NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mirtos (plaża)

Plaża Mirtos (gr. Παραλία Μύρτου) – plaża w północno-zachodniej części wyspy Kefalinia na Morzu Jońskim, uważana za jedną z najpiękniejszych greckich plaż. Plaża położona jest pomiędzy górami Agia Dynati i Kalon Oros. Ma ona 800 m długości. Plażę pokrywają białe marmurowe otoczaki, przy czym wielkość kamieni maleje wraz ze zbliżaniem się do morza. Przy plaży znajduje się mała jaskinia. Do plaży Mirtos z wioski Divarata prowadzi stroma, kręta droga o długości około 2 km, natomiast w sezonie letnim z miasteczka Agia Effimia na plażę kursują regularne autobusy. Na wyspie Kefalinia nakręcono film Kapitan Corelli z 2001 roku. Plaża Mirtos pojawia się w scenach tego filmu. Przypisy
Plaja Myrtos

Plaja Myrtos (în greacă Παραλία Μύρτου [Míːrtɒs]) se află în regiunea Pylaros, în nord-vestul insulei Kefalonia, în Marea Ionică, Grecia. Plaja Myrtos se află la baza a doi munți, Agia Dynati și Kalon Oros (901 m). Geologie Sedimentul preponderent de pe plaja Myrtos este în general compus din marmură, un calcar metamorfos. Plaja este formată din pietre rotunde și albe. Sedimentul devine treptat mai scăzut pe măsură ce se apropie de țărm. Deoarece unghiul de pantă are o scădere bruscă aproape de marginea coastei, energia valurilor este foarte mare și provoacă tendințe de gradație, de-a lungul plajei, de la pietre la pietricele. Deriva litorală (transportul aluviunilor de-a lungul țărmului de către curenții apei) împreună cu energia valurilor au modelat malul. În timp ce valurile se curbează de-a lungul plajei, ele adună și cele mai bune bucăți de marmură; acest lucru creează zăcăminte sedimentare care urmează curba plajei pe direcția valurilor, dând apei o nuanță de turcoaz. Renume Myrtos a fost descrisă ca fiind „una dintre cele mai dramatice plaje din Grecia”, cu un „arc lung de o milă și jumătate de pietricele de un alb orbitor”. A fost folosită ca locație pentru episodul exploziei miniere din filmul Idila căpitanului Corelli. Myrtos a fost votată de 12 ori cea mai bună plajă grecească, în timp ce se prezintă în mod constant în topul celor mai bune plaje. Călătorii și facilități Un drum abrupt, șerpuit, în jur de 2 km lungime și cu serpentine duce la plaja din satul Divarata. În timpul sezonului turistic foarte ridicat vară, primăria Pylaros pune la dispoziție un autobuz public spre și de la plaja Myrtos, plecând din zona portuară din Agia Efimia. Orarul poate fi găsit la biroul de informații turistice din Agia Efimia și poate fi, de asemenea, găsit online. Autobuzul oprește pe drumul care duce spre plajă, cu o scurtă plimbare pe jos. Parcarea privată este disponibilă la baza falezei. Există mai multe taverne în partea de sus a drumului care duce spre plaja din satul Divarata și un bar de plajă. Șezlonguri și umbrele de plajă sunt disponibile pentru închiriere. Galerie foto Coordonate locație 38.342885°N 20.536189°E﻿ ()38.342885; 20.536189 Note Legături externe kefaloniavisit.com: faimoasa plaja din Myrtos Arhivat în 27 aprilie 2019, la Wayback Machine. Plaja video Myrtos Beach
Пляж Миртос

