NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Leros

Leros (em grego: Λέρος, em italiano: Lèro, em turco: İleriye) é uma ilha do arquipélago do Dodecaneso, Grécia, no sul do mar Egeu. História Os seus primeiros habitantes, os cários, foram exterminados pelos cretenses e pelos jónios. A ilha foi refúgio de piratas até os cavaleiros da Ordem de São João de Jerusalém e os bizantinos disputarem o seu domínio em 1319, resultando vencedores os primeiros. Em 1912, aquando da Guerra Ítalo-Turca, a ilha (juntamente com outras ilhas do Dodecaneso), ficou sob controlo do Reino de Itália, como parte das Ilhas Italianas do Egeu. Geografia Leros é uma ilha com 55 km2. Os seus portos principais são Lakki para os ferrys (na costa oeste) e Agia Marina para os hovercrafts (costa este). A cidade principal, Platonos (Πλατονος), tem um magnífica fortaleza bizantina recentemente restaurada na qual se encontra a Igreja de Panagia (Todos-os-Santos). As outras cidades são Jerokambos e Parzéni. Economia A maioria dos habitantes da ilha de Leros vive da pesca de esponjas. A ilha é ligada ao resto da Grécia por um serviço de ferry-boat e por um aeroporto, com dois voos diários para Atenas. Turismo A ilha é frequentada por um grupo de intelectuais europeus, entre os quais o francês Bernard-Henri Lévy e o belga Patrick De Deken. Referências Ligações externas «Página da ilha» (em inglês e grego)
Лерос

Ле́рос (греч. Λέρος) — остров в Эгейском море, в группе островов Додеканес (Южные Спорады), принадлежит Греции. География Расположен в 317 км (171 морских миль) к юго-востоку от Афин, между островами Патмос и Калимнос. Площадь — около 53 км². Протяжённость береговой линии — 71 км. На острове находится небольшой аэропорт. История В античное время Лерос был связан с городами Ионии, прежде всего с Милетом. В IV веке до н. э. были построены укрепления у Палиокастро и Ксерокамбоса. В 1314 году Лерос был захвачен рыцарями Святого Иоанна Родосского и находился под их правлением до 1522 года, после которого весь Эгейский регион оказался под властью Османской империи. Во время турецкого правления Леросу удавалось сохранять определённую независимость, но когда в 1821 году началась Греческая война за независимость, население острова поддержало освобождение Греции. В 1912 году Лерос оккупировала Италия для создания базы для своего военно-морского флота в Эгейском море. Итальянцы же построили на острове новый город Лаки, главным образом для семей морских офицеров. Из-за наличия военной базы Лерос во время Второй мировой войны стал центром боевых действий. Битва за Лерос длилась почти 50 дней и ночей с 23 сентября по 16 ноября 1943 года, когда после продолжительных и интенсивных бомбардировок закончилась победой немецкой армии. Битва за остров, вероятно, вдохновила Алистера Маклина на написание романа «Пушки острова Наварон». 9 мая 1945 года Лерос был освобождён, после чего последовала английская оккупация. В январе 1947 года остров вошёл в состав Греции. В 1957 году на Леросе была построена государственная психиатрическая больница, необходимость в которой возникла в результате перегруженности других греческих клиник. После этого, во времена диктатуры чёрных полковников (1967—1974), на Леросе в лагерях Лакки или Парфени содержали политзаключённых. Население Согласно переписи населения 2001 года на острове проживало 8207 человек. Примечания Ссылки Official website
Лерос

