NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Partenonul

Partenonul (Parthenon, în greaca veche: Παρθενών) este templul dedicat zeiței Athena Parthenos, ridicat pe acropola Atenei, capodoperă a arhitecturii grecești. Construirea sa a început în 447 î. Hr., moment în care Imperiul Atenian era la apogeu. A fost terminat în 438 î. Hr., chiar dacă decorarea a continuat până în 432 î. Hr.. Este cea mai importantă clădire a Greciei clasice, fiind considerat zenitul ordinului doric. Sculpturile cu care este decorat reprezintă apogeul artei grecești. Partenonul mai este și un simbol al Greciei Antice, democrației ateniene și al Civilizației vestice, fiind și unul dintre cele mai importante monumente ale lumii. Etimologie Originea numelui Partenonului provine din cuvântul grecesc παρθενών (parthenon), care însemna „apartament al unor femei necăsătorite”, iar în cazul Partenonului pare că era folosit prima dată pentru o anumită încăpere a templului; s-a dezbătut care încăpere e și modul în care și-a dobândit numele. Proiectare și construcție Partenonul a fost construit din inițiativa lui Pericle, între anii 447 î.Hr. și 432 î.Hr. Este opera lui Phidias, asistat de arhitecții Ictinos și Callicrate și de sculptorii Agoracritos și Alcamene. Descriere Partenonul este un templu în stil doric, alcătuit dintr-o "cella", în care era păstrată statuia zeiței Atena, din pronaos și "opistodom" (tezaur), întregul edificiu fiind înconjurat de coloane. Construit din marmură de Pentelic, Partenonul era bogat decorat cu reliefuri realizate de Fidias și de colaboratorii săi. Statuia zeiței, opera lui Phidias, înaltă de 12 m., era realizată din aur și din fildeș; frontonul de răsărit reprezenta nașterea Atenei, iar cel de apus disputa dintre Poseidon și Atena pentru stăpânirea Aticii. Metopele înfățișează lupta zeilor cu titanii, lupta dintre lapiți și centauri și luptele atenienilor cu amazoanele. În interiorul "cellei", o lungă friză reprezintă procesiunea panateneelor. Cele mai multe din sculpturile Partenonului se păstrează azi la British Museum. Note Bibliografie Dicționar Enciclopedic Român, Editura Politică, București, 1965 François Queyrel, "Le Parthénon, Un monument dans l'Histoire" Arhivat în 19 ianuarie 2012, la Wayback Machine. (ISBN 978-2-84100-435-5). Legături externe en Parthenon Website en Humanities 110 Arhivat în 5 martie 2011, la Wayback Machine. en AncientGreece.org en GreatBuildings.com en SacredSites.com Partenonul crestin, 2 iulie 2012, Radu Alexandru, CrestinOrtodox.ro
Sankt-Nikolaus-Kirche (Chania)

Die Sankt-Nikolaus-Kirche (griechisch Ιερός Ναός Αγίου Νικολάου, italienisch San Nicolo), in osmanischer Zeit auch Herrschermoschee (türkisch Hünkâr Camii, neugriechisch Χιουγκιάρ Τζαμισί Chiounkiar Tzamisi), oder Ibrahim-Moschee, an der Platia 1821 in der griechischen Hafenstadt Chania auf Kreta ist eine im Jahre 1320 erbaute Kirche. Es ist das einzige Gotteshaus in Griechenland, das einen Glockenturm und ein Minarett hat. Die Nikolauskirche gehörte ursprünglich zum römisch-katholischen Agios-Nikolaos-Kloster der Venezianer, einem Dominikanerkloster aus dem Jahre 1205. Die Architektur entsprach einer Basilika mit Querschiff im Stil der Gotik. In venezianischen Darstellungen des Klosters hatte die Kirche zwei Glockentürme, von denen heute nur einer erhalten ist, sowie eine Doppelarkade auf der Nordseite. Nach der Eroberung Kretas durch die Osmanen 1645 wandelte der osmanische Sultan Ibrahim die venezianische Kirche in eine Moschee um und benannte sie nach seinem Namenspatron Abraham. Das Gebäude erhielt anstelle eines Glockenturms ein Minarett und wurde die Hauptmoschee der Stadt. Das Minarett war mit einem kegelförmigen Dach (Bleistiftspitze) aus Metall mit Bleiplatten ausgekleidet und war mit 40 Metern das höchste Minarett der Stadt. Das Minarett wurde nach der Umwandlung in eine griechisch-orthodoxe Kirche 1918 nicht abgerissen. Heute hat es kein Kegeldach mehr und deshalb nur noch eine Höhe von 34 Metern. 1950 wurde ein Kirchturm modern wiederaufgebaut. Quellen Beata Kitsiki Panagopoulos: Cistercian and mendicant monasteries in medieval Greece. Chicago 1979, ISBN 0-226-64544-4, S. 98–102 (englisch, mit Grundriss und Abb.). Andrea Schulte-Peevers, Chris Deliso, Des Hannigan: Kreta. lonely planet, S. 43 (eingeschränkte Vorschau in der Google-Buchsuche [abgerufen am 17. Januar 2016]). Weblinks
Église Saint-Nicolas de La Canée