Пляж Миртос (грец. Παραλία Μύρτου [Míːrtɒs]) — регіон в Пиларосі, на північному заході острова Кефалонія, на Іонічних островах Греції. Пляж Миртос лежить у підніжжя двох гір, Агія Динаті та Калон Орос (901 м). Геологія Отучуючий осад на пляжі Миртос, як правило, складається з мармуру та метаморфізованого вапняку. Пляж складається з круглих, білих великої гальки. Осад поступово зменшується при наближенні до берегової лінії. Оскільки кут нахилу має різке падіння біля краю берегової лінії, енергія хвилі дуже висока і викликає тенденції градації від великої до малої гальки уздовж пляжу. Дрейфування берегової лінії, разом з енергією хвиль, сформувало берег. Оскільки хвилі оминають пляж по кривій вздовж пляжу, вони також збирають найбільш тонкі шматки мармуру; це створює осадові шлейфи, які слідують за кривою пляжу з напрямком хвиль, що надають воді відтінок бірюзи. Слава Миртос був описаний як «один з найбільш ефектних пляжів в Греції», з його «довгою дугою сліпучих білих камінців у півтори милі». Вона використовувалася як місце для епізоду вибуху міни у фільмі Мандоліна капітана Кореллі. Миртос був обраний 12 разів кращим грецьким пляжем, який регулярно попадає в списки найкращих пляжів. Подорожі та зручності Крута, звивиста дорога, довжиною близько 2 км, з серпантином, веде вниз до пляжу з села Діварата. Під час високого туристичного сезону влітку, муніципалітет Пілароса здійснює громадське автобусне сполучення з і до пляжу Миртос з гавані в Агія-Ефімія. Розклад руху можна знайти в офісі туристичної інформації в Агіа Ефімія, а також може знайти онлайн [Архівовано 12 травня 2019 у Wayback Machine.]. Автобус зупиняється на дорозі, що веде вниз до пляжу. На підніжжі скелі є приватна автостоянка. Є кілька таверн на верхній дорозі, що веде вниз до пляжу в селі Діварата, і пляжний бар. Галерея Примітки Посилання Kefalonia: the beaches on the west coast [Архівовано 3 червня 2019 у Wayback Machine.] Myrtos Beach video [Архівовано 5 березня 2016 у Wayback Machine.]
Успение Богородично (Лиговици)

38.654208, 21.486691 Манастирът „Успение Богородично Лиговици“ (на гръцки: Ιερά Μονή Κοιμήσεως Θεοτόκου Λιγοβιτσίου) е женски и се намира над езорото Озерос в Етолия. Той е сравнително нов манастир от XVIII век и според различни датирания е изграден през 1737 г. или 1760 г. или 1787 г. Манастирът е въстаническа база по време на гръцката война за независимост и по-точно се превръща в крепост на бунтовниците от Ксиромерос и Балтос. След създаването на независима Гърция с кралски указ е изоставен и през 1960-те години започва възстановяването му. През 1983 г. в манастира е създадено монашеско братство под духовното ръководство на игумения Макрина Маркопулу, състоящо се от 10 монахини. Манастирът е реставриран и обновен, католиконът е осветен и са изградени много помощни помещения. Манастирът днес е притегателна точка за вярващите, които го посещават редовно и участват в богослуженията, извършвани там. Манастирът празнува на 15 август, ден, в който приема голям брой поклонници. Източници
Halevi Monastery

