NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Rhodes Air Base

Rhodes Maritsa Airport (Greek: Αερολιμένας Ρόδου - Μαριτσών) (IATA: LGRD) is a military air base located on the island of Rhodes in Greece. The airport is located 14 km south west of the capital city of Rhodes, near the village of Maritsa, and 3 km south of the newer Rhodes International Airport. History The airport was built in 1938 during the Italian occupation of the Dodecanese as a base for the Regia Aeronautica and was called Aeroporto di Martisa "G.Pessi Parvis" and its Italian airport code was 801. It housed a squadron of Savoia-Marchetti SM.81 and a squadron of Fiat CR.32 biplane fighters. In 1940, during World War II, it was bombed by the British Royal Air Force but stayed under Italian control until the Dodecanese Campaign, when it fell under German control. In September 1942 it was a target, along with the Italian airfield at Kalathos, of Operation Anglo. This was a combined British and Greek Commando operation which successfully destroyed at least 20 Italian aircraft at Maritsa. After the war, it became the main airport for the island until 1977, when the new Rhodes International Airport was opened. Current Use Since the opening of Rhodes International Airport, Maritsa Airport has been used as a base for the Hellenic Air Force hosting permanently a SAR Super Puma helicopter as well a CH-47 Chinook. More recently two Boeing AH-64 Apache helicopters have been based at the airfield, reflecting tensions arising from the long running Aegean dispute with Turkey over the status of the Dodecanese islands. During the summer a fire bombing helicopter is also hosted, supplemented in 2022 by two Air Tractor AT-802F Fire Boss Amphibious Scooper Air Tankers. [1]. On 13 July 2022 a Mil Mi-8 firefighting helicopter based at Maritsa flew to Samos to support firefighting efforts on the island. It crashed into the sea off Samos with the loss of two crew members. [2] The airport runway has also been used by local clubs for car and motorbike races, mostly off season. References External links Accident history for LGRD at Aviation Safety Network
Base militaire de Rhodes

La base militaire de Rhodes ou aéroport de Maritsa (en grec moderne : Αερολιμένας Ρόδου-Μαριτσών) (ICAO: LGRD) est un aéroport militaire situé sur l'île de Rhodes en Grèce, à 14 km au sud-ouest de la ville de Rhodes, à proximité du village de Maritsa, et à 3 km au sud de l'aéroport international de Rhodes. L'aéroport dispose de 2 pistes dont la plus longue mesure 2 400 m. Situation Voir aussi Notes et références Liens externes « Rodos/Maritsa profile - Aviation Safety Network », sur safety.net (consulté le 20 septembre 2020) Portail de la Grèce Portail de l’aéronautique
Aeroporto di Rodi-Marizza

