NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Milos

Milos (græsk: Μήλος) er den sydligste græske ø i Kykladerne. Øen er på 161 km² og har 4.500 indbyggere. Den er vulkansk i oprindelse, opbygget som følge af vulkanudbrud hvor den Afrikanske Plade skød sig ind under den Eurasiske Plade. Vulkansk aktivitet ophørte for omkring 90.000 år siden. Øens havn er resterne efter et krater. Det højeste punkt på Milos er bjerget Profitis Elias med 748 meter. Havnebyen hedder Adámas, hvorfra der afgang til Piræus og Santorini. Lufthavnen Milos Airport ligger tæt på byen Zefiria, hvor der er daglig afgang med Olympic Airways til Athen. Mest kendt er øen måske for skulpturen Venus fra Milo, der i dag befinder sig i Louvre. Historie Den sorte, skinnende obsidian fundet på Milos var udgangspunkt for udviklingen af stenalderens handelsruter i Ægæerhavet. Knudepunktet var Fylakopi på Milos, og øens to stenbrud Nychia and Demenegaki. Fylakopi udviklede sig til en af bronzealderens vigtigste græske byer med næsten sammenhængende beboelse fra 2900 til 1100 f.Kr. Under landsbyen Klima ligger ruinerne efter en by grundlagt af dorere fra Sparta. Kunsten blomstrede, særlig indenfor keramik, hvor især bemærkes deres amforaer (vaser). Under perserkrigene kæmpede Milos på athensk side. Under peloponneserkrigen undlod øen at tage parti, i håb om at bevare sin uafhængighed. Det ærgrede athenerne så meget, at de i 426 f.Kr sendte en del af flåden til Milos, i et forgæves håb om at fremtvinge en alliance. I 416 f.Kr sendte Athen igen udsendinge til Milos i det samme ærinde. Thukydid beskriver, hvordan øen blev holdt under belejring i to år, men fortsat nægtede at gå ind i det Deliske Søforbund. Til sidst tabte athenerne tålmodigheden, ødelagde byen, dræbte mændene, og solgte kvinder og børn i slaveri. Mod slutningen af peloponneserkrigen fik spartanerne Milos' befolkning hjulpet hjem til Milos og genrejst deres by. I den hellenistiske tid genvandt øen sin velstand, denne gang under de makedonske antigonider og de egyptiske ptolemæere. Henvisninger
Milos