The Halevi Monastery (Greek: Μονή Χαλεβή), also spelled as the Chalevi Monastery, is a Greek Orthodox abandoned monastery and extant katholikon, located close to the village of Chromonastiri, in the Rethymno region in north-central Crete, Greece. The monastery stands on a hill, approximately 5 kilometres (3.1 mi) south of the city of Rethymno. Completed during the 16th-century, the complex ceased to function as a monastery near the end of the Ottoman occupation of Crete and only its principal church remains. History The Halevi Monastery was founded in the 16th century when Crete was under Venetian rule and soon became stavropegic, i.e. directly answerable to the Patriarch of Constantinople. The monastery was erected upon the ruins of an old fortified establishment. It was dissolved around 1900 and latter became a metochion of the Arsani Monasteri. In 1980, it was listed as a preserved monument by the Greek state and in 1991 the convent was attached to the restored monastery of Agia Irini. The Halevi Monastery is deserted and its buildings are in ruins. Only the single-aisled principal church (katholikon) of Theotokos is standing, known for its magnificent teardrop-shaped windows. Among the vestiges of the buildings are elements of the popular Cretan architecture of past centuries. Dedicated to the Dormition of Virgin Mary, the church celebrates on August 15 each year. According to an inscription, the katholikon of Halevi was reconstructed in 1864. See also Church of Crete List of Greek Orthodox monasteries in Greece References External links Media related to Halevi Monastery at Wikimedia Commons Ιερά Mονή Παναγίας Xαλεβή. Ι.Μ. Ρεθύμνης και Αυλοποτάμου (in Greek).
Tresor d'Atreu

El Tresor d'Atreu, també anomenat Tomba d'Atreu i Tomba d'Agamèmnon, és la tomba abovedada, o tolos, més monumental que es coneix a Grècia. És als afores de Micenes, i al principi se li va atribuir a Atreu, el pare del gran rei Agamèmnon, cap visible de la guerra dels aqueus contra Troia, ja que sol datar-se al segle xiii aC. Aquesta tomba pertany a l'art creto-micènic. Segueix el model difós per tot el Mediterrani de tomba precedida per un corredor. En aquest cas, té dues cambres. En destaca la falsa volta de la més gran obtinguda mitjançant la superposició de filades concèntriques de carreus que van reduint l'espai, per la qual cosa les seves pressions són verticals i no obliqües, com en una veritable volta. Una part de la llinda d'entrada al monument va ser sostreta per Thomas Bruce Elgin, llavors ambaixador britànic davant l'Imperi Otomà, i traslladada a Londres juntament amb escultures del temple atenès del Partenó (Marbres d'Elgin) i actualment formen part de la col·lecció permanent exposada en el Museu Britànic. Referències Bibliografia Azcárate Ristori, J. M.ª de, y otros, Historia del arte, Anaya, Madrid, 1986. ISBN 84-207-1408-9 Cottrell, Leonard. El toro de Minos. México D.F., Fondo de cultura económica, 1958. ISBN 968-16-0750-3
Atrejeva riznica

Atrejeva riznica (Atrejeva grobnica) je grobni tolos u Mikeni iz oko 1300. pr. Kr. koja je pripisana mitskom kralju Atreju, Agamemnonovu ocu. U Mikeni je pronađeno 9 grobnica pokrivenih “lažnom kupolom” od kojih je Atrejeva grobnica najveća i najpoznatija. Riznica se sastoji od dromosa, centralne dvorane i bočne prostorije. Kompleks je izgrađen u brdu, tako da se s vanjske strane vidi samo ulazni dio – dromos (prilaz širok 5, a dug 36 metara) koji završava ulazom (visokim 5 metara) koji je nadsvođen gredom iznad koje je ostavljen trokutast otvor kako bi se olakšao pritisak na gredu (poput Lavljih vrata na Mikeni). Jedan od nadvratnika je bio unutrašnji, dug oko 9 m a širok preko 5 m, visine oko 1.20 m a težak oko 12 tona. Taj je prostor prvobitno bio nevidljiv izvana jer je bio pokriven nizom crvenih i zelenih kamenih ploča, sa spiralnim i drugim ornamentima izrađenim u tehnici reljefa. Sam je ulaz bio flankiran bogato rezbarenim, zelenim polustupovima, koji se danas nalaze u Britanskom muzeju. Cijelu je dekoraciju 1810. uništio Turčin Veli – paša. Dromos se na svom kraju spušta, a od ulaza vodi kratki hodnik do glavne kružne prostorije. Glavni kružni prostor natkriven je lažnom kupolom, što znači da su redovi kamena postepeno ispuštaju tvoreći jedinstven zakrivljeni zid koji se sužava do vrha s krunskim kamenom. Svaki vodoravni kamen zaobljen je s unutarnje vidljive strane prilagođavajući se kružnom obliku tlocrta, a gornje strane su izbočene te tako nastaje lažna kupola u obliku košnice. Zidovi su prvotno bili ukrašeni brončanim pločama, možda rozetama čiji se brončani prikivci još vide. Prostorija je služila da se u njoj okupe članovi porodice i održe običaje u čast pokojnika. Kružna prostorija sagrađena je u jednom usjeku u stijeni, ali je njen gornji dio, tj. kupola, ipak nadvisivao okolno tlo. Zato je vrh kupole bio pokriven humkom, koji je možda bio obložen bijelom ilovačom, dok je osnovica humka bila opasana potpornim zidom kamena. Vretenasta kupola je visoka 13.6, a promjera 14.5 metara i iz nje se ulazi u manji četverokutni prostor, vjerojatno riznicu (ili po nekima kriptu). Atrejevu riznicu gradio je vjerojatno isti arhitekt koji je kreirao i kupolni grob u Orhomenu i Lavlja vrata u Mikeni. U tim je grobovima usavršio stari tip gradnje do veličanstvene monumentalnosti. Mogao je to postići zahvaljujući tome što se tehnika obrade kamena uzdigla do zavidnog stupnja. Mikenska kultura Lavlja vrata
Tesouro de Atreu

