit rotsige eiland verbannen was. Na de dood van Nero in 68 n.Chr. verliet hij het eiland en keerde terug naar Rome.
Ярос

Я́рос, Йиарос, Гиарос (греч. Γυάρος) — небольшой необитаемый остров в Эгейском море, принадлежит Греции. Входит в общину (дим) Сирос — Эрмуполис в периферийной единице Сирос в периферии Южные Эгейские острова. Во времена Римской империи малолюдный, пустынный и скалистый остров был местом ссылки государственных преступников. В 65 г. императором Нероном в изгнание на остров был отправлен философ-стоик Гай Музоний Руф (вернулся из ссылки после смерти императора). В «Теории нравственных чувств» Адам Смит цитирует Эпиктета: Мне запрещено жить и в Риме, — и я не живу в нём. Мне приказано жить на диком маленьком острове Гиарос — и я живу и остаюсь на нем. Но в моем доме на острове Гиарос дымит: если дым можно перенести, то я останусь, но если он будет невыносимым, то я изберу жилище, из которого ни один тиран не в силах меня выгнать. С 1948 до 1974 год на острове находился концентрационный лагерь для левых политических диссидентов. География Входит в острова Киклады. Находится вблизи островов Андрос и Тинос. Остров занимает площадь около 23 км², длиною 8,5 и шириною 4 км. Население Примечания Ссылки Гиарос // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907. Gyaros, Island, Kyklades (англ.). www.gtp.gr. Дата обращения: 15 июля 2017. Архивировано 24 сентября 2015 года.
Јарос

Јарос, Гиарос, (грч. Γυάρος) је једно мало грчко острво које је данас ненасељено. Ово мало острво лежи у Егејима између већих острва, Андрос, Тинос, Сирос, Китнос и Кеа. Острво има дужину 8,5 km, а ширина му досеже близу 4,5 km, тако да његова површина достиже величину од 37 km². Вегетација је на острву добро развијена, острво је доста брдовито, а његова највиша тачка износи 490 метара. Координате: 37° 37' Сгш; 24° 43' Игд Јарос је још у античко вријеме био уточиште, одбјеглима са околних острва. Од Другог свјетског рата, а посебно за вријеме под грчком војном диктатуром, 1967. до 1974. године, острво је служило као затвор и мјесто интернације за политичке затворенике. Од 1948. па све до 1974. године, око људи 22.000 било је експортовано или затворено на овоме острву. Данас грчка влада често користи ово острво за стратешке вјежбе, а већина објеката који се налазе на острву, више служе као споменици на сјећање онима који су ту пропатили. Географија Види још Грчка острва Спољашње везе Информације о острву И Грчка је имала свој Голи оток (Б92, 12. јул 2017)
Nísos Gýaros

Nísos Gýaros är en ö i Grekland. Den ligger i prefekturen Kykladerna och regionen Sydegeiska öarna, i den sydöstra delen av landet, 100 km öster om huvudstaden Aten. Arean är 23,0 kvadratkilometer. 1948–74 fanns på ön ett fångläger, huvudsakligen för vänsterpolitiskt aktiva, där åtminstone 22 000 personer hölls fängslade. Terrängen på Nísos Gýaros är lite kuperad. Öns högsta punkt är 483 meter över havet. Den sträcker sig 5,0 kilometer i nord-sydlig riktning, och 8,6 kilometer i öst-västlig riktning. Kommentarer Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Nísos Gýaros.
Jónské ostrovy (kraj)

Iónské ostrovy (řecky: Περιφέρεια Ιονίων Νήσων) jsou jedním z krajů Řecka. Zahrnují území řeckých ostrovů v Iónském moři, které leží při západním pobřeží Řecka. Nepatří mezi ně ostrovy Kythéra, Antikythéra s přilehlými ostrůvky, které se historicky počítají k Iónským ostrovům, ale od roku 2006 jsou součástí kraje Attika. Hlavním městem Iónských ostrovů je Korfu. Rozloha kraje je 2 307 km² a žije v něm 200 726 obyvatel k roku 2021. Správní členění Od 1. ledna 2011 se kraj člení na 5 regionálních jednotek, které odpovídají ostrovům Korfu, Lefkáda, Ithaka, Kefalonia a Zakynthos Města Města s více než 1500 obyvateli jsou v tabulce. Ostrovy Ostrovy, které náleží ke kraji Jónské ostrovy, zachycuje tabulka: Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Jónské ostrovy na Wikimedia Commons Oficiální stránky periferie Iónské ostrovy
Ionian Islands (region)