Milos (grčki: Μήλος), bivši Melos, a još prije osvajanja i ponovne kolonizacije Atenjana 416. godine pr. Kr. Malos, je grčki vulkanski otok u Egejskom moru. Poznat je po kipu Afrodite (Milska Venera, sada je u Louvreu), te po kipovima grčkog boga Asklepija, Posejdona (u Britanskom muzeju) i Apolona (u Ateni). Područje Milosa obuhvaća i nenaseljene otoke Antimilos i Ananes. Čitavo područje ima površinu od 160.147 km², a 2001. godine na tom području živjelo je 4,441 stanovnika. Povijest Zbog svog strateškog položaja između Grčke i Krete, kao i rudnika opsidijana, koji se zbog svoje čvrstoće koristio za izradu vršaka strijela, bilo je to važno središte rane Egejske civilizacije. Na poznatom nalazištu iz brončanog doba Filakopi pronađene su gradske zidine i Minojska palača s raznim freskama. Pronađeno je i mnogo ukrašenih glinenih predmeta, s cvjetnim uzorcima, kao i velika nalazišta opsidijana. Postoje neke indikacije da je jedno vrijeme Milos bio pod Feničkom okupacijom. Nakon toga, okupirali su ga Dorani. U 6. stoljeću pr. Kr. ponovno dolazi do razvoja kulture, proizvode se velike količine vaza s mitološkim temama, kao i serija reljefa od terakote. Tijekom Peloponeskog rata, Milos je bio neutralan. Otok je bio naseljen spartanskim kolonistima koji nisu imali demokratski poredak i je 415. godine pr. Kr. napala i osvojila Atena, poubijavši sve muškarce sposobne nositi oružje što je bilo po ratnom zakonu, a žene i djecu odveli su u roblje. To je bi i geopolitički rat između kopna i mora, Sparta vs. Atena. Zanimljiv je bio pregovor Eufema, predstavnika atenske flote koja je opkolila Milos i Milonjana na glavnom trgu otoka Milosa koj se nisu htjeli predati. Milonjani: "Nismo mi napali Vas, nego ste Vi napali nas. Pravda je na našoj strani" Eufem im je na to odgovorio: "Oduvijek je vrijedilo pravilo da jači slabijeg tlači. Nismo mi izmislili taj zakon. Taj zakon postoji oduvijek i Vi bi ste se pozvali na njega da ste jači od nas." Tako su završili pregovori nakon kojih je slijedio napad u kojem Atenjani osvajaju Milos. Na to mjesto doveli su 500-tinjak atenskih kolonista. Kasnije je otok vraćen u posjed Doranima, ali nikada više nije vratio svoj sjaj. Na početku nove ere, bilo je mnogo židovskih doseljenika na otoku, ali i kršćanstvo je rano dospjelo na otok. Populacija je 1907. iznosila, skupa s okolnim područjem, čak 12.700 stanovnika, dok danas ima tek oko 4700. No, u zadnje vrijeme vidljiv je polagan demografski rast. Geografski položaj Milos pripada otočnoj skupini Cikladi, nalazi se na krajnjem jugozapadu te skupine. Od sjevera prema jugu iznosi 13 km, a od zapada prema istoku 23 km, a površina mu iznosi 151 km². Većinom je brdovit, najveći vrh je Profitis Elias (748 m). Otok je vulkanskog podrijetla. Sada ima luku Adamas, a najveći grad je Plaka. Literatura Majnarić – Pandžić, Nives: O porijeklu srednjebrončanodobne antropomorfne plastike u jugoslavenskom Podunavlju, Opuscula archaeologica, 7, 1982., 47-60 (U članku se spominje tzv. "Lady of Philacopi", važan idol s Melosa) Vanjske poveznice Službena stranica (na engleskom i grčkom)
Mílosz

Mílosz vagy Mélosz (görög írással Μήλος) sziget az Égei-tengerben, Görögország területén. A Kükládok szigetcsoport tagja. Állandó lakossága kb. 5000 fő. Száraz, vulkanikus sziget, hévforrásokkal. A sziget kikötője, Adamisz 4 km-re van a legnagyobb várostól, az antik Mélosz helyén épült Plákától. Ez utóbbinak egy 13. századi temploma és egy velencei kastélya van. A település dombjának oldalában egy kis római színház maradványai is láthatók. Tripiti közelében ókeresztény katakombák állnak. A sziget az ókorban híres volt obszidián-kincséről, amelyet még Egyiptomba is exportáltak. Itt, a tengerben találták meg 1820-ban azt a görög szobrot, amelyet Méloszi Aphrodité néven ismerünk. Közigazgatási beosztás Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a Milos című német Wikipédia-szócikk fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként.
Milos

