NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Дойрански мемориал

Дойранският мемориал (на английски: Doiran Memorial) е британски военен паметник над село Дойран (Дойрани), Егейска Македония, Гърция. Мемориалът, поддържан от Комисията за военни гробове на Британската общност, е в памет на загиналите и 2171-те безследно изчезнали войници от Британската солунска армия, паднали на Македонския фронт по време на Първата световна война (1915 – 1918). Мемориалът е разположен близо до старата Дойранска гара, днес село Дойран, близо до югоизточния бряг на Дойранското езеро и границата между Гърция и Република Македония, на място, където в 1916 – 1918 година се водят тежки сражения: Битка при Дойран (1916), Битка при Дойран (1917) и Битка при Дойран (1918). Бележки
Берско турско училище

Турското училище (на гръцки: Τούρκικο Σχολείο) е училищна сграда в южномакедонския град Бер (Верия), Гърция, в която се помещават Трето и Четиринадесето основно училище (3ο, 14ο Δημοτικό Σχολείο Βέροιας). Сградата е архитектурна забележителност. Строежът на сградата започва в 1909 година, когато градът е в Османската империя. Сградата е предназначена за турско училище. Като строителен материал са използвани камъни от съседната Вергинина кула, разположена до Конака, и от Часовниковата кула. Триетажната сграда е в неокласически и бароков стил. Строежът завършва, след като градът попада в Гърция в 1912 година, но сградата продължава да се използва за турско училище до изселването на мюсюлманското население от града в Турция в 1924 година. По време на Гражданската война в Гърция мазето на училището е превърнато в затвор. Според турски изследователи сградата е строена като медресе на съседната Медресе джамия. В 2006 година сградата е обявена за паметник на културата. Бележки
Вергинина кула

Виргинината кула (на гръцки: Πύργος της Βασίλισσας Βεργίνας) е полуразрушена византийска кула в южномакедонския град Бер, Гърция. Разположена е близо до централния площад „Орологос“, вляво от Военния клуб, зад Конака (Съда). Според легендата при превземането на града от османците в 1433 година в нея се е крила царица Вергина, съпругата на последния дук на Бер, загинал заедно с митрополит Арсений и другите първенци в Старата митрополия. За да не бъде заловена, Вергина се хвърля от съседния мост в Трипотамос. Материал от кулата е използван при строежа на Берското турско училище. Бележки
Шато Мон Боньор

Шато Мон Боньор или Червените кули (на гръцки: Πύργος της Ευτυχίας μου, Κόκκινοι Πύργοι; на френски: Chateau Mon Bonheur) е историческа постройка в град Солун, Гърция. Местоположение Сградата е разположена в южния квартал Пиргите, на булевард „Василиса Олга“ № 110. История Издигната е в 1890 година срещу църквата „Възнесение Господне“, на парцел срещу морето за Димитрис Цакирдекис по план на архитекта Фредерик Шарно и е построена като лятна резиденция на оригиналните собственици. По-късно в него се помещава семейство Диран Абдула, а след това става собственост на Димитрис Йоанидис, използвано е като интернат на училище „Схинас“, а след това от скаутския корпус. Сградата е обявена за защитена сграда с министерско решение от 1984 година. Архитектура В архитектурно отношение е еклектична сграда със силни средновековни елементи и характерните венециански бойници. В първоначалната конструкция има две сгради - къщата на собственика и кафене с маси край морето. Според Ефорията за съвременните паметници основната сграда е получила последващи допълнения, но е възможно тя да бъде възстановена в първоначалния си вид. Втората сграда е запазена само като основи. Бележки
Soulèvement de l'université polytechnique d'Athènes