The Ionian Islands Region ( eye-OH-nee-ən; Greek: Περιφέρεια Ιονίων Νήσων, romanized: Periféria Ioníon Níson, [periˈferia ioˈnion ˈnison]) is the smallest by area of the thirteen administrative regions of Greece located in the Ionian Sea. It comprises all the Ionian Islands except Kythera, which, although historically part of the island group, was separated and integrated to the Attica Region. Demographics The population of the Ionian Islands in 2011 was 207,855, decreased by 1.5% compared to the population in 2001. Nevertheless, the region remains the third by population density with 90.1/km2 nationwide, well above the national of 81.96/km2. The most populous of the major islands is Corfu with a population of 104,371, followed by Zante (40,759), Cephalonia (35,801), Leucas (23,693) and Ithaca (3,231). In 2001, the foreign-born population was 19,360 or 9.3%, the majority of which was concentrated in Corfu and Zante. Most of them originate from Albania (13,536). The fertility rate for 2011 according to Eurostat was 1.35 live births per woman. Economy The regional gross domestic product for 2010 was 4,029 million euros. The GDP per capita for the same year was 18,440 euros per capita which was lower than the national median of 20,481. However, the GDP per capita of Cephalonia and Zante, 23,275 and 24,616 respectively, was much higher than the national figure. Additionally, unemployment for 2012 was 14.7, the lowest among all Greek regions, and much lower compared to the national unemployment of 24.2. Tourism The region is a popular tourist destination. The airports of Corfu, Zante and Cephalonia were in the top ten in Greece by number of international arrivals, with 1,386,289 international arrivals for 2012, with Corfu being the sixth airport by number of arrivals nationwide, while Zante and Cephalonia also being in the top ten. Cephalonia Airport had the biggest increase nationwide by 13.11% compared to 2011, while Corfu had an increase of 6.31%. Administration The region was established in the 1987 administrative reform, comprising the prefectures of Corfu, Kefalonia and Ithaca, Lefkada and Zakynthos. With the 2010 Kallikratis plan, its powers and authority were redefined and extended. Along with West Greece and Peloponnese regions, it is supervised by the Decentralized Administration of the Peloponnese, West Greece and the Ionian Islands based at Patras. The region is based at Corfu and is divided into 5 regional units: Corfu (Kerkyra) Ithaca (Ithaki) Kefalonia Lefkada Zakynthos Historical population References External links Official website (in Greek)
Periferia de las Islas Jónicas

La periferia de las Islas Jónicas (en griego: Περιφέρεια Ιονίων Νήσων, romanizado: Periféreia Ioníon Níson) es una de las 13 periferias de Grecia. Está situada en el suroeste del país y compuesta por el archipiélago homónimo de las islas Jónicas, el grupo de islas costeras localizadas en el mar Jónico. Su capital es la ciudad de Corfú, situada en la isla homónima. Referencias
Îles Ioniennes (périphérie)

Les îles Ioniennes (en grec moderne : Περιφέρεια Ιονίων Νήσων) sont une périphérie de Grèce qui regroupe six des principales îles de l’archipel qui lui donne son nom, les six qui sont au large de la côte occidentale du pays : Corfou, Paxos, Ithaque, Céphalonie, Leucade et Zante. L’île de Cythère, bien que faisant partie de l'Heptanèse, est rattachée à la périphérie de l'Attique. Cette périphérie est divisée en cinq districts régionaux : Céphalonie ; Corfou ; Ithaque ; Leucade ; Zante. Depuis le programme Kallikratis de 2011, cette région fait également partie du Diocèse décentralisé du Péloponnèse-Grèce occidentale-Îles Ioniennes. Références Liens externes (el) Site officiel Ressource relative à la musique : MusicBrainz Portail de la Grèce
Periferija Jonski otoci

Periferija Jonski otoci (grčki: Περιφέρεια Ιονίων Νησιών, Periféria Ionia nisia) je jedna od trinaest grčkih periferija, nazvana po istoimenoj otočnoj skupini. Za ovu otočnu skupinu stariji naziv bio je Eptanisa (grčki: Επτάνησα = Sedam otoka), zato što je bila sastavljena od sedam većih otoka (uz puno manjih). Šest od tih sedam otoka tvori Periferiju Jonski otoci; Krf / Kerkira (Κέρκυρα) Paksos (Παξοί) Lefkada (Λευκάδα) Itaka (Ιθάκη) Kefalonija (Κεφαλλονιά) Zakintos (Ζάκυνθος) sedmi otok Kitera (Κύθηρα), spada pod periferiju Atika. (On je i zemljopisno već u Egejskom moru, dakle nije dio Jonskog mora) Za vrijeme Mlečana, otoci su imali venecijanska imena, tako je otok Kerkira, nazvan - Corfu, otok Itaka zvao se - Val di Compare, otok Kitera, nazvan je Cerigo, otok Lefkada je zvan - Santa Maura, a otok Zakintos zvan je Zante. Veći gradovi u periferiji Argostóli (Αργοστόλι) Krf (Κέρκυρα) Lefkáda (Λευκάδα) Zakintos (Ζάκυνθος) Pogledajte i ovo Jonski otoci Vanjske poveznice Periferija Jonski otoci Arhivirana inačica izvorne stranice od 23. svibnja 2010. (Wayback Machine)
Region Wyspy Jońskie