Milos (Grieks: Μήλος) is een Grieks eiland en gemeente (dimos) in de Egeïsche Zee, een van de Cycladen, en ligt ten zuidwesten van het eiland Kimolos in de Griekse bestuurlijke regio (periferia) Zuid-Egeïsche Eilanden. Soms wordt ook de Oudgriekse benaming Melos nog gebruikt, onder meer in het Engels en het Nederlands. Milos is 150 km2 groot en heeft zo’n 5000 inwoners. Net als Santorini is het vulkanisch van oorsprong. Warme bronnen en zwaveluitstotingen getuigen van vulkanische activiteit. Dit is van economisch belang voor de winning van delfstoffen: de bodem levert onder meer zwavel, perliet, puzzolaan en kaolien. Bij opgravingen werd hier onder andere in 1820 de beroemde Venus van Milo gevonden (eigenlijk Aphrodite van Milos (of Melos), thans in het Musée du Louvre te Parijs). Uit archeologische opgravingen blijkt dat het eiland reeds in het neolithicum bewoond was. In de Menoïsche tijd leverde Milos vulkanisch glas (obsidiaan) voor de vervaardiging van siervoorwerpen aan Kreta. Na de komst van de Doriërs in Griekenland (circa 1100 v.Chr.) werd het eiland vanuit Laconië gekoloniseerd. Tijdens de Peloponnesische Oorlog, toen Milos weigerde zich bij de Delisch-Attische Zeebond aan te sluiten, stuurde Athene in 416 v.Chr. een strafexpeditie. Thucydides vertelt hoe de Atheense gezanten eerst onderhandelden op hooghartige en cynische toon; toen de Meliërs echter weigerden het hoofd te buigen voor het Atheense imperialisme, werden alle mannen gedood en de vrouwen en kinderen als slaven weggesleept. Naar aanleiding van deze humanitaire ramp schreef Euripides zijn tragedie Trojaanse vrouwen. Plaatsen Door de bestuurlijke herindeling (Programma Kallikratis) werden de departementen afgeschaft vanaf 2011. “Milos” werd een regionale eenheid (periferiaki enotita). Er werden eveneens gemeentelijke herindelingen doorgevoerd, in de tabel hieronder “GEMEENTE” genoemd. Verbindingen Milos is per schip bereikbaar vanuit Piraeus, de haven van de Griekse hoofdstad Athene. Vanuit de havenstad Adámas, gelegen aan de grote baai, worden veerdiensten onderhouden naar een aantal eilanden en naar het vasteland. Vanuit Pollonia, in het noorden, wordt een veerdienst onderhouden met het nabijgelegen eiland Kimolos. Op enkele kilometers afstand van Adámas bevindt zich het vliegveld van Milos. Zie ook Melos, voor andere betekenissen van het woord Melos.
Milos

Milos (gr. Μήλος) – wyspa w archipelagu Cyklady na Morzu Egejskim. W starożytności zamieszkiwana przez Dorów. Głównym portem Milos jest Adamas. Leży w administracji zdecentralizowanej Wyspy Egejskie, w regionie Wyspy Egejskie Południowe, w jednostce regionalnej Milos, w gminie Milos. W środku wyspy powstała na skutek wybuchu wulkanu zatoka Ormos Milu. Największą atrakcją turystyczną jest wioska Tripiti z katakumbami i amfiteatrem z okresu hellenistycznego. W 1820 r. odnaleziono na wyspie posąg Afrodyty, znany jako Wenus z Milo. Na wyspie odbyć się miał dialog melijski, opisany przez Tukidydesa w jego Wojnie peloponeskiej. Przypisy Linki zewnętrzne Oficjalna strona Milos (ang. • gr.)
Milos

Milos ou Melos (em grego: Μήλος) é uma ilha vulcânica da Grécia, situada no arquipélago das Cíclades, no Mar Egeu. A ilha é famosa por lá ter sido encontrada uma estátua de Afrodite (a "Vénus de Milo", hoje no Museu do Louvre), e também dos deuses Asclépio (hoje no Museu Britânico), de Posidão e de um antigo Apolo, hoje em Atenas. O município de Milos também inclui as ilhas desabitadas de Antimilos e Akradies. O total de área das três ilhas é 160,147 km² e a população 4771, todos em Milos. Mitologia Após a Guerra de Troia, Menesteu se tornou rei da ilha, pois o rei anterior, Polyanax, tinha morrido. Geografia Milos é a ilha mais a sudoeste das Cíclades, situada a 120 km a leste da costa da Lacónia. De leste a oeste mede aproximadamente 23 km e, de norte a sul, 13 km, com uma área aproximada de 150,6 km². A maior parte da ilha é montanhosa, tendo como ponto culminante o Monte Profeta Elias (Profitis Elias), com 774 m, situado no oeste da ilha. A ilha tem origem vulcânica, encontrando-se, dentre suas rochas, a obsidiana e o traquito (rocha ígnea constituída por ortoclasita e biotita), e encontram-se fontes de água sulfurosa. A ilha tem um porto natural, com profundidade que varia de 130 a 55 m, e um istmo de cerca de 18 km. Sua população atual, cerca de 4500 pessoas, é muito menor do que a que existia em 1907 (na época, 4864 habitantes na comuna, e 12 774 na província). É muito conhecida por seus numerosos tipos de escorpiões. Referências Ligações externas «Guia turístico com hotéis, restaurantes, mapas, fotos, etc.» (em inglês) «Guia de Milos» (em inglês)
Insula Milos