Le soulèvement de l'université polytechnique d'Athènes se produit du 14 au 17 novembre 1973 contre la dictature des colonels en Grèce. Depuis le coup d'État du 21 avril 1967, des militaires de l'armée grecque gouvernent le pays de façon dictatoriale. Geórgios Papadópoulos dirige un État, appuyé par l'Église orthodoxe, qui a imposé la loi martiale, la censure et arrêté sans discernement au nom de la lutte contre le communisme. Dès février 1973, des grèves et des mouvements étudiants se multipliaient, en particulier contre la conscription. Le 14 novembre, ce fut le tour de l'université polytechnique d'Athènes d'être occupée par ses étudiants. Rejoints par d'autres militants, ils réclamaient la fin de la dictature. La répression par les colonels, dont l'assaut de Polytechnique avec un char d'assaut au matin du 17 novembre, fit au moins 24 morts. Le soulèvement de Polytechnique et la répression sont devenus les symboles de la chute annoncée de la dictature des colonels, avant son échec à Chypre. Le soulèvement de novembre a été considéré comme un tournant majeur dans l'histoire politique de la Grèce moderne. Les étudiants et les citoyens qui se sont joints à la manifestation ont été violemment réprimés par les forces de sécurité, ce qui a suscité un mouvement de protestation nationale contre la dictature. Le soulèvement a également accéléré la chute de la dictature militaire en Grèce et a contribué au Metapolítefsi. Le 17 novembre est maintenant un jour férié en Grèce et est considéré comme un jour de commémoration pour les droits civils et politiques. Les événements du 17 novembre ont également inspiré des mouvements similaires en Europe et en Amérique latine, marquant un tournant dans la lutte pour la démocratie et les droits de l'homme dans le monde. Article connexe Procès de la junte grecque Portail de l'insurrection Portail de la Grèce Portail de la politique Portail des universités Portail des années 1970
Strajk studentów Politechniki Ateńskiej

Strajk studentów Politechniki Ateńskiej – protest studentów Politechniki Ateńskiej przeciwko juncie czarnych pułkowników, trwający w dniach 14–17 listopada 1973. Bezpośrednią przyczyną zajść było aresztowanie grupy studentów obchodzących 5. rocznicę śmierci Jeorjosa Papandreu. Strajk został ostatecznie stłumiony przy użyciu wojska 17 i 18 listopada 1973. Według rozbieżnych szacunków, przedstawianych odpowiednio przez rząd i opozycję, ofiarą pacyfikacji padło od 25 do 200 osób. Przebieg protestu Strajk studentów Politechniki Ateńskiej wybuchł 14 listopada 1973, gdy policja aresztowała kilku studentów Uniwersytetu Ateńskiego za uczestnictwo w nielegalnej demonstracji upamiętniającej 5. rocznicę śmierci Jeorjosa Papandreu. Ok. pięciu tysięcy studentów politechniki rozpoczęło strajk okupacyjny w jej obiektach. Za pomocą posiadanej radiostacji wezwali mieszkańców miasta do strajku powszechnego i obalenia junty. Początkowo policja nie reagowała na wystąpienie. 16 listopada 1973 na ulicach miasta wybuchły zamieszki, organizowane spontanicznie przez grupy młodych ludzi, w czasie których doszło do ataków na policjantów i aktów wandalizmu. Dopiero informacja o tym miała skłonić premiera Spirosa Markezinisa do podjęcia decyzji o stłumieniu strajku przy pomocy wojska. Dowódcą akcji pacyfikacyjnej na politechnice był gen. Dimitrios Joanidis. W nocy z 16 na 17 listopada 1973 budynki politechniki zostały otoczone. Po dwugodzinnych negocjacjach dowodzący wojskami nakazał rozbicie bramy wjazdowej na teren kampusu uczelni i pacyfikację protestujących, podczas której zginęło ok. 25 osób. Opozycja kwestionowała tę liczbę, podawaną przez rząd, twierdząc, że padło nawet 200 ofiar śmiertelnych. Dalsze kilkaset osób zostało rannych, zaś ok. 2400 – aresztowanych. Skutki Wydarzenia na Politechnice Ateńskiej przekonały radykalnie prawicowe skrzydło wśród oficerów greckich o błędności taktyki politycznej obranej przez prezydenta Papadopulosa, opowiadającego się za stopniową liberalizacją reżimu. W nocy z 23 na 24 listopada 1973 został on uwięziony w areszcie domowym, nowym prezydentem został gen. Fedon Gizikis, zaś faktyczną władzę w kraju objął kierujący aparatem represji gen. Dimitrios Joanidis. Przypisy Bibliografia Bonarek J., Czekalski T., Sprawski S., Turlej S.: Historia Grecji. Kraków: Wydawnictwo Literackie, 2005. ISBN 83-08-03819-0. Brzeziński A.: Grecja. Warszawa: TRIO, 2002. ISBN 83-88542-30-3. Przemysław Mrówka. Junta czarnych pułkowników i mroczna dekada Grecji. „Histmag.org”, maj 2019. [dostęp 2019-05-30].
Устанак на атинском Политехничком универзитету