O Tesouro de Atreu, também chamado Tumba de Atreu e Tumba de Agamenão, é a tumba abobadada, ou tolo, mais monumental que se conhece em Grécia. Está nas cercanias de Micenas, e a princípio é atribuído a Atreu, o pai do grande rei Agamemnon, cabeça visível da guerra dos aqueus contra Troia, pois que acostuma datar-se no século XIII a.C.. Esta tumba pertence à arte creto-micênica. Segue o modelo difundido por todo o Mediterrâneo de tumba precedida por um corredor. Neste caso, tem duas câmaras, destacando-se a "falsa abóbada" da maior delas. Obtém-se mediante fiadas concêntricas de silhares que vão reduzindo o espaço, pelo qual as suas pressões são verticais e não oblíquas, como numa verdadeira abóbada. O britânico Lord Elgin levou uma parte da entrada sustentada por colunas para o seu país, onde ficou exposta no museu Britânico. Referências Bibliografia AZCÁRATE RISTORI, J. M.ª de, y otros, Historia del arte, Anaya, Madrid, 1986. ISBN 84-207-1408-9 COTTRELL, Leonard. El toro de Minos. México D.F., Fondo de cultura económica, 1958. ISBN 968-16-0750-3. Olga, Psychogiou (2012). Treasure of Atreus (em inglês). [S.l.]: Ministry of Culture and Sports. Consultado em 23 de abril de 2019 Elsie, Spathari (2001). Mycenae: A guide to the history and archeology (em inglês). Athens: HESPEROS Editions. ISBN 960-8103-05-03 UNESCO. Archaeological Sites of Mycenae and Tiryns (em inglês). [S.l.: s.n.] Consultado em 23 de abril de 2019
Сокровищница Атрея