L'aeroporto di Rodi-Marizza, Maritsa o Maritza (dal nome del villaggio vicino) è un aeroporto militare costruito durante l'occupazione Italiana delle isole, e usato nel dopoguerra come principale aeroporto civile fino al 1977, anno in cui fu aperto al traffico il nuovo aeroporto di Rodi-Diagoras. Oggi è un aeroporto militare usato dalla Polemikí Aeroporía, l'aeronautica militare greca. Storia Con l'acquisizione, nel 1912, da parte del Regno d'Italia delle Isole italiane dell'Egeo, costituenti la Provincia di Rodi (conosciute anche come Dodecaneso), la necessità di avere un collegamento sempre più veloce si affidò anche all'evoluzione dell'aviazione. Fu inoltre ritenuto necessario realizzare adeguate strutture militari in grado di accogliere reparti aeronautici con cui gestire missioni di ricognizione aerea del territorio. In questo contesto le autorità militari indicarono idoneo un appezzamento di terreno situato a nord del villaggio di Maritsa, nell'isola di Rodi, che indicarono con la codifica aeroporto 801. In seguito alla scomparsa in mare del Dornier Wal marche I-AZEE della compagnia aerea Aero Espresso Italiana, velivolo ai comandi del pilota Giorgio Pessi, Asso dell'aviazione italiana durante la prima guerra mondiale, l'aeroporto fu intitolato a "G. Pessi Parvis" (Giuliano Parvis era lo pseudonimo che Pessi, triestino austro-ungarico, assunse dopo essersi arruolato nel Regio Esercito). Al 10 giugno 1940 era presente il 39º Stormo Bombardamento Terrestre del Col. Cesare Mari con il LVI Gruppo del Ten. Col. Uboldo Puccio con la 222ª e 223ª Squadriglia con 5 S.M.81 ognuna e la 163ª Squadriglia Autonoma Caccia Terrestre con 11 Fiat C.R.32 per l'Aeronautica dell'Egeo - AEGE. La notte del 21-22 giugno successivo 6 aerei del gruppo al comando del Ten. Col. Puccio bombardano il porto di Alessandria d'Egitto. Al 15 luglio arriva anche il XCII Gruppo del Maggiore Andrea Festa con la 200ª e 201ª Squadriglia che portano a 30 il numero degli SM 81 di cui 18 operativi. Il 19 luglio nell'ambito della Battaglia di Capo Spada partecipano 6 S.M.81 del 39º Stormo del Col. Mari. Durante la seconda guerra mondiale a Marizza era presente: il 30º Stormo da bombardamento con 12 aerei; un nucleo di 40 caccia, di cui solo 30 bellicamente efficienti, costituito prevalentemente da C.R.42 e G.50 con solo sei M.C.202. I piloti erano solamente 20; una squadriglia adibita al trasporto equipaggiata con quattro S.M.81 e un S.M.75. Nel dopoguerra, con l'avvento dell'aviazione civile e dei voli di linea, l'aeroporto venne usato da compagnie aeree per collegare l'isola al continente. Note Voci correlate Regia Aeronautica Aeroporto di Gadurrà Aeroporto di Cattavia Dodecaneso italiano Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Aeroporto di Rodi-Marizza Collegamenti esterni (EN) Alcune informazioni sull'aeroporto, su airports-worldwide.com. (EN) https://web.archive.org/web/20091230051610/http://www.worldaerodata.com/wad.cgi?id=GR33352
Rhodes / Maritsa

Rhodes / Maritsa (Rhodes Maritsa Airport) är en flygplats i Grekland. Den ligger i prefekturen Nomós Dodekanísou och regionen Sydegeiska öarna, i den sydöstra delen av landet, 400 km öster om huvudstaden Aten. Rhodes / Maritsa ligger 62 meter över havet. Terrängen runt Rhodes / Maritsa är platt norrut, men söderut är den kuperad. Havet är nära Rhodes / Maritsa åt nordväst. Runt Rhodes / Maritsa är det ganska tätbefolkat, med 104 invånare per kvadratkilometer. Närmaste större samhälle är Rhodos, 12,0 km nordost om Rhodes / Maritsa. == Kommentarer == Källor
Monestir de Lluc el Venerable

El monestir de Lluc el Venerable (grec: Μονή Οσίου Λουκά, Moní Ossiu Lukà) és un dels més bells monestirs romans d'Orient de Grècia, situat al municipi de Dístomo, a la prefectura de Beòcia. Està inscrit en el Patrimoni de la Humanitat de la UNESCO al costat del monestir de Dafní i del monestir de Nea Moní de Quios. És conegut pels seus mosaics sobre fons daurat del segle xi, per les seves pintures, pel refinament de la seva decoració: pisos de marbre, jaspi i pòrfir. Dedicat al seu fundador, Lluc, un ermità del segle x (les restes se'n poden veure a la cripta), el monestir de Lluc el Venerable és un dels edificis medievals més importants de Grècia i també un dels més visitats. Història Va ser construït el 1011 sobre els fonaments d'una església construïda en el 944. El pla octogonal de l'església es va convertir en una referència principal per a l'arquitectura romana d'Orient tardana. En el marc de l'Imperi Otomà, el Venerable Lluc fou el lloc d'una gran batalla, com demostren els canons exposats en l'edifici. El 1821, el bisbe Isaïes va declarar el seu suport a la causa de la independència nacional. El sant fundador va profetitzar que el monestir restaria viu «fins a la fi dels temps». Des de la seva fundació, fa un mil·lenni, fins ara, la vida monàstica no s'hi ha interromput mai, mantenint el patrimoni religiós viu: la rica litúrgia grecoortodoxa amb els meravellosos cants romans d'Orient. El paisatge que l'envolta és d'una gran bellesa, dominant extensos olivars, ben cuidats. La comunitat monàstica produeix un dels millors olis d'oliva ecològics de la Mediterrània. Galeria fotogràfica Referències Rosemary Morris. Monks and Laymen in Byzantium, 843-1118. Cambridge University Press, 1995. ISBN 0-521-31950-1. Pàg. 27. Linda Safran. Heaven on Earth: Art and the Church in Byzantium. ISBN 0-271-01670-1. Pàg. 127. Banister Fletcher. A History of Architecture (ed. de Dan Cruickshank). Architectural Press, 1996. ISBN 0-7506-2267-9. Pàg. 310. Efthalia Rentetzi. «Il monastero di Hosios Lukas in Focide», Ειρμός, núm. 1, 2004, Apostolikí Diakonia, pp. 227-382, ISSN 1109-9135. Efthalia Rentetzi. «Elements of Classical Style in the mosaic decoration of Hosios Lukas Monastery Phocis, Greece», ANISTORITON: Art History, vol. 9, juny 2005, secció O052. Efthalia Rentetzi. «Mosaici del monastero di Hosios Lukas in Focide e della basilica marciana: Parentele stilistiche», Arte - Documento, núm. 16, 2002, pp. 66-71, ISSNT IT 1121-0524. Nicholas Oikonomides. {The First Century of the Monastery of Hosios Loukas», Dumbarton Oaks Papers, vol. 46, 1992. Enllaços externs Pàgina web oficial del monestir de Lluc el Venerable Arxivat 2009-10-22 a Wayback Machine.. Ch. Diehl Llibre sobre el monestir de Lluc el Venerable (1889) per a descarregar.
Klášter Hosios Lukas