Устанак на атинском Политехничком универзитету је назив за студентске и грађанске демонстрације из новембра 1973. које су покренули студенти атинског Политехничког универзитета против режима војне хунте која је тада била на власти у Грчкој. Устанак је данас један од симбола борбе за демократију у Грчкој. Догађаји Дана 21. априла 1967. изненадним пучом пред парламентарне изборе, власт у Грчкој су преузела група десничарских официра, чија је владавина постала позната као режим војне хунте. У периоду владавине хунте (1967—1974) многи политички противници су ухапшени, укинути су избори и измијењен устав. Узрок побуне било је незадовољство недемократском десничарском влашћу и директно мијешање власти у студентска питања, као и насилна хапшења студената који су протестовали раније током године. Побуна је започела 14. новембра 1973. на Политехничком универзитету у Атини, када су студенти окупирали зграду универзитета. Побуна је окупљала политички лијево оријентисане студенте, као и све оне који су жељели обнову демократије у земљи и смјену војне диктатуре. Студенти су импровизовали и радио станицу, одакле су слали прогласе грађанима Атине. Видјевши да побуна добија замаха и подршку грађана, хунта је одлучила да реагује брзо и угуши устанак. У сукобима који су настали међу демонстрантима и војском било је и погинулих. У рано јутро 17. новембра 1973. тенк је пробио барикаде на улазу у унивезитетски кампус, а војска и полиција су похапсили демонстранте. Устанак је угушен, али је био један у низу догађаја који су дестабилизовали војну власт, која је пала 1974. Види још Диктатура пуковника Државни удар у Грчкој 1967. Референце Спољашње везе https://www.nytimes.com/1973/11/17/archives/troops-in-athens-move-on-campus-to-quell-protest-use-tank-to.html https://www.grckenovosti.com/u-kolevci-demokratije-se-obelezava-pad-diktature-u-antidemokratskim-uslovima/
Процес на шестимата

Процесът на шестимата (на гръцки: δίκη των έξι), или Екзекуция на шестимата, е военен трибунал в Гърция за предателство, който е създаден в края на 1922 година. Подсъдими, осъдени и екзекутирани са 6 гръцки държавници. Подсъдими са общо 9-има, но са издадени само 6 смъртни присъди. Шестимата са признати за виновни за загубата във втората гръцко-турска война завършила с така наречената първа национална и малоазийска катастрофа. На 8 септември 1922 година гръцката армия напуска столицата на елинизма в Азия – Смирна. На 9 септември 1922 година в града влиза турският авангард. На 11 септември 1922 година избухва известното въстание от 11 септември 1922 година, начело на което са полковниците Николаос Пластирас и Стилианос Гонатас. Сформиран е „революционен комитет“, който изисква абдикацията на краля и оставка на монархическото правителство, ведно със съд за виновниците за националната и военната катастрофа. Превратът е подкрепен от венизелиста Теодорос Пангалос. Пред военния трибунал на 12 септември 1922 година са изправени Димитриос Гунарис, Георгиос Балтадзис, Николаос Стратос, Николаос Теотокис, Петрос Протопападакис, генерал Георгиос Хадзианестис (главнокомандващ в Мала Азия), които са екзекутирани на 15 ноември 1922 година. Другите трима подсъдими адмирал Михаил Гудас, генерал Ксенофонт Стратигос и принц Андрей Гръцки и Датски са също така признати за виновни, но са осъдени на затвор. Обаче бащата на Филип, херцог на Единбург е по това време на остров Корфу и се разминава с изтърпяването на присъдата за азиатската елинофилска катастрофа. Източници
Processo dei Sei

