NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Museo Arqueológico de Micenas

El Museo Arqueológico de Micenas es uno de los museos de Grecia. Se encuentra ubicado en el yacimiento arqueológico de Micenas, en un edificio moderno ubicado al pie de la acrópolis. Además de las salas de exposición, cuenta con un laboratorio, almacenes, oficinas y una biblioteca. Se encuentra en un edificio que fue construido entre 1985 y 1997, en dos fases. Entre 1999 y 2002 se llevaron a él los objetos arqueológicos que forman parte de la exposición, algunos de los cuales se hallaban dispersos entre el Museo Arqueológico Nacional de Atenas y el Museo Arqueológico de Nauplia. Se inauguró en 2003.​ Exposición permanente Este museo expone una serie de piezas procedentes de las excavaciones de Micenas y de otros lugares del área circundante, que pertenecen a periodos comprendidos entre el 3000 a. C. y el periodo helenístico (hasta el siglo II a. C.) Se encuentra dividido en varias secciones dedicadas, respectivamente, a la vida cotidiana durante la Edad del Bronce, los usos funerarios, las características singulares de la civilización micénica y la evolución del lugar durante los periodos históricos posteriores. La exposición se introduce con una maqueta de la acrópolis de Micenas tal como está en la actualidad, con una serie de textos y material iconográfico relacionados con la mitología de Micenas, con ilustraciones de Micenas que realizaron algunos viajeros en el pasado, y con la historia de las excavaciones. La sección de la vida cotidiana expone, a través de elementos de los diversos edificios y de la evolución de cerámica, la vida del asentamiento desde sus primeros tiempos hasta el final de la civilización micénica. Después, la parte dedicada a los usos funerarios expone piezas de ajuares funerarios del círculo de tumbas B, así como de otras tumbas de la zona. Además, hay copias de los ajuares del círculo de tumbas A —cuyos originales están en el Museo Arqueológico Nacional. Por otra parte, se expone material procedente de necrópolis, santuarios y otros edificios de los periodos submicénico, geométrico, arcaico, clásico y helenístico que muestran la evolución del asentamiento en estos periodos. Entre ellos hay objetos procedentes de un santuario que estaba dedicado a Enialio. También se expone una colección de monedas. Por último se encuentra la sección que expone las actividades desarrolladas por los micénicos y sus logros en aspectos tales como la política, la administración —en particular, la elaboración de sellos y el uso de la escritura—, la religión, la tecnología —especialmente el trabajo del metal—, el arte y el comercio.​​ Algunos de los objetos destacados son una matriz de piedra utilizada para la fabricación de joyas del final de la Edad del Bronce, diversas estatuillas de terracota, piezas de cerámica antropomórficas, diversos fragmentos de pinturas al fresco, y una cabeza masculina realizada con marfil.​​ Referencias
Musée archéologique de Mycènes

Le Musée archéologique de Mycènes (en grec moderne : Αρχαιολογικό Μουσείο Μυκηνών) est un musée archéologique situé au pied de l'antique citadelle de Mycènes, en Argolide, dans le Péloponnèse, en Grèce. Il présente des objets de l'âge du bronze au IIe siècle av. J.-C. découverts sur le site archéologique de Mycènes et environs. Il sert aussi de dépôt de fouilles lors des campagnes archéologiques. Historique Les travaux du musée ont commencé en 1985. Construit en plusieurs étapes, il a finalement été inauguré en 2003. À cette occasion, une partie des objets mycéniens du Musée national archéologique d'Athènes et du Musée archéologique de Nauplie y ont été transférés. Le bâtiment du musée est situé à proximité immédiate de la citadelle de Mycènes, au nord-est du village moderne de Mikíné. Le musée, établi sur une pente, est disposé sur trois niveaux. Sa superficie totale est d'environ 2 000 mètres carrés, dont environ un quart est dévolu aux espaces d'exposition, installés dans l'aile est du musée, sur deux niveaux, formant au total trois salles d'exposition. En outre, le bâtiment du musée dispose d'installations de stockage pour les diverses découvertes archéologiques en cours. Collections Les collections du musée comprennent environ 2 500 objets, depuis le début de l'âge du bronze, vers -3000, jusqu'à la période hellénistique, dans les années -100. Les objets exposés comprennent, mais sans s'y limiter, les artéfacts découverts dans les tombes, comme la céramique, les bijoux, les armes et divers ustensiles, ainsi que les peintures murales du palais mycénien, des idoles ou images de dieux et des tablettes d'argile en écriture linéaire B. Une copie du prétendu masque d'Agamemnon est également exposée au musée ; l'original se trouve au Musée national d'archéologie d'Athènes. Les collections sont divisées en trois salles. La première salle présente la vie mycénienne à l'aide de découvertes de poterie, entre autres. La deuxième salle présente notamment les méthodes d'inhumation et les tombes des cercles A et B de Mycènes. La troisième salle présente l'administration mycénienne, le commerce, la religion, l'art et la technologie. Le musée présente également l'histoire des fouilles archéologiques dans la région. Sources Bibliographie Ελισάβετ Σπαθάρη, «Το αρχαιολογικό μουσείο των Μυκηνών», Αργειακή Γη, τχ.2 (Δεκέμβριος 2004), σελ.77-98 (Elisabeth Spathari, Le musée archéologique de Mycènes, Argeian Land, vol.2 (décembre 2004), p.77-98) Liens externes Portail des musées Portail de la Grèce Portail de la Grèce antique Portail de l’archéologie
Миезки нимфеум