Сокро́вищница Атре́я или Гробни́ца Атре́я (греч. θησαυρός του Ατρέα), устаревшее название — Гробница Агамемнона — условное наименование крупной подкурганной гробницы ульевого типа («толос») в Микенах на холме Панагица, сооружённой около 1250 года до н. э. Назначение Вероятно, в гробнице хранились останки правителя, завершившего сооружение микенской крепости, или одного из его преемников. Форма гробницы напоминает форму других толосов восточного Средиземноморья, обнаруженных, в том числе, и в окрестностях Микен, однако по своей монументальности и грандиозности является одним из важнейших монументов микенской цивилизации. История Срок, в течение которого использовалась гробница, неизвестен; она упоминается у Павсания. В 1879 году Генрих Шлиман исследовал данную гробницу вместе с другими захоронениями микенского акрополя. Описание конструкции Вход в камеру шёл через наклонный коридор-дромос длиной 36 метров. Каменная балка над входом весит 120 тонн. Камера гробницы представляла собой круглое помещение с куполом, сооружённым методом ложного (ступенчатого) свода. При строительстве применялась сухая кладка. Внутренняя высота составляет 13,5 м, а диаметр — 14,5 м. Короткий коридор вёл из толоса в боковую камеру, которая имела почти кубическую форму. По размерам, гробница была крупнейшим купольным сооружением своего времени вплоть до сооружения Храма Меркурия в Байях и Римского пантеона. Примечания Ссылки A different light inside Treasury of Atreus
Атрејева ризница

Атрејева ризница је погрешан назив за Атрејеву гробницу. До забуне је дошло због изразитог луксуза саме гробнице. Изграђена је око 1300. п. н. е. и представља врхунац микенског градитељства у домену погребних одаја. Начињена је од правилно тесаног камена који се ређају у концентричним слојевима и дају облик кошнице. Примењен је конструктивни систем који се назива лажни свод. Опљачкана је још у давна времена. Види још Историја уметности Историја архитектуре Егејска уметност Микенска Грчка Спољашње везе
Скарбниця Атрея

Скарбниця Атрея, або Гробниця Атрея, застаріла назва Гробниця Агамемнона — умовна назва великої гробниці вуликового типу («толоса») в Мікенах на пагорбі Панагіца, спорудженої близько 1250 року до н. е. 1879 року Генріх Шліман досліджував дану гробницю разом з іншими похованнями мікенського акрополя. Характеристика Кам'яна перемичка над входом важить 120 тонн. Час, впродовж якого використовувалася гробниця, невідомий, хоча вона згадується у Павсанія. Ймовірно, в гробниці зберігалися залишки правителя, який завершив спорудження мікенської фортеці, або одного з його наступників. Форма гробниці нагадує форму інших толосів східного Середземномор'я, виявлених, у тому числі, і в околицях Мікен. Однак за своєю монументальністю і грандіозністю Скарбниця Атрея — один з найважливіших монументів мікенської цивілізації. Архітектура За плануванням гробниця являла собою кругле напівпідземне приміщення зі склепінчастою аркою. Внутрішня висота становить 13,5 м, а діаметр 14,5 м, завдяки чому гробниця була найбільшою купольною спорудою свого часу аж до спорудження Храму Меркурія в Байях і Римського пантеону. Вхід в толос йшов через похилику залу без даху, так званий дромос, завдовжки 36 метрів, стіни якого викладені методом сухої кладки. Короткий коридор вів з толосу в поховальну камеру всередині пагорба, яка мала майже кубічну форму. Примітки Посилання Скарбниця Атрея // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Теза, 2006. Вікісховище має мультимедійні дані за темою: Гробница Атрея Treasury of Atreus — 360° Interactive virtual tour A different light inside Treasury of Atreus
Estoa d'Àtal