Hosios Lukas (řecky Μονή Οσίου Λουκά) je opevněný klášter, jedna z nejvýznamnějších památek byzantské architektury. Nachází se nedaleko města Distomo v regionální jednotce Bojótii v kraji Střední Řecko. Administrativně patří pod obec Distomo-Arachova-Antikyra, obecní jednotku Distomo a komunitu Steirion. Dle sčítání lidu z roku 2011 měl 3 stálé obyvatele. Klášter založil poustevník Lukáš (nezaměňovat s Lukášem apoštolem), jehož ostatky jsou v klášteře uloženy. Výzdoba Klášter je vyzdoben vojenskými motivy. Proroctví svatého Lukáše o dobytí Kréty připomíná obraz Ježíše na vnější stěně kostela. Ježíš je zobrazen jako bojovník víry, který pomáhá ve válkách proti Arabům. Katholikon obsahuje nejlépe zachovaný komplex mozaik z období makedonské renesance. Mezi horními okny jsou umístěny postavy archandělů. Soubor však není úplný, protože původní obraz Krista Pantokratora chybí. Světové dědictví Od roku 1990 je klášter Hosios Lukas zapsán na Seznamu světového dědictví UNESCO. Tvoří jednu památku společně s kláštery Dafnion u Athén a Nea Moni na ostrově Chios, ze tří klášterů je největší. Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Hossios Loukas na Wikimedia Commons
Mosteiro de São Lucas