L'église Saint-Nicolas de La Canée (en grec moderne : Ιερός Ναός Αγίου Νικολάου, en italien : San Nicolo), à l'époque ottomane appelée aussi Mosquée du Souverain (en turc : Hünkâr Camii, en grec moderne : Χιουγκιάρ Τζαμισί) est une église située à La Canée en Crète. Elle a la particularité de posséder un ancien minaret ottoman et un clocher traditionnel. Histoire et description L'église appartenait à l'origine au monastère catholique romain Saint-Nicolas des Vénitiens, un monastère dominicain de 1320 L'architecture correspondait à une basilique à transept dans le style gothique. Dans les représentations vénitiennes du monastère, l'église avait deux clochers, dont un seul a survécu aujourd'hui, ainsi qu'une double arcade sur le côté nord. Après la conquête de la Crète par les Ottomans en 1645, le sultan ottoman Ibrahim a transformé l'église vénitienne en mosquée et lui a donné le nom de son saint patron Abraham. Le bâtiment a reçu un minaret au lieu d'un clocher et est devenu la principale mosquée de la ville. Le minaret était bordé d'un toit conique (pointe de crayon) en métal avec des plaques de plomb et était le plus haut minaret de la ville avec 40 mètres. Le minaret n'a pas été démoli lors de la conversion de l'édifice en église orthodoxe grecque en 1918. Restauré entre 1998 et 2000 à la suite de dégâts causés par la foudre, il n'a aujourd'hui plus de toit conique et ne mesure donc que 34 mètres de haut. En 1950, un clocher de l'église a été reconstruit de façon moderne. Notes et références Notes (de) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en allemand intitulé « Sankt-Nikolaus-Kirche (Chania) » (voir la liste des auteurs). Références Bibliographie (en) Beata Kitsiki Panagopoulos, Cistercian and mendicant monasteries in medieval Greece, Chicago, University of Chicago Press, 1979, 194 p. (ISBN 978-0226645445), p. 98-102, avec plan et illus. Liens externes (en) « Church of Agios Nikolaos », sur Τουριστικό Portal Δήμου Χανίων - Tourism Guide of Chania (consulté le 24 septembre 2021). Portail de l’architecture chrétienne Portail de la Crète Portail du christianisme orthodoxe
Igreja Ortodoxa Grega de São Nicolau

A Igreja Ortodoxa Grega de São Nicolau fica situada em Chania cidade grega de Creta. A igreja original data do século XIV, embora já poucos elementos existam dessa primitiva construção. Durante a ocupação turca, a igreja foi transformada em mesquita, adquirindo um minarete com duas varandas. Desde 1919 passou a denominar-se Igreja São Nicolau, dependente da Igreja ortodoxa grega. Referências
Mosteiro de Atáli