L'estoa d'Àtal (en grec: στοά του Αττάλου) és una estoa hel·lenística que es troba a la part oriental de l'àgora d'Atenes. Història El monument fou construït per Àtal II de Pèrgam, el 160 aC, en agraïment per l'educació que havia rebut de la ciutat àtica. L'estoa fou reconstruïda del 1953 al 1956, idèntica a l'original per l'Escola americana d'arqueologia, gràcies al finançament de John D. Rockefeller. Dins hi té el museu de l'àgora d'Atenes. Descripció Típica de l'art hel·lenístic, l'estoa era un edifici de gran dimensió, de 116,50 m de llargària per 20,05 d'amplada, construït en dos nivells, una planta baixa d'orde dòric i un pis d'orde jònic, units per dues escales situades a les extremitats. Les parets estaven formades de pedra calcària del Pireu, amb una façana de marbre del Pentèlic i un sostre amb teules. El conjunt podia acollir a l'antiguitat 41 botigues, cadascuna de 4,91 per 4,66 m. Els locals eren llogats a l'estat atenès. Es tractava, doncs, d'un centre comercial, però també d'un lloc de sociabilitat, on els ciutadans atenesos podien reunir-se i discutir protegits del sol a l'estiu i del fred a l'hivern. Manifestacions i cerimònies contemporànies Es va emprar de vegades l'estoa d'Àtal per a manifestacions no arqueològiques que beneficiaven el prestigi d'aquest monument, símbol de la ciutat antiga. La cerimònia de la firma de l'ampliació de la UE a deu nou països (Estònia, Letònia, Lituània, Polònia, República Txeca, Eslovàquia, Hongria, Eslovènia, Xipre i Malta) fou organitzada sota la presidència grega de la UE, el 16 d'abril del 2003. Referències Vegeu també Àgora d'Atenes
Stoa des Attalos

Die Stoa des Attalos (auch in lateinischer Form Attalus) ist eine zu musealen Zwecken rekonstruierte hellenistische Wandelhalle auf der Athener Agora. Das ursprüngliche Gebäude ließ König Attalos II. von Pergamon im 2. Jahrhundert v. Chr. erbauen. Die Dimensionen der aus pentelischem Marmor und Kalkstein errichteten Stoa betragen 115 × 20 Meter. Die äußere Kolonnade des Erdgeschosses besteht aus dorischen, die innere aus ionischen Säulen, eine für den Gebäudetyp übliche Kombination. Das Obergeschoss zeigt außen ionische und innen pergamenische Säulen. Das Gebäude ähnelt stark der Stoa, die der Bruder und Vorgänger des Attalos, Eumenes II., am Südhang der Akropolis hatte errichten lassen. Die Stoa wurde durch die Heruler im Jahr 267 zerstört. Ihre Ruinen wurden Teil einer Festungsmauer. In den Jahren 1952 bis 1956 wurde das Gebäude durch das New Yorker Architekturbüro W. Stuart Thompson & Phelps Barnum unter Federführung der American School of Classical Studies at Athens rekonstruiert. Gefördert wurde die Errichtung durch einen bedeutenden finanziellen Beitrag John D. Rockefellers, Jr. In der Stoa befindet sich seitdem ein Museum, das die Funde der amerikanischen Ausgrabungen von der Agora präsentiert. In der Stoa des Attalos fand am 16. April 2003 die feierliche Unterzeichnung des Beitrittsvertrages der EU-Erweiterung um zehn Länder (Estland, Lettland, Litauen, Malta, Polen, Slowakei, Slowenien, Tschechien, Ungarn, Zypern) statt. Literatur Friedrich Adler: Die Stoa des Königs Attalos II zu Athen. In: Zeitschrift für Bauwesen. Nr. 1, 1875, Sp. 17–50 (zlb.de – veraltet). Homer A. Thompson, Alison Frantz: The Stoa of Attalos II in Athens (= Excavations of the Athenian Agora. Picture Book 2). American School of Classical Studies at Athens, Princeton 1959. 2. Auflage: 1992; agora.ascsa.net (PDF). Hans-Joachim Schalles: Die hellenistische Umgestaltung der Athener Agora im 2. Jh. v.Chr. In: Hephaistos, Band 4, 1982, S. 97–116. Weblinks Führer zur Agora mit ausführlichen Informationen zur Stoa des Attalos. American School at Athens. The Museum. Ministry of Culture.
Stoa d'Attale