O Mosteiro de São Lucas (em grego: Ὅσιος Λουκᾶς) é um mosteiro bizantino da Grécia, situado no município de Distomo na região de Beócia. Foi inscrito como Patrimônio Mundial da UNESCO junto com o Mosteiro de Dafne e Mosteiro Novo de Quios. É conhecido por seus mosaicos sobre fundo dourado, que datam do século XI, suas pinturas e o refinamento de sua decoração: pisos de mármore, jaspe e pórfiro. Dedicado a seu fundador, Lucas de Estiris, um ermitão do século X, cujos restos podem ser vistos na cripta, o Mosteiro de São Lucas é uma das construções medievais mais importantes da Grécia e também um dos mais visitados. História Foi construído em 1011 sobre as fundações de uma igreja construída em 944. O plano octogonal da igreja converteu-se em uma referência importante para a arquitetura bizantina. No marco inicial do Império Otomano, o mosteiro foi o lugar de uma grande batalha, como demonstram os canhões expostos aqui. Em 1821, o bispo Isaías declarou seu apoio a causa da independência nacional. O santo fundador profetizou que o monastério estaria vivo "até o fim dos tempos". Desde sua fundação, há um milênio, até hoje em dia, a vida monástica nele não foi interrompida nunca, mantendo-se o patrimônio religioso vivo: a rica liturgia greco-ortodoxa com os maravilhosos cantos bizantinos. A paisagem que o rodeia é de uma grande beleza, dominando extensos olivais, cuidados com muito esmero. A comunidade monástica produz um dos melhores azeites ecológicos do Mediterrâneo. Galeria Referências Rosemary Morris. Monks and Laymen in Byzantium, 843-1118. Cambridge University Press, 1995. ISBN 0-521-31950-1. Page 27. Linda Safran. Heaven on Earth: Art and the Church in Byzantium. ISBN 0-271-01670-1. Page 127. Banister Fletcher's A History of Architecture (ed. by Dan Cruickshank). Architectural Press, 1996. ISBN 0-7506-2267-9. Page 310. Efthalia Rentetzi, Il Monastero di Hosios Lukas in Focide, in Ειρμός, n. 1, 2004, Αποστολική Διακονία, pp. 227–382, ISSN 1109-9135 (Weblink). Efthalia Rentetzi, Elements of Classical Style in the mosaic decoration of Hosios Lukas Monastery Phocis, Greece in ANISTORITON: Art History, Volume 9, June 2005, Section O052 (Weblink). Efthalia Rentetzi, Mosaici del monastero di Hosios Lukas in Focide e della basilica marciana: parentele stilistiche, in Arte - Documento, n. 16, 2002, pp. 66–71, ISSNT IT 1121-0524. Oikonomides, Nicholas. "The First Century of the Monastery of Hosios Loukas," in Dumbarton Oaks Papers, vol. 46 (1992). Ligações externas Site oficial Livro sobre Osios Loukás
Mănăstirea Hosios Lukas

Mănăstirea Hosios Lukas (greacă Ὅσιος Λουκᾶς) este o mănăstire situată în apropiere de orașul Distomo, în Prefectura Boeotia, Grecia. Este una dintre cele mai importante monumente de arhitectură și artă bizantină, care a fost înscrisă în Patrimoniului Mondial UNESCO, alături de mănăstirile Nea Moni și Daphni. Este renumită pentru mozaicurile sale pe fond auriu, pentru frescele din secolul al XI-lea și pentru rafinamentul decorațiunilor sale: pavajele din marmură, jasp și porfir. Istoric Dedicată fondatorului său, Sf. Luca, un pustnic din secolul al X-lea (ale cărui relicve pot fi văzute în criptă), mănăstirea Hosios Lukas este una dintre cele mai importante clădiri medievale din Grecia. A fost construită în 1011 pe fundațiile unei biserici din anul 944. Planul octogonal al bisericii principale a devenit o referință pentru arhitectura bizantină târzie. Aceasta a fost ocupată de călugări latini în perioada francă, atunci când regiunea a fost dependentă de Ducatul de Atena. Călugării ortodocși au luat locul călugărilor latini după cucerirea turcilor din secolul al XV-lea. In 1821, Episcopul Isaia și-a declarat sprijinul pentru cauza independenței naționale. Mănăstirea a fost jefuită de mai multe ori în diferite conflicte încă din Evul Mediu, și, uneori, a servit ca bază pentru lideri militari, cum ar fi în timpul revoltei Orlov. Tunurile expuse în curte stau drept mărturie a rolului său militar. Mănăstirea este locuită în prezent de călugări ortodocși. Note Efthalia Rentetzi, Il Monastero di Hosios Lukas in Focide, in Ειρμός, n. 1, 2004, Αποστολική Διακονία, pp. 227–382, ISSN 1109-9135 (Weblink Arhivat în 3 decembrie 2020, la Wayback Machine.). Efthalia Rentetzi, Elements of Classical Style in the mosaic decoration of Hosios Lukas Monastery Phocis, Greece in ANISTORITON: Art History, Volume 9, June 2005, Section O052 (Weblink). Efthalia Rentetzi, Mosaici del monastero di Hosios Lukas in Focide e della basilica marciana: parentele stilistiche, in Arte - Documento, n. 16, 2002, pp. 66–71, ISSNT IT 1121-0524. Demus, Otto, Byzantine Mosaic Decoration: Aspects of Monumental Art in Byzantium, Boston, MA: Boston Book and Art Shop, 1955. Ousterhout, Robert, "Churches and Monasteries," in The Oxford Handbook of Byzantine Studies, edited by Robin Cormack, Elizabeth Jeffreys and John Haldon. New York: Oxford University Press, 2008. Cormack, Robin, "Wall Paintings and Mosaics," in The Oxford Handbook of Byzantine Studies, edited by Robin Cormack, Elizabeth Jeffreys and John Haldon. New York: Oxford University Press, 2008. Oikonomides, Nicholas. "The First Century of the Monastery of Hosios Loukas," in Dumbarton Oaks Papers, vol. 46 (1992). Legături externe Pagina oficială a Mănăstirii Hosios Loukas Arhivat în 18 iunie 2012, la Wayback Machine. Hosios Loukas Arhivat în 19 septembrie 2006, la Wayback Machine. Fotografii ale mozaicurilor Hosios Lukas din Focida, 5 iunie 2008, C. Delvoye, CrestinOrtodox.ro
Осиос Лукас