Лерос (грчки грч. Λέρος) је једно од острва у групацији Додеканеза у источној Грчкој. Управно острво припада округу Калимнос у оквиру Периферији Јужни Егеј, где са околним острвцима и хридима чини посебну општину. Главно место на острву је градић Аја Марина. Географија Лерос је острво Додеканеза средње величине. Најближе острво му је Калимнос на свега пар километара ка југу и Патмос на 15ак km ка северозападу. Турска се налази 25 km ка истоку. Острво је планинско и каменито, састављено највише од кречњачких стена. Доказ некадашње вулканске активности на острву су бројни угашени кратери. Обала Нисироса је разуђена и дуга је 71 km, Она се састоји од више малих залива са скривеним плажама. Клима Лероса је средоземна са дугим, сушним летима и благим и кишовитим зимама. Недостатак воде је значајно ограничење, али, будући да Нисирос близу копна, користе се богати подземни извори. Због тога је биљни и животињски свет бујнији него на неким околним острвима, мада је он особен за ову климу. Од гајених култура доминирају маслина и винова лоза. Историја Лерос је насељен још током праисторије. Током раздобља старе Грчке полис Лерос је познат по острвском светилишту посвећеном Афродити. У Пелопонеском рату Лерос је био савезник Атине, па је после рата био окупиран од стране Спарте. У следећим вековима острво је било у сфери блиског, али знатно моћнијег и развијенијег Родоса, да би у 2. веку п. н. е. пало у руке старог Рима. Касније је Лерос био у оквиру Византије, да би га 1309. године преузели витезови Малтешког реда. 1505. године острво преузимају Турци османлије и под њима Лерос остаје вековима, али уз задржавање одређених привилегија. И поред тога месни Грци се нису мирили са страном владавином, па се становништво Нисироса укључило у Грчки устанак 20их година 19. века, али није било прикључено новооснованој Грчкој. 1912. године Лерос запоседа Италија, која га губи после Другог светског рата у корист Грчке. Пропадање острва било је неминовно у овим турбуленцијама 20. века, али се последњих деценија ово је умањило развојем туризма. Становништво Главно становништво на Леросу су Грци. Лерос спада у густо насељена острва међу значајинијим острвима Додеканеза, а развој туризма током протеклих 20ак година допринео је даљем просперитету острва и повећању броја становника. У главном месту, Аја Марини, живи око 1/3 острвског становништва. Привреда Данас се привреда Лероса све више заснива на туризму. Традицинални поморство и пољопривреда (маслине, винова лоза, мање јужно воће) су све мање значајни. Референце Спољашње везе Званични веб-сајт
Лерос

Лерос (грец. Λέρος) — острів в Егейському морі, належить Греції. Згідно з переписом населення 2001 року, на острові мешкало 8 207 осіб. Географія Лерос розташований за 317 км (171 морських миль) від Афін. Входить в групу островів Додеканес. Острів розташований між Патмосом і Калімносом. Острів займає площу близько 53 км². Довжина берегової лінії сягає 71 км. На острові розташований невеликий аеропорт. Історія Острів заселений ще в античну добу вихідцями із Мілету. Відомо, що лероссців був поширений культ богині Артеміди.. Лерос відомий як батьківщина давньогрецького історика, логографа, Ферекіда. Населення Населення острова, згідно з останнім переписом (2021), становило 7 992 особи. Острів має специфічний профіль через розвинену сферу охорони здоров'я та державні установи. Останніми роками населення залишається стабільним із незначними коливаннями міграційних потоків. Населені пункти столиця острова — місто Платанос основний порт — Лаккі Ая-Маріна Пантелі Алінді Парфені Ксирокампос Фортеця Діви Марії Фортеця була побудована в XXI ст візантійцями для оборони північно-східної частини острова. В 1087 році фортеця за наказом візантійського імператора Олексія I Комніна перейшла до Осіоса Христодулоса для заснування монастиря. Фортеця як і весь острів перейшли до генуезців, потім венеційців (XIII ст), а в 1309 році до лицарів госпітальєрів, які внесли зміни та реставрували укріплення. Замок витримав турецькі облоги в 1505 і 1508 роках, проте перейшов до османів у 1522 році після завершення облоги Родосу. В 1912-1945 роках фортеця використовувалась італійськими військами як військова база. (Додатково: Фортеця Діви Марії у Вікісховищі) Примітки Джерела Офіційна сторінка острову Лерос [Архівовано 20 серпня 2012 у Wayback Machine.](гр.)(англ.) Відпочинок на Леросі Географическая энциклопедия [Архівовано 29 червня 2020 у Wayback Machine.] (рос.)
Monestir de Vrontesios