La stoa d'Attale (en grec moderne : Στοά του Αττάλου) est un portique hellénistique situé dans la partie orientale de l'agora d'Athènes. Histoire Le monument fut construit par Attale II Philadelphe, roi de Pergame, vers 150 av. J.-C., en remerciement de l'éducation qu'il avait reçue dans la cité attique. La stoa a été reconstruite à l'identique, en s'appuyant sur une étude archéologique précise de 1953 à 1956 par l'École américaine d'archéologie, grâce au financement de John D. Rockefeller. Elle garde apparent quelques vestiges des fouilles intégrés à la nouvelle structure dans sa partie nord. Elle abrite désormais le musée de l'Agora antique d'Athènes. Description Typique de l'art hellénistique, la stoa est un bâtiment de grande envergure, long de 116,50 m et large de 20,05 m, construit sur deux niveaux, un rez-de-chaussée d'ordre dorique et un étage d'ordre ionique, reliés par deux escaliers situés aux extrémités. Les murs sont constitués de calcaire du Pirée, avec une façade en marbre du Pentélique et un toit de tuiles. L'ensemble pouvait accueillir, dans l'Antiquité, deux fois vingt et une boutiques, chacune mesurant 4,91 m sur 4,66 m. Les locaux étaient loués par l’État athénien. Il s'agissait donc d'un centre commercial, mais aussi d'un lieu de sociabilité où les citoyens pouvaient se retrouver et discuter tout en s'abritant du soleil pendant l'été et du froid pendant l'hiver. Manifestations et cérémonies contemporaines La stoa d'Attale est parfois utilisée pour des manifestations non archéologiques qui bénéficient ainsi du prestige de ce monument, symbole de la cité antique. La cérémonie de signature du traité d'élargissement de l'Union européenne à dix nouveaux pays (Estonie, Lettonie, Lituanie, Pologne, République tchèque, Slovaquie, Hongrie, Slovénie, Chypre, Malte) y fut organisée, sous la présidence grecque de l'UE, le 16 avril 2003. Voir aussi Bibliographie (en) J. J. Coulton, The architectural development of the Greek stoa, Oxford University Press, Oxford, 1976 ; (de) H. Lauter, Die Architektur des Hellenismus, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt, 1986, p. 113‑132 (ISBN 3-534-09401-8). Articles connexes Musée de l'Agora antique d'Athènes Stoa de Zeus Stoa d'Hermès Stoa du roi Stoa sud Stoa d'Eumène Stoa poikilè Liens externes Ressource relative à l'architecture : Structurae Portail de la Grèce antique Portail de l’histoire de l’art Portail d'Athènes et de l'Attique Portail de l'époque hellénistique Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de l’archéologie Portail de l'Antiquité
Stoà di Attalo

La Stoà di Attalo è un porticato ad uso pubblico di 116,5 metri situato sul lato orientale dell'agorà di Atene, donato dal re di Pergamo Attalo II nel 140 a.C. Completamente ricostruita nel 1951, ospita il Museo dell'Agorà antica di Atene. Storia Il progettista dell'edificio fu probabilmente lo stesso della Stoà di Eumene posta sull'Acropoli, commissionata dal fratello di Attalo II, Eumene II, nell'ambito del programma di mecenatismo architettonico promosso dai sovrani attalidi per consolidare i legami culturali con il mondo greco. La stoà è stata completamente ricostruita dalla Scuola americana di studi classici di Atene, nel 1951. L'edificio ospita il Museo dell'agorà. Descrizione Era dotata di due file di colonne, una esterna più fitta e una interna, e di due vani scala che si trovavano sui lati corti dell'edificio, grazie ai quali si poteva accedere alle 21 botteghe del piano superiore. È infatti una delle poche stoà greche a svilupparsi su due piani, insieme alla Stoà di Eumene e a quelle di Pergamo. Note Bibliografia (EN) Stevens, G.P., The Stoa of Eumenes, in Hesperia, vol. 26, n. 1, 1957. Voci correlate Agorà di Atene Stoà di Eumene Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Stoà di Attalo Collegamenti esterni Stoà di Attalo, su archINFORM. (EN) Stoà di Attalo, su Structurae. (DE) Stoà di Attalo, su Arachne.