Манастир Осиос Лукас (грч. Οσιος Λουκας) је православни манастир у Грчкој, коју је основао Свети Лука Јеладски по коме манасти и носи име. Налази се на западним обронцима планине Хеликон близу места Дистомо (Беотија (округ)), 37 км од града Делфи (Фокида (округ)). Манастир је познат по велелепним византијским мозаицима, од којих најранији датирају из 11. века. Историја Манастир је основао Свети Лука Јеладскид, док је као пустињак, живео на обронцима горе Хеликон око 946. година. Убрзо се око њега формирала монашка заједница, и након тога је почео изградњу прве цркве манастира посвећене светој Варвари. Лука је умро у 953. и сахрањен је у својој келији, над којом је касније саграђена мала цркву. Након што је у крсташким походима 1204. године, манастир је био више пута разаран и пљачкан, пребачен је у Ред витезова Темплара. У другом кварталу 13. века века, манастир је опљачко ахајски кнез Вилардуен, који је из манастира пренео у Венецију мошти преподобног Луке (део мошти остао је у једном од манастира Свете Горе). 1312. године манастир је поново опљачкан од стране Франака. Након тога су се монаси вратили у манастир, али он никада више није повратио славу коју је имао. У време освајања султан Селим I и Сулејмана I сам манастир је био пуст. Иницијативом цариградског патријарха Јеремије I, манастир је обновљен у првој половини 16. века. Путописци из 17. века описују манастир као успешан и један од најлепших у Грчкој. Током Турско-млетачког рата (1714—1718) манастир је опљачкан од стране Турака и Албанаца. Манастир је био средиште грчке националне борбе против турског ропства. 1780. године у њему је било 95 герилаца које је предводио Андритис Верусис у манастирској кули успели су да издрже опсаду три хиљаде турака и напусте манастир неповређени. Као одговор на подршку грчким побуњеницима Турци су 14. јуна 1822. године ушли у манастир и уништили га. Током Другог светског рата, манастир је бомбардован. 1943. године на манастир је пало 16 бомби које су оштетиле зидове трпезарији и манастриске цркве. Обнова манастира је започета 1958. године. 1986. године из Венеције су манастиру враћене мошти њеног оснивача светог Луке Јеладског. Манастир Осиос Лукас је од три највећа очувана архитектонска дела монументалне византијске уметности 11. века. Заједно са манастирима Дафни и Неа Мони 1990. године, укључен је у каталог УНЕСКО-ве Светске баштине. Галерија Референце Спољашње везе Медији везани за Осиос Лукас на Викимедијиној остави Званични веб-сајт Фотографије мозаика Осиос Лукаса
Hosios Lukas

Hosios Lukas (grekiska: Heliga Lukas) i Delfi i Grekland är ett kloster grundat i slutet av 900-talet. Klosterkyrkan är smyckad med färgrik marmor och guldmosaik. Kyrkan innehåller, förutom en rad fresker, den största samlingen mosaiker från den s.k. makedoniska epoken i den bysantinska konsthistorien, med flera betydande kompositioner och mer än 147 gestalter.
Свети Георги Елеуски

„Свети Георги“ (на гръцки: Αγίου Γεωργίου) е възрожденска православна църква в град Костур (Кастория), Егейска Македония, Гърция. Местоположение Църквата е разположена в махалата Елеуса, между улиците „Агиос Атанасиос“, „Агиос Георгиос“ и „Германос Каравангелис“. История Църквата е изградена в 1891 година според надписа на северната стена. Първоначално принадлежи към енорията „Света Богородица Елеуса“. От 1905 година е енорийски храм на Костурската епархия. Бележки
Estagira