Atáli (em grego: Μονή Ατάλης; romaniz.: Moní Atális) é um mosteiro do município de Milopótamos na unidade regional de Retimno em Creta. Este mosteiro é dedicado a São João Batista e sua igreja localiza-se fora do complexo. Devido à sua proximidade com o mar e o consequente período de ataques piratas, o mosteiro foi cercado com um tipo de fortificação onde os monges poderiam se proteger. O mosteiro de Atáli existe desde o século XIV, no entanto, a primeira referência escrita acerca dele provém de 1628. Entre 1635-1646 o monastério ganhou diversas edificações novas e a igreja local foi ampliada. Em 1646, quando a conquista otomana de Creta foi concluída, o mosteiro foi destruído pelos turcos. Depois disso, foi restaurado, tendo as obras sido concluídas em 1692. De 1662 a 1837 o mosteiro seria melhorado recebendo duas fontes (uma interna e outra externa) e um iconóstase. Em 1830 e novamente em 1866-1869 a cidade de Bali atuou no abastecimento de rebeldes, como ancoradouro para navios de soldados vindos da Grécia e como rota de fuga de muitos que queriam ir para o continente; neste levantes os mosteiros locais, entre eles o Atáli, tiveram importante participação. A repressão turca foi severa: barcos que atracassem e/ou zarpassem de Bali eram afundados, a região foi atacada e o mosteiro de Atáli foi destruído. Em 1900 foi oficialmente declarado que o mosteiro iriam interromper suas operação, no entanto, o mesmo continuou a ser habitado até 1945 quando ficou completamente deserto. Em 1970 com a construção da estrada que liga Retimno com Heraclião, o mosteiro foi interligado nesta rota. Em 1985 Ântimo Siro (Anthimos Syros), o último bispo de Retimno, foi ao monastério e iniciou um programa de restauração do complexo monástico. Referências
Mosteiro de Dióscori

O Mosteiro de Dióscori ou de Díscuri (em grego: Μονή Διόσκουροι; romaniz.: Moní Dióskouroi) é um importante mosteiro ortodoxo grego localizado próximo da cidade de Axos, a 43 km da cidade de Retimno no município de Milopótamos na unidade regional de Retimno em Creta, Grécia. Especula-se que ele tenha sido erigido sobre o antigo templo de Dióscuri. As primeiras menções ao mosteiro ocorreram em 1630 e 1658. Durante a invasão turca de Creta (1646) o mosteiro foi deliberadamente danificado, no entanto, foi reconstruído durante o governo otomano. Neste período o mosteiro ganhou notório prestígio em Milopótamos tendo ele se apossado de importantes manuscritos em sua biblioteca. Em 1808 e 1824 o mosteiro é destruído pelos turcos devido a seus envolvimentos com revolucionários cretenses; entre 1824-1841 o monge Simeão Melécio (Simeon Meletios) iniciou um programa de restauração do mosteiro. Em 1856 um terremoto danificou parcialmente o mosteiro. Durante a revolução cretense de 1866-1869 o mosteiro foi utilizados pelos rebeldes como armazém de munições e alimentos, assim como um hospital. Em 1869 o mosteiro foi arrasado pelos turcos. Entre 1890-1897 o mosteiro é parcialmente reconstruído e, em 1935, é anexado ao mosteiro de Chalépa. A partir de 1950 o mosteiro foi gradualmente abandonado. Referências
Teatro de Delfos

El Teatro de Delfos fue un teatro griego en Delfos en Grecia Central. Sus ruinas se encuentran en el santuario de Apolo en la ladera sobre el templo de Apolo.​ Historia Es probable que el lugar fuera originalmente un teatro más sencillo, con asientos de madera o simplemente un talud para sentarse. El primer teatro de piedra se construyó en el 300 a. C. El teatro actual se construyó a principios de la época romana, hacia 160-159 a. C.. Se terminó con el apoyo financiero del rey Eumenes II de Pérgamo. En el teatro se celebraban competiciones de canto y música como parte de los Juegos Píticos u otros festivales religiosos celebrados en la zona. Antes de la construcción del teatro, estas competiciones se celebraban en el estadio de Delfos junto con competiciones deportivas.​​ Descripción La orchestra del centro del teatro tiene forma de herradura. Un pasillo transversal divide el auditorio en dos partes, la inferior con 27 filas de asientos y la superior con ocho filas de asientos. Cinco escaleras verticales dividen el auditorio en seis secciones. El teatro tenía capacidad para unos 5000 espectadores. Ha sido restaurado y su auditorio se conserva relativamente bien, pero solo quedan los cimientos del edificio del escenario (skene).​​ Referencias Enlaces externos
Teatro di Delfi