Миезкият нимфеум (на гръцки: Το Νυμφαίο της Μίεζας) е храм на нимфите в останките от античния град Миеза, Гърция. Светилището е разкрито в местността Извори (Ισβόρια) на 2 km източно от град Негуш (Науса) и западно от село Копаново (Копанос). Според Плутарх край Миеза в Нимфеума, е имал училище Аристотел и в него три години е учил Александър Македонски: В светилището има три естествени пещери и двуетажен портик с йонийски колони с п-образна форма. Във вертикалните стени, в които се виждат гнездата на поддържащите покрива греди, са гърба на стоата, в която Аристотел е преподавал „етическите и политически доктрини“, построена около 350 г. пр. Хр. В 2012 година нимфеумът е обявен за паметник на културата. Бележки
Ерехтейон

Ерехтейон (на старогръцки: Ἐρέχθειον) е древногръцки храм в йонийски стил, посветен на Атина Палада, Посейдон и Ерехтей, част от архитектурния ансамбъл на Атинския акропол. Построен е точно на мястото, където според легендата Атина и Посейдон спорят за покровителството над града (вж. Атина Палада). Ерехтейонът е особен с необикновения си план и асиметричното разположение на помещенията. Източната му част е с 3 m по-висока от западната. Към светилището има три портика – източният е с шест йонийски колони, западният с четири, а от южната страна има малък портик, където ролята на колони играят шест скулптури на девойки – т. нар. кариатиди, станали емблематични. Според преданието за техен модел служи момиче от областта Кария, откъдето идва названието им. Светилището е разделено на две от стена. Източната му част е посветена на Атина Полиада – там се съхранява свещеният ксоанон (грубо издялано от дърво изображение на божество, напомнящо човешка фигура) на богинята, пред който денонощно гори огън в златен светилник. Централният вход на светилището е от север. В преддверието му се намира олтар за жертвоприношения и оттам се влиза в западната част на храма, посветена на Посейдон, Хефест и Ерехтей. В северозападната част се намира дворецът, където расте свещеното маслинено дърво, наречен Пандрозион по името на Пандроза – дъщерята на митичния основател на града Атина Кекропс, чийто гроб е разположен в другия ъгъл на светилището, до кариатидния портик, където е и олтарът на Кекропс – Кекропионът. Строителят на Ерехтейона не е известен. Понякога проектът се приписва на Мнезикъл. През 1801 г. Томас Брюс, лорд Елджин, с разрешението на султана взема части от храма и ги закарва в Лондон като част от т.нар. Мрамори на Елджин (на английски: Elgin marbles). В началото на 20 век е извършена частична реставрация.. Източници Вижте също Акропол (Атина)
Erechtheion