Region Wyspy Jońskie (nwgr. Περιφέρεια Ιονίων Νήσων, trl. Periféreia Ioníon Nī́son) – jeden z 13 regionów administracyjnych Grecji, usytuowany na zachodnim krańcu tego państwa, obejmujący swoim obszarem większą część archipelagu Wysp Jońskich bez wysp, zlokalizowanych u południowo-zachodnich wybrzeży Peloponezu (m.in. Kithira, Andikitira i Elafonisos). Poprzez wody Morza Jońskiego graniczy: od wschodu z regionem Epir i regionem Grecja Zachodnia, od północy z Albanią, a od zachodu z Włochami. Stolicą regionu jest miasto Korfu. Region Wyspy Jońskie podzielony jest 7 demosów, które tworzą 5 jednostek regionalnych: Jednostka regionalna Itaka ze stolicą w Itace Jednostka regionalna Korfu ze stolicą w Korfu Jednostka regionalna Kefalinia ze stolicą w Argostolionie Jednostka regionalna Leukada ze stolicą w Leukadzie Jednostka regionalna Zakintos ze stolicą w Zakintos Przypisy
Ilhas Jónicas (periferia)

Ilhas Jónicas (português europeu) ou Ilhas Jônicas (português brasileiro) (em grego: Περιφέρεια Ιονίων Νήσων) é uma periferia da Grécia. A moderna região das Ilhas Jónicas não inclui a ilha de Kythera, que historicamente lhe pertencia, mas que foi incluída na periferia da Ática. A região surgiu com a reforma administrativa de 1987, e compreendia as prefeituras de Corfu, Cefalónia e Ítaca, Leucádia e Zacinto. Em 2010, com o plano Kallikratis, os seus poderes e autoridade foram redefinidos e estendidos. Tal como a Grécia Ocidental e o Peloponeso, é supervisionada pela Administração Descentralizada do Peloponeso, Grécia Ocidental e Ilhas Jónicas, com sede em Patras. A região tem sede em Corfu e divide-se em 5 unidades regionals: Corfu Ítaca Cefalónia Leucádia Zacinto O governador da região é, desde 1 de janeiro de 2011, Spyros Spyrou, eleito pelo partido Nova Democracia. Referências
Ионические острова (периферия)

Иони́ческие острова́ (греч. Περιφέρεια Ιονίων Νήσων) — периферия, административно-территориальная единица Греции. Является региональным органом местного самоуправления и частью административного деления. По программе «Калликратис» с 2011 года входит в децентрализованную администрацию Пелопоннес, Западная Греция и Ионические острова. Включает в себя Ионические острова (за исключением отдалённой части — о́строва Китира и ряда близлежащих к югу от Пелопоннеса). Всего в состав периферии входят 32 острова, из них только 14 — обитаемые: Андипакси, Закинф, Итака, Каламос, Кастос, Керкира, Кефалиния, Пакси, Отони, Лефкас, Матракион, Меганисион, Эрикуса и острова Строфадес. Население 207 855 жителей по переписи 2011 года. Площадь 2306,93 км². Плотность 90,1 чел./км². Административный центр периферии — Керкира. Перифериархом с 1 сентября 2019 года является Роди Краца-Цагаропулу, которая сменила Теодороса Галиацатоса (Θεόδωρος Γαλιατσάτος). Образована в 1987 году в соответствии с Законом 1622/86 о местном самоуправлении. В периферию вошли номы Закинтос, Керкира, Кефалиния и Лефкас. Административное деление Периферия c 2019 года делится на 5 периферийных единиц, включающих 11 общин: Примечания Ссылки pin.gov.gr — официальный сайт периферии Ионических островов
Периферија Јонска острва