Estagira (llatí: Stagīra, en grec antic: Στάγιρα o Στάγιρος) era una antiga ciutat situada a la Península Calcídica, a Macedònia. Va ser una colònia d'Andros. L'exèrcit persa de Xerxes va passar per la ciutat abans d'arribar a Acantos en el seu camí cap a Atenes l'any 480 aC. El vuitè any de la guerra del Peloponès, el 423 aC es va rendir a l'espartà Bràsides. L'any 421 aC va ser inclosa al tractat conegut com la Pau de Nícies entre Atenes i Esparta, on era una de les ciutats que es mantenien neutrals. Hi va néixer Aristòtil, i per això Alexandre el Gran, en honor del seu mestre, va restaurar la ciutat que havia entrat en acusada decadència, segons diu Plutarc, però la millora no va tenir continuïtat. També hi va néixer el militar macedoni Nicànor d'Estagira. Les restes arqueològiques es troben a vorera de mar, al costat de la població d'Olympiada. La població de Stagira, que recull el nom de l'antiga ciutat, es troba a uns set quilòmetres. Referències
Stagira

Stagira (griechisch τὰ Στάγειρα ta Stágira oder Στάγιρα; ursprünglich ἡ Στάγιρος he Stágiros) war eine antike Stadt an der Ostküste der Halbinsel Chalkidiki. In der Antike hieß sie Stageiros. Ihre Reste liegen am Südostrand des heutigen Ortes Olymbiada (Gemeinde Aristotelis) auf der in den Strymonischen Golf ragenden Halbinsel Liotopi. Berühmt wurde sie als Vaterstadt des Philosophen Aristoteles, der dort 384 v. Chr. geboren wurde. Gegründet wurde die Stadt um 655 v. Chr. von ionischen Siedlern aus Andros. Die Polis trat nach den Perserkriegen, in denen sie 480 v. Chr. von Xerxes I. erobert worden war, dem Attischen Seebund bei. Im Peloponnesischen Krieg gehörte sie daher zunächst zu den Verbündeten Athens, doch im Jahr 424 v. Chr. entschlossen sich die Bürger unter dem Eindruck der Erfolge des spartanischen Feldherrn Brasidas zum Übertritt auf die gegnerische Seite. Vergeblich versuchte der athenische Feldherr Kleon Stagiros einzunehmen. Im Nikiasfrieden (421 v. Chr.) wurde die Stadt für unabhängig erklärt, allerdings wurde sie Athen tributpflichtig. Später wurde Stagiros Mitglied des Chalkidischen Bundes. Als der Makedonenkönig Philipp II. 349 einen Feldzug gegen die chalkidischen Städte unternahm, eroberte und zerstörte er einen befestigten Ort, den der Geschichtsschreiber Diodor Geira oder Zeira nennt; vermutlich handelt es sich um einen Schreibfehler in der handschriftlichen Überlieferung, Diodor meinte wohl Stag(e)ira. Die Einnahme und Zerstörung der Stadt ist auch anderweitig bezeugt. Aufgrund seiner Herkunft gab man Aristoteles den heute in der Literatur noch geläufigen Beinamen „der Stagirit“. Er soll Philipp oder dessen Sohn Alexander den Großen, dessen Lehrer er zeitweilig war, zum Wiederaufbau der Stadt veranlasst haben. Der gleichnamige heutige Ort Stagira liegt etwa acht Kilometer südwestlich davon im Landesinneren südlich des Berges Stratonikio. Die antike Stadt stand Pate bei der Namensgebung der 1997 neu geschaffenen Gemeinde Stagira-Akanthos (Dimos Stagiron-Akanthou, Δήμος Σταγίρων-Ακάνθου). Weblinks Ancient Stagira auf der Seite der Gemeinde Aristotelis. Abgerufen am 15. März 2019 Literatur Konstantinos Sismanides: Das antike Stagira. Heimat des Aristoteles. Athen 2003. Michael Zahrnt: Olynth und die Chalkidier. Untersuchungen zur Staatenbildung auf der Chalkidischen Halbinsel im 5. und 4. Jahrhundert v. Chr. Beck, München 1971, ISBN 3-406-03097-1, S. 238–243.