Erechtheion je chrám na severním okraji Akropole v Athénách, vybudovaný v letech 420–406 př. n. l. v iónském slohu, patrně z podnětu Periklova a snad za účasti sochaře Feidia. Jako architekti se uvádějí Mnésiklés nebo Filoklés z Acharnai a Archilochos z Agryle. Popis Chrám stojí na místě, kde měl stát palác legendárního krále Erechthea, snad jako náhrada za Peisistratův chrám Athény Polias, který roku 480 př. n. l. zbořili Peršané. Nový chrám sdružoval celkem 13 rozdílných kultů. Byla v něm posvátná dřevěná socha městské bohyně Athény, podle pověsti spadlá z nebe a každoročně k slavnosti Panathénají zdobená květy. Byla v něm trhlina v zemi, kde prý žil posvátný Athénin had, její posvátný olivovník, solný pramen Poseidónův a hrob legendárního krále a zakladatele města Kekropa. Chrám stojí na svažitém terénu, severní a západní strana stojí asi o 3 m níže než jižní a východní. Je postaven z mramoru z hory Pentelikon na severozápadním okraji Athén, římsy z černého vápence z Eleusiny, na nichž byly reliéfy z bílého mramoru. Všechny plastiky byly bohatě zdobeny barvami a zlacením, sochy měly skleněné zasazované oči atd. Východní stranu tvoří iónský portikus se šesti sloupy, kudy se vstupovalo do hlavní celly s oltářem Athény. Také západní stěnu tvoří portikus se šesti sloupy, na jihovýchodním nároží je slavná předsíň, jejíž strop místo sloupů nese šest ženských postav (korai) jako karyatidy v nadživotní velikosti. Předsíní se vstupovalo do svatyně Poseidóna a Erechthea. Před západní stěnou byl oltář Kekropovy dcery Pandrosy a Athénin olivovník. Další osudy V 1. století n. l. byl chrám opraven, v 7. století byl přeměněn na křesťanský chrám a v 15. století sloužil tureckým důstojníkům jako harém. Roku 1801 dal britský vyslanec v Konstantinopoli Thomas Bruce, 7. hrabě z Elginu odvézt do Británie vedle reliéfů z Parthenonu také jednu z karyatid, kterou pak prodal Britskému muzeu. V letech 1977–1988 bylo Erechtheion důkladně opraveno; originály karyatid byly přeneseny do Akropolského muzea a nahrazeny kopiemi. Odkazy Reference Literatura Encykopedie antiky. Praha: Academia 1973. Ottův slovník naučný, heslo Erechtheion. Sv. 8, str. 702 GROH, František. Původní plán Erechtheia. In: Gustav Friedrich; Kamil Krofta; Jaroslav Bidlo. Sborník prací historických : k šedesátým narozeninám dvor. rady prof. dra Jaroslava Golla. Praha: Hist. klub, 1906. Dostupné online. S. 41–47. Související články Akropolis (Athény) Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Erechtheion na Wikimedia Commons (anglicky) Podrobný popis a analýza Archivováno 4. 4. 2006 na Wayback Machine. Album a film
Erehtej

Erehtej (grčki: Erekhteion) je grčki hram jonskog stila posvećen bogu Erihtoniju Atenskom. Izgrađen je od panteličkog kamena na atenskoj Akropoli, a gradili su ga arhitekti Filoklo i Arhiloh od 421. do 406. pr. Kr. Građevina je komplicirana i nepravilna tlocrta s nekoliko odvojenih kultnih mjesta sa svetištima i žrtvenicima, te celama (prostorija sa svetištem): Pandroseion, Posejdonovo svetište, svetište Atene Polias i najčuveniji Trijem kora sa šest kipova mladih žena karijatida koje nose ravni krov trijema (danas su zamijenjene kopijama). Kosi nagib terena i zahtjev za nekoliko svetišta uvjetovao je različite razine unutrašnjih prostorija i različito oblikovanje volumena. Svetišta Erehteju i Posejdonu se nalaze 3 m niže od Trijema karijatida i Ateninog svetišta, a njihova razlika se riješila brojnim stepenicama. Ovakav hram je mnogo življi, dinamičniji i zanimljiviji od monotonih statičnih dorskih hramova. To se osobito ističe u izbačenim trjemovima. U srednjem vijeku Erehtej je služio kao crkva, a u doba Turaka kao stan zapovjednika Atene. Galerija Poveznice Akropola (Atena) Umjetnost stare Grčke Stara Grčka
Erekhtheion