El monestir de Vrontesios o Vrondessios és un monestir de Creta (Grècia) al sud-oest de Càndia, a la província de Kainourion, a les estivacions del Mont Psiloritis, que va ser fundat vers el 1400, i fou un dels més importants centres espirituals de l'illa al segle xvi. Fou el centre de la revolució de 1866 contra els otomans, i com a resultat va resultar severament damnat. El Katholikon es compon de dues esglésies aïllades dedicades a Sant Antoni i a l'apòstol Tomàs; l'ala nord del monestir és posterior a la resta. Els frescos que decoren les esglésies són del segle xv, i té també nombroses icones portàtils del pintor Angelos (Angelou). A l'entrada hi ha una font monumental del segle xv. Darrerament s'han fet alguns treballs de restauració al Katholikon i als frescs.
Monasterio de Vrontesios

El monasterio de Vrontesios o Vrondessios es un monasterio ortodoxo situado en la isla de Creta entre los pueblos de Zarós y Vorizia, en las estribaciones del monte Psiloritis. Se desconoce la fecha exacta de su fundación pero hay testimonios de su existencia hacia el año 1400. Se convirtió en uno de los centros espirituales más importantes de la isla durante el siglo XVI y además fue lugar donde florecieron la literatura y las artes. Se cree que trabajó en el monasterio Miguel Damasceno, que realizó varios importantes iconos. Igualmente, fue centro de la revolución de 1866 contra la dominación otomana y, como resultado de ello, resultó notablemente dañado. El katholikón se compone de dos iglesias aisladas dedicadas a San Antonio y al apóstol Tomás; el ala norte del monasterio es posterior al resto. Los frescos que decoran las iglesias son del siglo XV. A la entrada del monasterio hay una fuente monumental también del siglo XV. Referencias Monasterio de Vrontesio, en la página del Ministerio de Cultura de Grecia (en griego)
Estación de Monastiraki

Monastiraki (Español: Monasterio) estación es un intercambio en el Metro de Atenas, entre las líneas 1 y 3. La estación de superficie original de la línea 1 se inauguró en 17 de mayo de 1895, convirtiéndose en un punto de intercambio de la red cuando se abrió la estación de metro de la línea 3 en 22 de abril de 2003. Está localizado en el centro histórico de Atenas, cerca del barrio de Plaka. La estación está justo debajo de la Acrópolis y al lado del sitio de la antigua ágora de Atenas. Servicios Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Estación de Monastiraki.
Monastiraki (metropolitana di Atene)

Monastiraki (in greco: Σταθμός Μοναστηρακίου) è una stazione delle linee 1 e 3 della metropolitana di Atene. La fermata si trova nell’omonima piazza famosa per il mercato. Storia La stazione della linea 1 venne attivata il 17 maggio 1895, come parte del prolungamento da Thissio a Omonoia. Fino al 1976 la denominazione ufficiale della stazione era Monastirion. Quest'ultima dicitura è ancora visibile sulle vecchie tabelle metalliche della Linea 1 di questa fermata, creando talora una certa confusione tra i visitatori stranieri della città. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Monastiraki Collegamenti esterni (EN) Monastiraki, su Structurae.
Monastiraki (stacja metra)

Monastiraki (gr: Μοναστηράκι) – stacja metra ateńskiego, będąca ważnym węzłem przesiadkowym między linią 1 a linią 3. Pierwotna stacja naziemna o nazwie Monastirion na linii 1 została otwarta w dniu 17 maja 1895. Stała się węzłem przesiadkowym sieci, kiedy stacja metra linii 3 została otwarta 22 kwietnia 2003. Znajduje się w historycznym centrum Aten, w pobliżu starej dzielnicy Plaka. Stacja znajduje się tuż pod Akropolem, obok agory ateńskiej, przy placu Monastiraki. Przypisy
Estação Monastirací