Milos (în greacă Μήλος), denumită în trecut și Μῆλος – Melos sau, înainte de masacrul atenian și de recolonizarea din 416 î.Hr., Μάλος (în greaca dorică) – Malos, este o insulă vulcanică din Marea Egee, care aparține Greciei, aflată imediat la nord de Marea Cretei. Milos este cea mai sudică insula din arhipelagul Cicladelor. Insula a rămas celebră pentru statuia Afroditei („Venus din Milos”, aflată astăzi la Luvru), și pentru statuile zeităților grecești Asclepius (aflată la British Museum) și Poseidon. Ca organizare administrativă, municipiul Milos cuprinde și insulele nelocuite Antimilos și Akradies. Suprafața totală a acestora este de 160,147 km² iar la recensământul din 2001, populația era de 4.771 de locuitori. Vezi și Insulele Ciclade Legături externe Catacombele din Milos, 4 noiembrie 2009, Radu Alexandru, CrestinOrtodox.ro
Милос

Милос (грч. Μήλος) је једно острва у групацији Киклада у Грчкој. Управно острво припада округу Милос у оквиру Периферије Јужни Егеј, где са оближњим острвцима чини засебну општину, а градић Милос представља седиште округа. Милос је познат ка налазиште једне од најлепших статуа из времена старе Грчке, Милоској Венери, која се данас налази у париском Лувру. Порекло имена Острво је добило име по грчкој речи за јабуку (грч. „мило"). Природни услови Милос је једно од већих острва Киклада, удаљено око 150 km јужно од Атине. То је и најзападније веће острво Киклада. Најближе значајније острво Милосу је мањи Кимолос на свега 2-3 km ка северозападу. Највећа дужина остртва је у правцу исток-запад, око 23 km, док је у правцу север-југ највише 13 km. Острво је прилично разуђено и планинско у већем делу. Постоји неколико малих долина, које су погодније за земљорадњу. Милос спада у острва Киклада која су удаљена од копна и имају сталан недостатак воде услед сушне средоземне климе са дугим, жарким и сушним летима и благим и не баш кишовитим зимама. Биљни и Животињски свет су такође особени за ову климу, а од гајених култура доминира маслина. Историја За Милос, као и за целокупне Кикладе, је необично важно раздобље касне праисторије, тзв. Кикладска цивилизација, зависна и блиска Критској. На острву је нађено и много грнчарије из овог раздобља, углавном фигурина. Током старе Грчке Миконос је прво био насељен Дорцима, а затим један од малих полиса у веома важном делу Грчке. Током Пелопонеског рата полис Милос је био неутралан, али га је касније освојила Античка Атина. После тога Милосом је владао стари Рим, а затим и Византија. 1204. године после освајања Цариграда од стране Крсташа Киклади потпадају под власт Млечана, под којима остају вековима, до 16. века, када нови господар постаје османско царство. Становништво Милоса није било јаче укључено у Грчки устанак 20их година 19. века, али је острво одмах припало новооснованој Грчкој. Међутим, развој нове државе није спречио исељавање месног становништва у 20. веку. Последњих деценија ово је умањено развојем туризма. Становништво Главно становништво на Милосу су Грци. Последњих деценија број становника је поново у порасту захваљујући туризму. Највећа насеља су Плака и Адамантас, најважнија лука на острву. Привреда Привреда Милоса се заснива на туризму, поморству и рударству (гипс, пуцолан), а мање на традиционалној пољопривреди (јужно воће, маслине, винова лоза). Спољашње везе www.milos.gr - Званична страница општине Милос на грчком и енглеском
Milos