Il processo dei Sei (in greco: Δίκη των Έξι, Díki ton Éxi) è stato un procedimento giudiziario durante il quale vennero condannati a morte sei dei nove imputati, ritenuti colpevoli per la catastrofe dell'Asia Minore, cioè della sconfitta della Grecia nella guerra greco-turca del 1922. Il 9 settembre 1922 l'esercito turco occupa la città di Smirne, in Asia Minore, che il trattato di Sèvres aveva assegnato alla Grecia. Durante l'incendio e le devastazioni centinaia di migliaia di greci e di altri cristiani sono costretti ad abbandonare la città. L'11 settembre 1922 il colonnello Nikolaos Plastiras e Stylianos Gonatas organizzarono un colpo di Stato contro il re Costantino I costringendo alle dimissioni il governo guidato da Petros Prōtopapadakīs. A seguito di massicce manifestazioni filo-golpiste anche ad Atene il re abdicò a favore di suo figlio Giorgio e trovò rifugio in Italia, a Palermo. Il 12 ottobre 1922 la giunta golpista costituì un tribunale militare straordinario accusando di alto tradimento una serie di personalità considerate responsabili della disfatta. Cinque membri del governo (Dīmītrios Gounarīs, Nikolaos Stratos, Petros Prōtopapadakīs, Georgios Baltatzis e Nikolaos Theotokis) ed il generale Georgios Hatzianestis – comandante in capo della campagna in Asia Minore contro i turchi - vennero giustiziati poche ore dopo il verdetto. L'ammiraglio Michael Goudas ed il generale Xenophon Stratigos vennero condannati all'ergastolo. Il fratello di re Costantino I, il principe Andrea, che si trovava a Corfù, venne arrestato e condannato all'esilio. Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Processo dei Sei
Процес шести

Процес шести (грец. δίκη των έξι) або «Страта шістьох» — суд за зраду, що відбувся наприкінці 1922 року над державними службовцями Греції, які, як було оголошено, несуть відповідальність за військову поразку Греції у війні з Туреччиною в Малій Азії. Судовий процес завершився смертним вироком і стратою шістьох із дев'яти звинувачених. Переворот У той час в Афінах та на островах Егейського моря стався державний переворот, який частково був запеклою громадянською відповіддю на поразку армії на полях битв. 11 вересня 1922 року полковники Ніколаос Пластірас і Стиліанос Гонатос сформували «революційний комітет», який зажадав зречення короля, відставки уряду роялістів і покарання осіб, відповідальних за військову катастрофу. Переворот підтримав генерал-венізеліст Теодорос Пангалос, який згодом вирушив до Афін. За підтримки масових демонстрацій у столиці переворот був успішним: за два дні, коли Пластірас і Гонатос висадились у порту Лавріон з військовими частинами, підконтрольними їм, король Костянтин зрікся престолу на користь свого сина-первістка, Георга, та відплив на Сицилію, щоб більше ніколи не повернутись на батьківщину; міністрів було заарештовано, і король погодився затвердити новий уряд, який був лояльним до державного перевороту. Суд 12 жовтня військова хунта скликала «надзвичайний військовий трибунал», що відбувся 31 жовтня та провів два тижні тривалого судового слідства, під час якого найбільш високопоставлених членів скинутого уряду (Дімітріос Гунаріс, Георгіос Балтаціс, Ніколаос Стратос, Ніколаос Феотокіс, Петрос Протопападакіс) і генерал Георгіос Хадзіанестіс (останній головнокомандувач в Малоазійській кампанії) були звинувачені в державній зраді та засуджені до смертної кари. Їх було страчено за кілька годин після винесення вироку та до його оприлюднення, 15 листопада 1922 року. Двоє звинувачених, адмірал Міхаілос Гудас і генерал Ксенофонт Стратігос, були засуджені до довічного тюремного ув'язнення. Брату колишнього короля принцу Андрію, також старшому командиру невдалої кампанії, було висунуто звинувачення, проте він у той час перебував на острові Корфу. Його було заарештовано, перевезено до Афін, був засуджений тим же судом за кілька днів і визнаний винним у тому ж злочині, проте пом'якшуючими обставинами стала цілковита відсутність у нього військового досвіду, внаслідок чого замість страти його засудили до довічного вигнання з країни. Його родина (до якої входив і його син, принц принц Філіп) була евакуйована британським військовим кораблем з Корфу до Бриндізі. Наслідки Європейські держави рішуче засудили страту: Велика Британія навіть на деякий час відкликала свого посла з Греції. Джерела [1] [Архівовано 9 травня 2013 у Wayback Machine.] (гр.)
Palacio Presidencial de Atenas