Az Erekhtheion (görög betűkkel: Ἐρέχθειον; latinosan: Erechtheum) az athéni Akropolisz egyik fő nevezetessége, Pallasz Athéné régi temploma felett emelt szentély. Ez az épület volt a perzsák által lerombolt régi templom helyett az Akropolisz kultusztemploma. A rendkívül kecses, attikai ión stílusú épület i.e. 421 és i.e. 406 között épült, befejezésére azonban a Spártától elszenvedett vereség miatt soha nem került sor. Tervezője nem ismert. A hagyományok szerint azon a helyen épült fel, ahol Athéné és Poszeidón versengése zajlott a város védnökségéért: ezen a helyen fakasztott a tengerek főistene forrást, itt hullott le az égből a győztes Athéné olajfából készült szobra. Valószínűleg itt volt Erekhtheusz legendás király sírja is, akiről az épület nevét kapta. Az épület jellegzetessége, hogy stílusát tekintve eltér a klasszikus görög építészet formavilágától. A főépület egyes celláinak, valamint egyes kiegészítő részeinek szintje más és más. Ez valószínűleg azért van, mert a mitikus kegyhelyet elfedték volna, ha a Parthenónéhoz hasonló egyenes padlót építenek az egyenetlen sziklaterepen. Az Erekhtheion több részből áll. Központja egy templom, amelyben az istennő fából faragott szobrát őrizték. E központi épülethez mindkét oldalon egy-egy oszlopcsarnok csatlakozik. Ezek közül a legismertebb a déli csarnok, amelynek oszlopai ruhás lányalakok (csak öt eredeti, mert elölről a második a Lord Elgin által Londonba szállíttatott kariatida betonból öntött másolata.). A minden oldalán más és más kiképzésű épület egységét a falain végigvonuló, kék eleusziszi márvány-alapon fehér márványfigurás fríz biztosította, továbbá a valamennyi tagozatát díszítő, üveggyöngyökkel, arany rozettákkal és bronzpalmettákkal ékesített, azonos stílusú, dúsan faragott domborművek, amelyek magán az épületen és egyes oszlopok lábazatán is megfigyelhetők. Források Magyar nagylexikon VII. (Ed–Fe). Főszerk. Rostás Sándor, Szlávik Tamás. Budapest: Magyar Nagylexikon. 1998. 430. o. ISBN 963-85773-5-5 Művészeti lexikon I. (A–E). Főszerk. Zádor Anna, Genthon István. 3. kiad. Budapest: Akadémiai. 1981. 635. o. Irodalom Wilhelm Dörpfeld: Erechtheion. Weichingeren und Bearbeitung von Hans Schleif. Mittler, Berlin 1942 (online). Hans Lauter: Die Koren des Erechtheion (= Antike Plastik. Lieferung 16). Mann, Berlin 1976, ISBN 3-7861-2228-8 James Morton Paton (szerk.), Gorham Phillips Stevens (Messungen und Zeichnungen), Lacey Davis Caskey (Text): The Erechtheum. Szöveg és táblázat . Harvard University Press, Cambridge Mass. 1927. Jan Zacharias van Rookhuijzen: The Erechtheion on the Acropolis of Athens. In: Kernos. Revue internationale et pluridisciplinaire de religion grecque antique. 34. kötet, 2021, 69–121. oldal Andreas Scholl: Die Korenhalle des Erechtheion auf der Akropolis. Frauen für den Staat. Fischer Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 1998, ISBN 3-596-12640-1 Richard Speich: Südgriechenland I. Athen, Attika, Böotien, Phokis, Phthiotis und Euböa. Kohlhammer, Stuttgart u. a. 1978, ISBN 3-17-004690-X, 96–99.oldal Ioannis Travlos: Bildlexikon zur Topographie des antiken Athen. Ernst Wasmuth, Tübingen 1971, 213–227. oldal
Erechtejon