Периферија Јонска острва (грч. Περιφέρεια Ιονίων Νησιών - "Ιόνια νησιά" / Peripheria Ionion Nision - "Ionia Nisia") је једна од 13 периферија у Грчкој. Смештена је на крајњем западу земље и обухвата сва Јонска острва осим Китере. Управно седиште периферије и њен највећи град је Крф. Положај и управна подела периферије Положај: Периферија Јонска острва јесте једна од острвских периферија у Грчкој. Стога њу сас вим страна окружује Јонско море, а најближе копно је: север: Албанија, исток: периферија Епир, југоисток: периферија Западна Грчка, југ и запад: отворено море - Јонско море. Подела: Периферија је подељена на 5 округа, уједно и већих острва: Закинтос Итака Кефалонија Крф Лефкада Даља подела на општине изгледа према таблици: Географија Рељеф: Јонска острва су положена дуж југозападне обале Балканског полуострва, наспрам Епира и Пелопонеза. Укупне су површине од 2.307 km². Сва острва су покренутим тлом и планинска у средини. Приобалне равнице су ретке, осим на Закинтосу. Већина острва има разуђену обалу са низом залива и драга, које представљају одличне природне луке. Клима: На Јонским острвима влада изразита средоземна, па су сушна. Воде: Јонска острва су смештена у источном и југоисточном делу Јонског мора. Извори воде на острвима су ретки осим у случају Крфа, који је близу копна, па је стога богат водом и са бујним растињем. Историја Погледати: Јонска острва Становништво У периферији Јонска острва живи око 230.000 становника (процена 2010. године). Густина насељености је велика (преко 100 ст./км²), што је осетно више од државног просека (око 80 ст./км²). Последњих година број становника нагло расте. Крф и Закинтос су због вишег нивоа развијености гушће насељени и са бржим растом становништва. Највећи број становника чине етнички Грци. Некадашњи италијанизовани Грци су се претопили током 19. века. Последњих деценија по већим градовима се населио и мањи број усељеника из свих делова света. Привреда Са привредног становишта Јонска острва је привредно развијена област за ниво Грчке. Традиционалне делатности становништва, поморство и средоземна пољопривреда (агруми, маслина), су и даље активни, али им се значај последњих деценија умањио. Данас је туризам најважнија привредна грана. Спољашње везе Званични веб-сајт
Іонічні острови (периферія)

Іоні́чні острови (грец. Περιφέρεια Ιονίων Νήσων) — периферія сучасної Греції, розташована на однойменних островах в Іонічному морі. Площа 2 307 км², населення 220,10 тисяч чоловік (2005). Головне місто — Керкіра. За адміністративним поділом 1997 року, включала номи: Закінф, Керкіра, Кефалінія, Лефкас, які від 1 січня 2011 року являють собою децентралізовані периферійні одиниці. Література Географический энциклопедический словарь. Москва. «Советская энциклопедия». 1989. стор. 190(рос.)
Свети Илия (Солун)

„Свети Илия“ (на гръцки: Ιερός Ναός Προφήτη Ηλία) е средновековна църква в македонския град Солун, част от Солунската епархия на Вселенската патриаршия, под управлението на Църквата на Гърция. От 1988 година е част от обектите на световното наследство на Юнеско като част от Раннохристиянските и византийските паметници в Солун. Църквата е разположена в Горния град на естествен хълм на кръстовището на улиците „Олимпия“, „Йоанис Варвакис“ и „Профитис Илияс“. Изградена е във втората половина на XIV век. Църквата вероятно първоначално е била посветена на Христос и е била католикон на манастир, като се предполага, че може би е Акапинският манастир, свързан с Палелоговата династия. След завладяването на града от османците в 1430 година храмът веднага е превърнат в джамия от Бадра Мустафа паша и получава името Ески сарай или Сарайли джамия. След като града попада в Гърция в 1912 година, храмът отново е превърнат в църква и му е дадено днешното име, може би поради грешно тълкувание на турското име. Архитектура В архитектурно отношение представлява внушителна постройка в типичния солунски атонски стил, използван за манастирски католикони. Има кръстообразна форма с голям основен купол с диаметър 5,5 m, а на север и на юг са оформени широки и високи полукръгли конхи. Храмът има още четири малки помещения с куполи, а на запад има просторен правоъгълен нартекс с четири колони, на чийто покрив има нови два купола. На западната и отчасти на северната и южната страна има отворен трем. Изисканата зидария е нетипична за Солун и е копирана от константинополската архитектура. Стенописи В интериора има няколко оцелели стенописа от оригиналната декорация, датиращи между 1360 и 1380 година и отличаващи се с високо качество – необичайно чувство за реализъм и дълбочина на сцените, интензивно движение и видими емоции на фигурите. Това късно палеологово изкуство повлиява силно сръбската средновековна живопис. Бележки
Chrám proroka Eliáše (Soluň)