Il teatro di Delfi è un teatro dell'antica Delfi, situato nel perimetro del sito archeologico di Delfi. Il teatro è stato anche il luogo dove si tenevano le gare di musica e poesia associate ai Giochi Pitici. Il teatro Della sua prima forma non si sa nulla, è possibile infatti che gli spettatori potessero sedersi sul pavimento o su sedili di legno. Infatti la sua configurazione attuale è dovuta a ristrutturazioni nel IV secolo a.C., seguite da altre in periodi successivi, la forma attuale deriva dal restauro compiuto tra il 160 e il 159 a.C., sponsorizzato da Eumene II di Pergamo, con lievi aggiunte in epoca romana. Il teatro poteva contenere fino a 5000 persone e la sua facciata era ornata da un fregio con scene delle dodici fatiche di Ercole. Oggi rimangono solo le basi del palcoscenico e parte della platea e dell'orchestra. Sebbene restaurato, il teatro mantiene problemi di conservazione, con blocchi di pietra che si frammentano e che affondano nel sottosuolo. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su teatro di Delfi Collegamenti esterni Ministry of Culture and Sports | Ancient theatre of Delphi, su odysseus.culture.gr. URL consultato il 28 febbraio 2018.
Teatr w Delfach

Teatr w Delfach – starożytny teatr grecki w sanktuarium Apollina w Delfach; współcześnie część stanowiska archeologicznego w Delfach, które w 1987 roku zostało wpisane na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Historia Teatr znajduje się w północno-wschodniej części delfickiego sanktuarium . Odbywały się tu zawody muzyczne igrzysk pytyjskich i przedstawienia podczas festiwali religijnych . Pierwszy teatr w tym miejscu mógł mieć widownię z drewnianymi siedzeniami; możliwe też, że widzowie siedzieli bezpośrednio na ziemi . Pierwszy kamienny teatr powstał w IV w. p.n.e. z białego kamienia wydobywanego na stokach Parnasu. Był on wielokrotnie przebudowywany, odrestaurowany z inicjatywy Eumenesa II ok. 160/159 p.n.e. W wyniku tej restauracji powstał teatr z kamienną orchestrą w kształcie podkowy, kamiennym theatronem i dekorowaną sceną . Ruiny teatru to współcześnie część stanowiska archeologicznego w Delfach, które w 1987 roku zostało wpisane na listę światowego dziedzictwa UNESCO . Architektura Orchestra o średnicy 18,5 m była wyłożona kamiennymi płytkami a dookoła niej biegła rynna odprowadzająca wodę. Brukowana diazoma rozdzielała theatron na dwie części: w części dolnej znajdowało się 27 rzędów a w górnej siedem . Część dolna podzielona była na 7 sektorów (cunei) a część górna na 6 . Widownia mieściła 5 tys. widzów . Ściany przejść dla chóru i widzów pierwszych rzędów – parodoi zdobiły inskrypcje odnoszące się do emancypacji niewolników . Scena była najprawdopodobniej podzielona na proscenium i scenę właściwą . Przednią część zdobił marumurowy fryz reliefowy przedstawiający prace Heraklesa, dodany w I wieku n.e. Przypisy Bibliografia R. Kolonia: Ancient theatre of Delphi. [w:] Ministry of Culture and Sports [on-line]. [dostęp 2019-07-07]. (ang.). Photios M. Petsas: Delphi: Monuments and Museum. Athens: Krene Editions, 2019. (ang.). UNESCO: Archaeological Site of Delphi. [dostęp 2019-07-07]. (ang.).
Teatro de Delfos

O Teatro de Delfos é um anfiteatro da antiga Delfos, na Grécia, estando localizado no perímetro do sítio arqueológico de Delfos. Foi o local dos concursos e apresentações de música e poesia associados aos Jogos Píticos. Sua primeira instalação tinha uma forma desconhecida, é possível que os espectadores se sentassem no chão ou em assentos de madeira. A sua configuração atual se deve a remodelações no século IV a.C., seguidas de outras em períodos subsequentes, recebendo sua forma definitiva em uma restauração ocorrida entre 160 e 159 a.C., patrocinada por Eumenes II de Pérgamo, com ligeiros acréscimos romanos. Podia receber até cinco mil pessoas e sua fachada era ornamentada com um friso com cenas dos Trabalhos de Hércules. Hoje apenas subsistem as fundações do cenário e parte da plateia e da orquestra. Embora restaurado o teatro tem problemas de conservação, com blocos de pedra se fragmentando e o subsolo da plateia afundando. Ver também Delfos Teatro na Grécia Antiga Referências KOLONIA, R. Ancient theatre of Delphi, 2007. IN The Hellenic Ministry of Culture website [1]
Ладенева къща