Mílos, även Melos (grekiska: Μήλος), är en ö i sydvästra delen av Egeiska havet, vanligen räknad till Kykladerna, med en yta på 151 km². Geografi Ön har hästskolik form, med en på norra sidan djupt inskärande vik. Dess stomme är en porös, av havsvatten genomdränkt kalkstensklippa (högsta toppen, S:t Elias, är 772 m.), i vars inre vulkaniska krafter ännu är verksamma och ger sig till känna genom en mängd heta, delvis svavelhaltiga källor. Orten Plaka ligger på ett berg vid inloppet till hamnen med hamnstaden Adámas. Naturtillgångar Den fuktiga värmen i jorden som kommer av de varma källorna, är mycket gynnsam för växtligheten och bringar skördarna ovanligt hastigt till mognad. Långt mera betydande är dock mineralrikets alster, bland vilka obsidian, alun, svavel, koksalt, gips, porslinslera, pimsten, koppar, silverhaltig baryt och kvarnstenar utgör, samt delvis redan i forntiden utgjorde viktiga exportartiklar. Historia Mílos synes ha befolkats på 4000-talet f.Kr. på grund av tillgången på obsidian. Det var en tid bebott av fenicier, men redan mycket tidigt erhöll det dock grekisk befolkning av minyer och dorer från Lakonien. Det doriska elementet bibehöll fortfarande övervikten, och av denna orsak var Mílos aldrig benäget att biträda Atens vapenförbund. Med anledning därav blev det angripet av atenarna och erövrat efter hårdnackat motstånd (416 f.Kr.) samt grymt bestraffat med nästan fullständig utrotning av befolkningen. I stället ditsändes 500 attiska nybyggare (klerucher), vilka dock vid Peloponnesiska krigets slut fördrevs av Lysandros. Med öns välstånd och blomstring var det för alltid förbi. På Mílos uppstod redan tidigt en kristen församling, vars underjordiska gravar (katakomber) i närheten av den forna staden ännu finns i behåll. Efter 1204 utgjorde Mílos en del av det frankiska hertigdömet Naxos, från vilket det 1341 för någon tid avsöndrades som en självständig stat under Marco Sanudo. 1537 erövrades det av turkarna, men tillhör numera Grekland. Fornlämningar Av den forntida huvudstaden, Melos, finns vid bergets fot tämligen betydliga lämningar, bl. a. ruinerna efter en teater. Utanför den gamla stadsmuren påträffas åtskilliga urgamla gravkamrar, som under forntidens yngsta tidsskede synes ha nyttjats till gömställen för konstverk som hotades av fara att förstöras eller bortrövas. Där återfanns 1820 den berömda meliska Afrodite eller Venus Milo. Källor Melos i Nordisk familjebok (andra upplagan, 1913) Noter
Estrímon

L'Estrímon (en grec: Στρυμόνας, Strimonas; búlgar: Струма, Struma; grec antic: Στρυμών, llatí: Strymo) és un riu que neix a Bulgària, a prop de Sofia, i desemboca a Grècia, a prop d'Amfípolis, al golf Estrimònic. Segons el mite, la seva divinitat fluvial era Estrímon, considerat pare de Resos, rei de Tràcia. Fins al regnat de Filip II de Macedònia, l'Estrímon va ser el límit oriental de Macedònia. El riu va ser important a l'antiguitat perquè Amfípolis estava situada prop de la seva desembocadura, i era navegable en una bona part. Segons una tradició, en temps antics era molt mes navegable, però Hèracles hi va tirar pedres enormes i el va convertir en menys fondo, per evitar-ne la navegació. També diu que les seves ribes estaven poblades per gran quantitat de grues. Durant la Primera Guerra Mundial s'hi produí la batalla de Struma, en la qual Bulgària derrotà Grècia. Referències A Wikimedia Commons hi ha contingut multimèdia relatiu a l'Estrímon
Struma