Chrám proroka Eliáše (řecky Ναός Προφήτη Ηλία) je byzantský řecký ortodoxní chrám ze 14. století. Nachází se v Soluni, ve střední Makedonii v severní části Řecka. Kvůli svým Byzantským mozaikám a architektuře, která svědčí o církevním významu Soluně ve středověku, je chrám od roku 1988 zařazen mezi světové dědictví UNESCO, spolu s dalšími čtrnácti Soluňskými památkami. Jeho původní zasvěcení není známo. V období osmanské nadvlády nad Řeckem byl znám jako Měšita Saraylı (Palácová mešita nebo Dvorská mešita) a z mylného výkladu tohoto názvu vzniklo jeho dnešní zasvěcení proroku Elijášovi. Stavba byla původně považována za hlavní chrám (katholikon) monastýru Nea Moni. Byla vybudována přibližně v letech 1360–1370 na místě paláce, který byl roku 1342 zničen během povstání zélótů. Moderní výzkum však tento názor zpochybnil, protože Nea Moni fungoval i v osmanském období, zatímco chrám byl bezprostředně po dobytí města Turky v roce 1430 přeměněn na mešitu. Po osvobození Soluně v roce 1912 byl kostel navrácen původnímu křesťanskému účelu. Popis Chrám se nachází v historickém jádru Soluně. Architektura kostela je v rámci města výjimečná. Pro Soluň netypické je zdivo, ve kterém se střídají cihly a bílé kvádry. Jedná se o inspiraci konstantinopolskou architekturou. V kostele se dochovaly fragmenty původní výzdoby ve formě nástěnných maleb. Odkazy Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Chrám proroka Eliáše na Wikimedia Commons ΗΛΙΆΔΗΣ, Ιωάννης. The church of Elijah the Prophet in Thessaloniki [online]. 2018-01-29. Dostupné online. (anglicky)
Kirche des Propheten Elias (Thessaloniki)

Die Kirche des Propheten Elias (griechisch Ναός Προφήτη Ηλία) ist eine byzantinische Kirche aus der Zeit der Paläologen (1259 bis 1453) in Thessaloniki. Sie liegt südlich der Olimpiados-Straße in der Oberstadt und ist seit 1988 Teil des UNESCO-Welterbes (Frühchristliche und byzantinische Bauten in Thessaloniki). Geschichte Einige Forscher nehmen an, dass es sich bei der Eliaskirche um die Klosterkirche des Klosters Néa Moní handelt, andere identifizieren sie als Kirche des Akapníou-Klosters. Nach der Umwandlung in eine Moschee wurde sie als Saraylı Camii bezeichnet. Die Bezeichnung als Eliaskirche ist neueren Datums. In den Jahren 1956 bis 1961 erfolgten Rekonstruktionen, bei denen die „gewaltigen äußeren Stützpfeiler“ entfernt wurden. Bau und Ausstattung Die überkuppelte Dreikonchenanlage vom Athostyp und vier kleinen Kuppeln über den Eckräumen in den Zwickeln der Konchen ist in Thessaloniki einmalig. Die große Kuppel hat einen Durchmesser von 5,5 Meter. Die drei Arme des Naos sind durch polygonale Apsiden geschlossen, die an der Außenseite durch Fenster und Blendarkaden in zwei Geschosse gegliedert sind. Im Westen schließt sich ein fast quadratischer Narthex an, dessen Kreuzgewölbe von vier Säulen gestützt werden und dem eine offene Halle vorgelegt ist. Das Mauerwerk aus Quadern und Ziegellagen entspricht nicht dem in Thessaloniki üblichen, sondern weist auf den Kirchenbau in Konstantinopel. Im Narthex und fragmentarisch im Hauptraum und in den Kapellen sind Wandmalereien erhalten, die auf die Zeit um 1360 datiert werden und Wunder Christi, Szenen aus dem Leben Jesu und Heilige zeigen. Literatur K. Kourkoutidou-Nikolaïdou, A. Tourta: Spaziergänge durch das byzantinische Thessaloniki. Kapon, Athen 1997, ISBN 960-7254-48-1, S. 111–116. Th. Pazotos: The identification of the Church of “Profitis Elias” in Thessaloniki. In: Dumbarton Oaks Papers 45, 1991, S. 121–127. Einzelnachweise Galerie