Ладеневата къща (на гръцки: Οικία Λαδένη, Μέγαρο Λαδένη) е историческа постройка в град Солун, Гърция. Местоположение Къщата е разположена на ъгъла на улиците „Катунис“ и „Едеса“, един от четирите ъгъла на „Платия Ембориу“ (Търговския площад) на традиционния квартал Горна Лададика. История Сградата е построена след Големия пожар от 1917 година, между 1926 и 1931 година за Адам Ладенис, патриарх на богатото търговско семейство Ладенис. Синът на Адам, Йоанис, създава изведстната компания за бельо „Минерва“. До 2008 година в сградата се помещават търговски магазини и фирми. Сградата достига силно запуснато състояние до 2015 година, когато е закупена от семейство Христакис и цялостно реставрирана за настаняване на бутиковия хотел „Бахар“. Архитектура В архитектурно отношение сградата се състои от партер, мецанин, два етажа и покрив. Фасадите са организирани с правоъгълни отвори, разположени във вертикални оси. Сградата е декорирана с назъбени корнизи и мраморни фризове. Бележки
Сграда на „Фратели Кауки“

Сградата на „Фратели Кауки“ (на гръцки: Κτίριο "Fratelli Cauchi") е историческа постройка в град Солун, Гърция. Местоположение Къщата е разположена на улица „Катунис“ в традиционния квартал Горна Лададика. История Според напсиса на фасадата под корниза „Fratelli Cauchi Stabiliti nel 1852“ сградата е построена в 1852 година за корабоплавателната компания „Фратели Кауки“. В нея се помещават офисите на профсъюза на докерите, а след обновяването на района през 1996 година и ресторант. Обявен е за защитен обект през 1983 година. Архитектура В архитектурно отношение сградата се състои от приземен етаж, превърнат в магазин, и два етажа. Сградата е еклектично съчетание на елементи на традиционната архитектура, като еркерно издаден чардак на първия етаж, неокласическата архитектура, като разделянето на основа, тяло и венец, декоративна лента с меандри и балюстради, и рококо елементи, като фронтон с релефна декорация. Отворите на фасадата са симетрични и високи. Бележки
Къща „Алатини“

Къща „Алатини“ (на гръцки: Οικία Αλλατίνι) е емблематична къща в град Солун, Гърция. Местоположение Сградата е разположена в центъра на Франкомахала, на улица „Валаоритос“, между улиците „Сингрос“ и „Виларас“ и непосредствено до Стоа „Малакопис“. История Къщата започва да се строи в 1862 година за Моисей Алатини, основател на голямата еврейска търговска фамилия в Солун Алатини. Основната плоча оцелява до съвремието, но без мястото, на което е била изписана датата. В 1904 година имението е прехвърлено на Едуард Алатини, съпруг на дъщерята на Моше. Първоначално къщата има огромна градина на юг, но в 1906 година там е построена Стоа „Малакопис“ за търговските дейности на основаната от фамилията „Банк дьо Салоник“. По-късно цялото недвижимо имущество на семейството заедно с къщата преминава към Дружеството за земеделски недвижими имоти, а в 1911 година членовете на семейство Алатини са депортирани от Османската империя по време на Итало-турската война като италиански граждани. В 1916 година на първия етаж на къщата се помещава клон на Йонийската банка, а в другите части на постройката има различни офиси. Сградата пострадва значително при Големия пожар в Солун в 1917 година. В 1925 година е прехвърлена на Ели Андзел, Йосе Севи и Леон Аелион, за които се знае малко, но се предполага, че първият е тютюнопроизводител, а последният - търговец на питиета. В 1926 година архитект Максимилиан Рубенс нанася значителни промени по зданието, което показва надписът от 1926 година над входа. В началото на XX век сградата е реновирана. Архитектура В архитектурно отношение сградата се състои се от два етажа, като на втория етаж има тераси околвръст. Много от оригиналните архитектурни елементи са рухнали, а фасадите са покрити с мазилка. Могат да се забележат необарокови и рококо елементи. Във вътрешността има голямо стълбище, водещо до пода, и вътрешен двор, покрит със стъкло, което позволява на светлината да навлезе пространството. По време на реновирането са запазени много важни декоративни елементи като дървения парапет, някои декоративни стенописи, както и някои метални подпори на вътрешния балкон. Вижте също Вила „Алатини“ Мелница „Алатини“ Сиропиталище „Алатини“ Бележки
Копринена фабрика „Бенузилио“