Struma popř. Strymon (bulharsky Струма, řecky Στρυμόνας) je řeka na jihozápadě Bulharska (oblasti Blagoevgradská, Pernická, Kjustendilská) a na severu Řecka (kraje Střední Makedonie, Východní Makedonie a Thrákie). Je 415 km dlouhá (z toho 290 km v Bulharsku). Rozloha povodí činí 17 000 km². Průběh toku Řeka pramení na jihozápadním svahu masivu Vitoša. Na území Bulharska se jedná o horský tok, který střídá hluboké a úzké soutěsky s mezihorskými kotlinami. Na území Řecka pak protéká převážně v širokém údolí a ústí do zálivu Strymonikos Egejského moře. Vodní stav K nejvyšším průtokům dochází od února do června a k nejnižším v srpnu a září. Průměrný roční průtok poblíž bulharsko-řecké hranice činí 80 m³/s a maximální 500 m³/s. Využití Využívá se převážně na zavlažování. V Bulharsku byla na řece vybudována přehradní nádrž Studena a vodní elektrárny byly taktéž vybudovány na jejích přítocích. V údolí řeky leží města Kjustendil, Blagoevgrad (Bulharsko), Seres (Řecko). Poznámky Literatura V tomto článku byly použity informace z Velké sovětské encyklopedie, heslo „Струма“. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Struma na Wikimedia Commons
Struma (flod)

Struma, eller Strymónas (bulgarsk: Струма, græsk: Στρυμόνας), er en flod der løber i Bulgarien og Grækenland. Det antikke græske navn var Strymōn (græsk: Στρυμών). Dens afvandingsområde er på 10.898 km². Floden der har sin kilde i Vitosja–bjergene i nærheden af Sofia, løber først vestover, så mod syd, og går ind i græsk territorium ved landsbyen Kula og løber ud i den Strymoniske Bugt i det Thrakiske Hav i den nordlige del af det Ægæiske Hav, nær Amphipolis i den regionale enhed Serres. Floden er 415 kilometer lang, hvoraf de 290 km er i Bulgarien. Den er Bulgariens femte længste flod. Kilder og henvisninger
Río Estrimón