Erechtejon – czteropoziomowa świątynia zbudowana na ateńskim Akropolu, poświęcona Posejdonowi i Atenie. Świątynię wzniesiono na cześć Erechteusza, jednego z pierwszych władców ateńskich. Wybudowana na miejscu wcześniejszych kultów, m.in. Zeusa Hypatosa, herosa Butesa. Pierwsza świątynia została zniszczona podczas wojen perskich (480 p.n.e.), odbudowana jako prostylos w porządku jońskim w latach 421–406 p.n.e. W VI wieku świątynię zamieniono na kościół chrześcijański, a następnie używany był przez Turków jako harem. W XVII-XIX wieku popadł w ruinę, a w latach 1902–1909 poddano go rekonstrukcji. Ze względu na postępującą degradację świątyni w 1979 rozpoczęto jej renowację. Pięć oryginalnych kariatyd przeniesiono do Muzeum na Akropolu, natomiast szósta znajduje się w Muzeum Brytyjskim. Kolumny zastąpiono kopiami w formie odlewów. Uzupełniono znaczne ubytki w budowli, używając jej ocalałych fragmentów, a także nowego białego marmuru pentelickiego z tego samego starożytnego kamieniołomu co dawniej. Architektura Erechtejon należy do ciekawszych rozwiązań architektonicznych. Jest szczytowym osiągnięciem architektury jońskiej w Attyce. Ukształtowanie terenu wymusiło dwupoziomowy układ świątyni. Cała świątynia złożona jest z trzech połączonych ze sobą brył, zbudowanych na planie prostokąta. Do każdej z nich prowadziło osobne wejście. Główny, środkowy budynek to świątynia z fasadą zwrócona w kierunku wschodnim. Przed fasadą umieszczono sześć jońskich kolumn. Od strony północnej znajdował się duży portyk otoczony z trzech stron jońską kolumnadą. Zadaszenie mniejszego, południowego portyku (Ganek Kor) oparto na sześciu kariatydach. Portyki przykryto stropem ozdobionym kasetonami. Ściany zewnętrzne zdobił ciągły fryz wykonany z sinoniebieskiego wapienia eleuzyjskiego (tło) i marmuru pentelickiego (postacie we fryzie). Technika wykonania fryzu polegała na wycięciu konturów postaci w wapieniu i osadzeniu w nim marmurowych postaci. Dało to ciekawy efekt kolorystyczny. Erechtejon uważany jest za jedną z najpiękniejszych świątyń attyckich. Legenda związana z Erechtejonem Krąży również legenda o powstaniu Erechtejonu (która jest również legendą o wybraniu obecnej nazwy miasta). Gdy Ateny jeszcze nie były rozwiniętym miastem, Posejdon i Atena toczyli spór, kto będzie opiekunem miasta. Problem mieli rozstrzygnąć mieszkańcy, którzy mieli zadecydować, czyj dar był cenniejszy. Posejdon uderzył swoim trójzębem w skałę, z której wytrysnęło słone źródło (obecnie jest tam studnia, postawiona pośrodku Erechtejonu), Atena podarowała oliwkę, którą mieszkańcy uznali za cenniejszy dar niż woda. Tam, gdzie stoczył się ten spór, postawiono świątynię, czyli Erechtejon na uczczenie tamtego wydarzenia. Zobacz też sztuka starożytnej Grecji Przypisy Bibliografia Witold Szolginia: Architektura. Warszawa: Sigma NOT, 1992, s. 45. ISBN 83-85001-89-1. E. Papuci-Władyka: Sztuka starożytnej Grecji. Warszawa-Kraków: 2001, s. 225–228. ISBN 83-01-13525-5.
Erecteion

O Erecteion, também conhecido como Erectêion ou Erectéion (em grego Έρέχθειον, transl. Eréchtheion) é um templo grego consagrado a Atena e a Posídon. Foi construído entre 421 a 406 a.C., por Mnesicles. É considerado o mais belo monumento em estilo jônico, a despeito das singularidades do seu plano e elevação, que se têm explicado pela necessidade de contrabalançar discretamente o Partenon e de reunir diversos santuários primitivos, tendo em atenção as lendas do local, onde havia uma fonte de água salgada e uma oliveira, que se diziam dádivas de Poseidon e de Atena, na sua luta pela posse da cidade. Possui duas celas individuais, e irregulares, devido à diferença de terreno e três pórticos desiguais. O pórtico Norte distingue-se pela altura das suas colunas e delicadeza dos capitéis; o pórtico Sul é o mais famoso por ter seis cariátides, ou korai, fazendo as vezes de colunas. Em redor de todo o templo havia um friso, da qual restam alguns fragmentos conservados no Museu da Acrópole de Atenas. Já na Ilíada, embora em passo considerado do século VI a.C., fala-se de um templo dedicado a Erecteu. No interior do templo, vivia uma serpente, para a qual se oferecia um bolo sagrado cuja recusa era tomada como sinal de mau agouro para os atenienses. Ver também Acrópole de Atenas Erecteu Partenon Referências Ligações externas Media relacionados com Erecteion no Wikimedia Commons
Ерехтејон

Ерехтејон (грч. Έρέχθειο) је антички грчки храм који се налази на северној страни Акропоља у Атини, Грчка. Храм је назван по имену митског атинског краља. Чувен је по својој структури која је у исто време елегантна и необична. Уместо стубова кров и трем држале су мермерне статуе жена - КАРИЈАТИДЕ. Вероватно се у овом храму налазила древна скулптура Атене. Спољашње везе Ерехтејон Архивирано на веб-сајту Wayback Machine (4. април 2006) - детаљан приказ храма (језик: енглески) Прва каријатида је на сигуран начин пребачена у музеј (језик: енглески) Каријатида у кутији у тренутку спуштања са Акропоља Каријатида извађена из кутије по спуштању са Акропоља Спуштене каријатиде Референце
Ерехтейон