Копринената фабрика „Бенузилио“ (на гръцки: Μεταξουργείο Μπενουζίλιο, катаревуса Μεταξουργείον Μπενουζίλιον) е историческа сграда в Солун, Гърция. Сградата е един от най-забележителните примери за традиционна архитектура в града. Местоположение Сградата е разположена в югоизточното предградие Пилеа (Капуджилар). История Сградата вероятно е построена преди 1886 година като керамична пещ от семейство Алатини. През 1919-1920 година е купена е от евреина Леви Бенузилио и е превърната във фабрика за брави, където работят много бежанци, предимно деца. По-късно е превърната във фабрика за коприна, която оцелява, тъй като получава поръчки от текстилната индустрия. Дъщерята на Леви Бенузилио, Лили в 1976 година я продава на настоящите собственици братя Мухас. В 1988 година трите стари сгради на фабриката са обявени за исторически паметници. Архитектура Комплексът се състои от оригиналната, двуетажна издължена сграда и различни последващи допълнения в непосредствена близост до нея. Също в покрайнините на фабриката има друга двуетажна сграда, с квадратен план, която е в руини, както и доменна пещ, оцеляла на половината от оригиналната си височина. Оригиналната сграда и продълговата пристройка с четирискатен покрив са запазени в относително добро състояние, дължащо се на каменната зидария и забележителните чугунени колони, които са характерни и за още няколко сгради в града. Бележки
Сграда на улица „Сингрос“ № 3

Сграда на улица „Сингрос“ № 3 (на гръцки: Κτίριο στη Συγγρού 3) е историческа сграда в Солун, Гърция. Сградата е един от най-забележителните примери за традиционна архитектура в града. Местоположение Имението е разположено на улица „Сингрос“ № 3 във Франкомахала, зад римокатолическата катедрала „Непорочно зачатие Богородично“ и близо до Стоа „Малакопис“. История Построена е в 1885 година в една от най-оживените и активни части на града. Сградата оцелява невредима от големия пожар в 1917 година. Собственост е на различни компании за развлечение и е поддържана през годините. Последният собственик в началото на XXI век реновира сградата, като почиства колоните на приземния етаж. Вътре стените са оголени, непокрити, оставяйки цоклите видими. Обявена е за защитен паметник в 2016 година. Архитектура На приземния етаж се леко изпъкнали четири йонийски пиластри разделят фасадата на секции, в които отворите са поставени централно. Сградата е увенчана с леко изпъкнал корниз с капки, под който има фриз с декоративни символични теми - котви, полумесеци и други. Забележителни е и украсената зона под корниза и релефните декорации в зидарията между отворите на пода. Бележки
Ierapetra Mosque

The Mosque of Ierapetra (Greek: Τζαμί της Ιεράπετρας), formerly known as the Hamidiye Mosque (Turkish: Hamidiye Camii), is a former mosque located in the town of Ierapetra, on the island of Crete, Greece. Built in c. 1892, during the Ottoman era, the mosque was abandoned during the 1910s. Overview Based on inscription found in the mosque itself, it was erected around 1891-1892, perhaps on the site of a previous mosque or perhaps a church dedicated to Saint John. The upper part of the minaret collapsed during the 1953 earthquake. Ierapetra's Mosque is a square building with a wooden, hipped roof covered with tiles. Its architecture style features elements derived from the neoclassical and eclectic trends that reached Crete during the last decades of the 19th century. The mihrab, or praying niche, is found on the southeast inner side of the building. It is surrounded by a carved painted panel with a pedimented finial on the tympanum of which is placed an inverted medal bearing an Arabic inscription. The minaret, now roofless, stands on the northwestern corner of the mosque. Surviving up to the second balcony, its uppermost part fell in the 1953 earthquake, and was subsequently partially restored. The Ottoman fountain is located to the southwest of the mosque, and together they once constituted a remarkable complex of Ottoman architecture in Crete. The fountain is an octagonal building with domed roofs, made with worked stones of various sizes. The outflow holes, as well as water collection troughs on all sides, are preserved. See also Islam in Greece List of former mosques in Greece Ottoman Crete References