Monastirací ou Monastiraki é uma das estações de integração entre linhas do metro de Atenas (linha 1 e linha 3). Está situada dentro da estrada de ferro Athena-Piraeus e é a 3ª linha do metro de Atenas. Localizado a uma distância de 9069 metros da estação de metro "Piraeus". A estação foi aberta em 17 de maio de 1895. Monastiraki tornou-se uma estação de integração quando em março de 2003, a 3ª linha do metro de Atenas foi aberta. A estação está localizada no território do mais antigo bairro histórico de Atenas - Plaka, que por sua vez está ao pé das encostas do norte e leste da Acrópole com labirintos de ruas estreitas e edifícios construídos no estilo neoclássico. Referências
Монастираки (станция метро)

«Монастира́ки» (греч. Μοναστηράκι) — пересадочный узел Афинского метрополитена, состоящий из двух одноимённых станций на линиях 1 и 3. Расположение Южный вестибюль станции находится на площади Монастираки в одноимённом районе Афин, у пересечения улиц Эрму и Афинас. В непосредственной близости от площади находятся памятники римской эпохи — Форум, Библиотека Адриана и Башня Ветров, а в 500 метрах от площади — Афинский Акрополь, к которому можно пройти через исторический район Плака. Кроме того, имеется северный выход на улицу Афинас в сторону центрального рынка. Расстояние от конечной станции метро «Пирей» — 9069 метров. История Первая станция этого узла открыта 17 мая 1896 года в составе нового участка Афино-Пирейской железной дороги от станции Тиссио до станции Омония. В 1904 году линия была электрифицирована. К концу XX века стало понятно, что городу нужны дополнительные линии метро, и началось их проектирование, но из-за нестабильности грунтов и обилия археологических ценностей в зоне строительства запуск несколько раз переносился. Наконец, 22 апреля 2003 года линия 3 была запущена, и узел Монастираки обрел свой нынешний вид. На участке линии 3 выставлены найденные в ходе строительных работ остатки тоннеля, по которому в античное время в центре города текла река Эридан. Станция линии 1 Станция расположена на границе подземного и наземного участков линии 1. Со стороны Пирея подходит наземный участок, сама станция находится в выемке, а дальше к северу линия уходит в тоннель. Станция необычна тем, что находится в кривой. Расположение платформ — боковое. Станция линии 3 Подземная станция с боковым расположением платформ. Галерея Примечания
Монастиракі (станція метро)

«Монастиракі» (грец. Μοναστηράκι) — пересадна станція Афіно — Пірейської залізниці та 3 лінії Афінського метрополітену Афінського метрополітену. Розташована за 9,069 км від станції метро «Пірей». Станція була відкрита 17 травня 1895 року. Монастиракі стала пересадною станцією, коли в березні 2003 року була відкрита 3 лінія Афінського метрополітену. Станція розташована на території найдавнішого історичного району Афін — Плака, що своєю чергою знаходиться біля підніжжя північного і східного схилів Акрополя з лабіринтами вузьких вуличок і будинками, побудованими в неокласичному стилі. Галерея Примітки
Hasan-Pascha-Moschee