El Palacio Presidencial (en griego: Προεδρικό Μέγαρο, Proedrikó Mégaro) de Atenas, Grecia, es la residencia oficial del presidente de Grecia. Anteriormente sirvió como Palacio Real (por lo que muchas veces recibe el apelativo de Nuevo Palacio Real), hasta la abolición de la monarquía por referéndum en 1974. Historia La decisión de construir el edificio que actualmente es usado como Palacio Presidencial se tomó en 1868. Aquel año nació el hijo del rey Jorge I, Constantino, heredero del trono, y el estado griego decidió agasajarlo con una residencia privada para cuando alcanzara la edad suficiente. Veintiún años más tarde, cuando Constantino se casó con la princesa Sofía de Prusia, el estado inició el proyecto de Ernst Ziller que tomó el nombre de "Palacio del Príncipe de la Corona". El edificio comenzó a construirse en 1891 y fue terminado seis años más tarde, en 1897.​ En la Nochebuena de 1909, un incendio destruyó gran parte del Antiguo Palacio Real (hoy usado como sede del Consejo de los Helenos), y el Palacio del Príncipe se empleó temporalmente como residencia de la familia real. Tras el asesinato de Jorge I en 1913 y el ascenso de Constantino al trono, el Palacio del Príncipe Heredero se convirtió finalmente en la principal residencia real del Rey de los Helenos. El uso del edificio como Palacio Real se interrumpió en 1924 cuando la monarquía fue abolida y se proclamó una república. Su uso pasó entonces al de Palacio Presidencial hasta 1935, cuando se restauró la monarquía y el rey retornó al poder. Desde 1974, con la restauración de la democracia tras una dictadura militar de siete años, el edificio se convirtió definitivamente en Palacio Presidencial y residencia del presidente de Grecia. Referencias Bibliografía Kardamitsi-Adami, Maro (2009). Palaces in Greece. Melissa Books. ISBN 978-960-204-289-2. Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Palacio Presidencial de Atenas.
Palácio Presidencial (Atenas)