Ерехтейон (грец. Ἐρέχθειον) — пам'ятка давньогрецької архітектури (421—406 до н. е.), храм на місці суперечки Афіни та Посейдона-Ерехтея на Акрополі в Афінах за право володіти Аттикою. Він має унікальний для грецької архітектури асиметричний план. Архітектура та реліквії В Ерехтейоні — найдавнішому святилищі Афін — стояла священна дерев'яна статуя Афіни, що за легендою, впала з неба; святилище Гефеста та героя Бута; могила легендарного афінського царя Кекропа; світильник Каллімаха, що горів безперервно, попри те, що масло наливали в нього тільки один раз на рік. У дворі Ерехтейона росла олива, яку подарувала місту Афіна, та било солоне джерело, яке вирізьбив Посейдон своїм тризубом під час суперечки з Афіною. Ерехтейон замінив давніший, зруйнований персами, храм, що стояв на цьому місці. Будівництво нового храму розпочато за Перикла і тривало з перервами до 406 до н. е. Тим що він стояв на нерівній ділянці та, власне, не був єдиним храмом, а сукупністю декількох святилищ, то його план значно відступав від традиційних грецьких храмів. Ерехтейон не мав зовні окружної колонади, а був прикрашений з трьох сторін окремими портиками. Три його портики стоять на різних рівнях. Із заходу — портик, що веде до храму Афіни Паллади, з північної сторони — вхід до святилища Посейдона-Ерехтея, біля південної стіни храму — всесвітньо відомий портик Каріатид. Каріатиди Південний портик — Пандрозейон — названий за ім'ям дочки Кекропа Пандрози, не мав фризу, а його архітрав, що складався з трьох горизонтальних смуг, підпирали не колони, а шість кор, або каріатид, розміщених на високому парапеті. Це шість фігур молодих жінок, одягнених в афінський костюм (туніка, гемідиплоїдій та пеплос), на них спираються важкі квадратної форми плити. Це перший в історії світового мистецтва випадок, коли використано подібні жіночі фігури тримати балки. П'ять каріатид Пандрозейона й досі залишились стояти на своїх місцях. Шоста ж разом із частинами архітрава та парапету зберігається в Британському музеї. В Афінах вона замінена теракотовою копією. Фриз Уся будівля була оточена фризом із накладними білими фігурами, проте він не зберігся. Уламки фризу Ерехтейона, сюжетом якого були міф про Ерехтея та кекропідів, нині зберігаються в Музеї акрополя. Вони свідчать про те, що й інші скульптурні прикраси Ерехтейона відрізнялися надзвичайними тонкощами оброблення. Ефектність фризу збільшувалася темним фоном елефсінського мармуру, на якому укріплено фігури, виконані з білого паросського мармуру. Примітки Посилання Ерехтейон // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006. Енциклопедичний словник Брокгауза та Єфрона [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.] Акрополь в Афинах. Эрехтейон — Энциклопедия «Кругосвет» [Архівовано 31 серпня 2010 у Wayback Machine.]
Петърско езеро

Петърското езеро (на гръцки: Λίμνη Πετρών, Лимни Петро̀н, старо Πετέρσκο ) е езеро в Егейска Македония, Северна Гърция. Езерото е разположено на територията на дем Суровичево (Аминдео) в крайната северна част на котловината Саръгьол между две разклонения на планината Малка Нидже на надморска височина от 570 метра. Площта му е около 12 квадратни километра, а максималната дълбочина - 3 метра. Езерото е свързано със Суровичката река (Рема Аминда) със съседното Руднишко езеро (Химадитида), от което получава вода, а то на свой ред се оттича в разположеното на изток Островско езеро (Вегоритида). На западния бряг на езерото е разположено село Петърско, днес Петрес, а близо до югозападния - град Суровичево (Аминдео). Петърското и Островското езеро образуват обща екосистема, в която има над 130 видове птици, много от които застрашени, много видове бозайници като видри и уникални видове риби като Coregonus Lavaretus. Само в Петърското езеро птичите видове са над 90, някои от които мога да бъдат открити само тук, като лагоната (Phalacrocorax carbo и Phalacrocorax pygmaeus). В 1977 година Петърското езеро е обявено за място със специална природна красота. Езерото заедно със съседното Островско езеро е включено в мрежата от защитени територии Натура 2000 (1340004) и двете езера са определени като орнитологично важни места (045). Бележки