Die Hasan-Pascha-Moschee (griechisch Τζαμί του Κιουτσούκ Χασάν oder Γιαλί Τζαμί) ist eine historische osmanische Moschee am venezianischen Hafen der Stadt Chania auf Kreta. Sie wurde von einem armenischen Architekten errichtet und ist die erste auf Kreta gebaute Moschee. Derzeit wird die Hasan-Pascha-Moschee unter anderem als Ausstellungsraum genutzt. Die Hasan-Pascha-Moschee wurde nach der osmanischen Eroberung der Stadt Chania (türkisch Hanya) im Krieg um Kreta im Jahre 1645 zu Ehren des ersten türkischen Garnisonskommandanten Küçük Hasan Pascha an der Stelle einer kleinen byzantinischen Kirche errichtet. Ab 1880 wurden seitlich Portiken mit sieben kleinen Kuppeln an der Nord- und Westseite an Stelle der ursprünglich dachlosen Arkaden angebaut. Die Moschee diente als Gebetsstätte bis 1923, als beim Bevölkerungsaustausch zwischen Griechenland und der Türkei die türkischen Einwohner der Insel auswanderten. Danach wurde es nacheinander als Lagerplatz, Volkskunstmuseum, Touristeninformationsbüro und als Archäologisches Museum von Chania genutzt. Die Moschee hat ein kubisches Hauptgebäude mit einer großen Kuppel, die von vier aufwändig errichteten Steinbögen gestützt wird, daneben sind sechs kleinere Kuppeln. Im Moscheehof waren Palmen angepflanzt, dort befanden sich die Gräber von verschiedenen Paschas und Janitscharen. Das Minarett der Hasan-Pascha-Moschee wurde im 20. Jahrhundert abgerissen. Bei der Renovierung der Moschee 1998 wurde es nicht wiederaufgebaut. Weblinks Hassan Pasha Mosque in Crete - Greece. Abgerufen am 15. Januar 2016. Chania – Die Moschee des Kioutschuk Hassan (Memento vom 8. Juni 2007 im Internet Archive)
Küçük Hasan Pasha Mosque

The Küçük Hasan Pasha Mosque, also known as the Yalı Mosque (Greek: Γιαλί Τζαμί, from Turkish: Yalı Camii, lit. 'Shore Mosque'), is a former mosque located in Chania, on the island of Crete, Greece. Built in 1645 during the Ottoman era, the former mosque was abandoned in 1923, and subsequently repurposed as an exhibition center. History The building was originally constructed as a mosque after the conquest of Chania by Ottoman Empire in 1645 to honor Küçük Hasan Pasha. After the Greco-Turkish population exchange in 1923, the mosque ceased to function and in 1939 its minarets were demolished. During World War II, it housed the Archaeological Museum of Chania. Subsequently, it was repurposed as a storehouse, a folklore museum, a visitor center, and an exhibition hall. See also Islam in Greece List of former mosques in Greece Ottoman Crete References External links Media related to Küçük Hasan Pasha Mosque at Wikimedia Commons
Мечеть Кючук Хасан

Мечеть Кючук Хасан (греч. Τζαμί του Κιουτσούκ Χασάν) или Мечеть Янычаров (Γιαλί Τζαμί) — мечеть в Греции в городе Ханья на Крите. Расположена на берегу венецианской гавани. Одна из немногих сохранившихся мечетей Ханьи. Является символом исламского искусства эпохи Возрождения в Ханье, датируется второй половиной XVII века. Построена в честь первого командира гарнизона Ханья, Кючук Хасана. Мечеть представляет собой кубическое здание, покрытое большим полусферическим куполом без барабана на четырех каменных арках. С западной и северной стороны расположены шесть малых куполов без барабанов. Мечеть Кючук Хасан была спроектирована и построена армянским архитектором, построившим другую аналогичную мечеть для деревни Спаньякос (Σπανιάκος) в общине (диме) Канданос — Селино. Минарет не сохранился, разрушен в начале XX века. Мечеть, во дворе которой росли пальмы и располагались могилы пашей и янычаров (откуда происходит второе название мечети), прекратила работу в 1923 году в связи с изгнанием турецкого населения из Крита в ходе греко-турецкого обмена населением. Была складом, археологическим музеем, информационным центром туристической организации ЕОТ. Сейчас используется для проведения выставок и различных мероприятий.
Мечеть Кючук Хасан