O Palácio Presidencial (em grego: Προεδρικό Μέγαρο, Proedrikó Mégaro) em Atenas, Grécia, é a residência oficial do presidente da República Helénica. Servia anteriormente como o Palácio Real (muitas vezes conhecido como o Novo Palácio Real), até a abolição da monarquia por referendo em 1974. História A decisão de construir o edifício que atualmente é usado como Palácio Presidencial foi feita em 1868. Naquele ano nasceu o filho do rei Jorge I, Constantino, herdeiro do trono, e o estado grego decidiu o presentear com uma residência privada, quando ele chegasse a idade suficiente. Vinte e um anos mais tarde, quando Constantino se casou com a princesa Sofia da Prússia, o estado iniciou o projeto de Ernst Ziller que ficou conhecido como "O Palácio do Príncipe da Coroa". O edifício começou a ser construído em 1891 e foi terminado seis anos mais tarde em 1897. Na Véspera de Natal de 1909, um incêndio destruiu grande parte do Antigo Palácio Real (hoje usado pelo Parlamento da Grécia), e o Palácio do Príncipe foi usado temporariamente como residência da família real. Depois do assassinato de George I em 1913 e da ascensão de Constantino ao trono, o Palácio do Príncipe herdeiro finalmente se tornou a principal residência real do Rei dos Helenos. O uso do edifício como um Palácio Real foi interrompido em 1924 quando a monarquia foi abolida e a república foi declarada. Foi usado então como Palácio Presidencial até 1935, quando a monarquia foi restaurada e o rei retornou ao poder. Desde 1974, quando a democracia foi restaurada após uma ditadura militar de sete anos, o edifício foi usado como Palácio Presidencial e a residência do presidente da Grécia. Bibliografia Kardamitsi-Adami, Maro (2009). Palácios na Grécia. [S.l.]: Melissa Books. ISBN 978-960-204-289-2 Ligações externas Presidência da República Helênica (em grego). Presidência da República Helênica (em inglês). Referências
Президентский дворец (Афины)

Президентский дворец — официальная резиденция Президента Греческой республики, ранее до 1974 года был резиденцией греческих королей. Расположен в центральном районе Афин на улице Герода Аттика, в непосредственной близости от Национального сада, Заппейона, площади Синтагма и Греческого парламента. История Идея начать строительство дворца появилась в 1868 году, когда у короля Георга I родился наследник престола, будущий король Константин. Греческое государство решило подарить ему частное поместье, когда принц достигнет совершеннолетия. Через 21 год, когда Константин женился на принцессе Софии Гогенцоллерн, государство поручило создание проекта Дворца коронованного принца Эрнсту Циллеру, придворному архитектору короля Георга I. Всего по его проектам по всей Греции было построено более 700 общественных и частных сооружений. Сам король Георг высказал пожелание не создавать слишком помпезный дворец и одновременно не следовать образцам существующих дворцов Европы. Так Циллер создал трёхэтажный дворец симметричной композиции в стиле неоклассицизма. В Рождественский вечер 1909 года пожар уничтожил значительную часть Королевского дворца (нынешний Греческий парламент), в результате чего Дворец кронпринца использовался как временная резиденция королевской семьи. После убийства короля Георга I в 1913 году и восхождения Константина на престол, Дворец кронпринца стал королевской резиденцией. В 1924 году дворец перестал быть резиденцией короля, поскольку сама монархия была временно свергнута и провозглашена Греческая республика. Дворец стал официальной резиденцией Президента Греции, пока в 1935 году греческая монархия не была реставрирована. Начиная с 1974 года, когда после семи лет диктатуры военной хунты «черных полковников» была восстановлена демократия, дворец является официальной резиденцией Президента Греческой республики. Ссылки На Викискладе есть медиафайлы по теме Президентский дворец (Афины) Президентский дворец на интернет-странице Президента Греции
Proedrikό Mégaro

Proedrikό Mégaro är ett palats i Aten i Grekland. Det fungerar som officiellt residens för Greklands president. Bakgrund Palatset uppfördes 1891-1897 som bostad åt tronföljaren, den senare Konstantin I av Grekland. När Gamla Kungliga Palatset brann 1909 började kronprinsens palats användas som kungafamiljens bostad. Det fungerade som kungafamiljens bostad 1913-1924 och 1934-1974. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Proedrikό Mégaro.﻿