Мечеть Кючук Хасан (грец. Τζαμί του Κιουτσούκ Χασάν) або Мечеть Яничарів (Γιαλί Τζαμί) — мечеть у Греції в місті Ханья на Криті. Розташована на березі венеційської гавані. Одна з небагатьох мечетей Ханьї, що збереглися. Є символом ісламського мистецтва епохи Відродження в Ханьї, датується другою половиною XVII ст. Збудована на честь першого командира гарнізону Ханья Кючук Хасана. Є кубічною будівлею, покритою великим напівсферичним куполом без барабана на чотирьох кам'яних арках. Із західного та північного боку розташовані шість малих куполів без барабанів. Мечеть Кючук Хасан була спроектована і побудована вірменським архітектором, який побудував іншу аналогічну мечеть для села Спаньякос (Σπανιάκος) в громаді (дімі) Канданос - Селіно. Мінарет не зберігся, зруйнований на початку XX ст. Мечеть, на подвір'ї якої росли пальми і розташовувалися могили пашів та яничарів (звідки походить друга назва мечеті), припинила роботу у 1923 у зв'язку з вигнанням турецького населення з Криту під час греко-турецького обміну населенням. Була складом, археологічним музеєм, інформаційним центром туристичної організації ЕОТ. Зараз використовується для проведення виставок та різноманітних заходів. Примітки
Agia Triada (klášter)

Agia Triada nebo také Agia Triada Tsangarolon je klášter, který se nachází v regionální jednotce Chania na ostrově Kréta v Řecku. Je to klášter řecké pravoslavné církve, je zde také muzeum. Asi 5 km od něj se nachází klášter Gouverneto. Agia Triada byl postaven v 17. století na místě bývalého chrámu. Mniši zde produkují a prodávají víno a olivový olej. Muzeum kláštera obsahuje vzácné spisy a ikony sv. Jana Teologa vytvořené v 16. století. Související články Klášter Gouverneto Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Agia Triada na Wikimedia Commons oficiální stránky kláštera
Agia Triada Monastery

The Agia Triada Monastery (Greek: Μονή Αγίας Τριάδος, romanized: Moni Agias Triadas), also known as the Monastery of Agia Triada Tsangarolon, is a Greek Orthodox monastery in the Akrotiri peninsula in the Chania region of Crete, Greece. The complex also contains a museum. The monastery, whose name means "Holy Trinity", was built in the 17th century by two brothers of the Venetian Zangaroli family on the site of a pre-existing church. The monks produce and sell wine and olive oil on the premises. Architecture The church is built in the Byzantine cruciform style with three domes. The main church is flanked by two smaller domed chapels, one of which is dedicated to the Life-Giving Spring (Zoodochos Pigi) and the other to Saint John the Theologian. The main church is dedicated to the Holy Trinity and the church has a narthex at the front set at right angles to the main aisle. There are two large Doric-style columns and one smaller, Corinthian-style column on either side of the main entrance. The facade of the church has double columns of Ionian and Corinthian style and bears an inscription in Greek, which is dated to 1631. The monastery's cellar door is dated from 1613. In the 19th century the monastery was established as an important theological school from 1833, and the belfry is dated to 1864. The monastery was later extensively damaged during conflicts with the Turks and in 1892, a seminary was established. Museum The monastery also has a library which contains some rare books, and a museum which contains a collection of icons and a collection of codices. Important exhibits include a portable icon of St John the Theologian dated to around 1500, The Last Judgment, work of Emmanuel Skordiles from 17th century, St John the Precursor (1846), The Tree of Jesse (1853), The Hospitality of Abraham and The Descent into Hades (1855), The Story of Beauteaus Joseph (1858) and a manuscript on a parchment roll with the mass of St Basil. Gallery See also Church of Crete List of Greek Orthodox monasteries in Greece List of museums in Greece References External links Media related to Moni Agias Triadas ton Tsangarolon at Wikimedia Commons "Official website". Moni Agias Triadas. Archived from the original on May 27, 2013.