El río Estrimón es un río de la Tracia antigua, el más largo después del Axios. Hasta el reinado de Filipo II, el río Estrimón era el límite oriental del Reino de Macedonia. Nacía en las montañas Scomios cerca de Pantalia (moderna Kyustendil) y fluía hacia el este y después hacia el sureste, pasaba por el lago Prasias o Cercinitis (actual Lago Kerkini) y junto a la ciudad histórica de Anfípolis, y desaguaba en el golfo Estrimónico. Es un río que discurre entre Grecia y Bulgaria, por lo que en la actualidad se lo conoce más por su nombre en alguno de los idiomas de la zona: en griego, «Strymonas» («Στρυμόνας»); en búlgaro, «Estruma» o «Struma» («Струма»); en turco, «Karasu», que significa «río negro». Nace en las montañas Vitosha de Bulgaria y su curso discurre de noroeste a sudeste, hasta desembocar en el Egeo. Su cuenca en Bulgaria es una zona productora de carbón. La Autopista Struma, que lleva su nombre, se ha construido a lo largo del río en Bulgaria. Es el cuarto río más largo de Bulgaria Mitología En la mitología griega, Estrimón (en griego Στρυμών, Strymṓn) es uno de los dioses fluviales, mencionado individualmente como hijo de Océano y Tetis.​ Algunos lo creen rey de Tracia y por él se llamó así el río, antes conocido como Eyoneo.​ Heracles persiguió a las vacas de Gerión y reuniendo algunas las trasladó al Helesponto. Por la dificultad de recuperarlas culpó al río Estrimón, antes navegable, y llenándolo de piedras lo hizo impracticable.​ Licurgo, hijo de Driante y rey de los edones, habitaba a orillas del río Estrimón.​ Esta fue la descendencia de Estrimón: Brangas: Lloró mucho la muerte de su hermano Olinto y lo enterró donde había caído. Luego vino a Sitonia y construyó una gran y próspera ciudad a la que llamó Olinto en honor al niño.​ Evadne: Argos, obtenida la realeza, dio su propio nombre al Peloponeso, y casado con Evadne, hija de Estrimón y Neera, engendró a Écbaso, Pirante, Epidauro y Críaso, quien heredó el reino.​ Olinto: Siendo aún niño se enfrentó a un león durante una cacería y murió.​ Epónimo de Olinto.​ Reso: De una musa y del río Estrimón nació Reso.​ O bien la musa era Euterpe,​ Calíope​ o Tepsícore.​ Reso luchó junto a Príamo en Troya y fue muerto por Diomedes.​ Ródope: Unida a Poseidón fue la madre de Ato o Atos.​ Tereine: Trasa fue hija de Tereine (hija, a su vez, de Estrimón) y de Ares. Se casó con Hipónoo, hijo de Tribalo, y de esta unión nació una niña llamada Polifonte.​ Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre el río Estrimón. PLUTARCO o el PSEUDO PLUTARCO: Sobre los ríos (De fluviis). XI: Estrimón. Texto, en el sitio del Proyecto Perseus, de la traducción inglesa corregida y editada por William W. Goodwin, y publicada en 1874. William W. Goodwin (William Watson Goodwin, 1831 - 1912): clasicista estadounidense, profesor de griego de la Universidad de Harvard.
Strymon

Le Strymon ou la Strouma (du grec ancien Στρυμών / Strumṓn ; en grec moderne Στρυμόνας / Strymónas ; en bulgare Струма / Strouma ; en turc Karasu) est un fleuve coulant en Bulgarie et en Grèce. Géographie La source du Strymon est située dans les montagnes Vitocha, en Bulgarie. Le fleuve coule sur environ 430 kilomètres pour se jeter dans la mer Égée, dans le golfe Strymonique. Bassin versant Son bassin versant est d'environ 10 800 km2. Affluents la Strumica (sur la rive droite), d'une longueur de 114 km, qui prend sa source à l'est de la Macédoine du Nord. Hydrologie Son module est de 2,1 m3/s à Pernik, de 45,9 m3/s à Krupnik (en) et de 72,4 m3/s à Marino pole (en), village bulgare situé à proximité de la frontière avec la Grèce. Aménagements et écologie La vallée qu'il forme est une région d'importante production de charbon pour la Bulgarie. En 1975, un barrage a été érigé, créant le lac Kerkíni. Une cité grecque nommée Amphipolis a été fondée à l'embouchure de la rivière en 437 av. J.-C.. Références littéraires Guillaume Du Bartas, La Sepmaine, v. 815- 816 : « Car lors que les troupeaux des grues abandonnent / Le froidureux Strymon. » Il reprend une remarque de Virgile au chant I des Géorgiques. Dans le chant IV des Géorgiques, le poète Virgile conte les pleurs d'Orphée au bord du Strymon après avoir échoué à ramener son épouse Eurydice des Enfers : "On conte qu'il pleura durant sept mois entiers sous une roche aérienne, aux bords du Strymon désert, charmant les tigres et entraînant les chênes avec son chant.". Par son union avec Néère, Strymon est le père de la nymphe Évadné, devenant par elle le grand-père de Criasos, Ecbasos, Épidauros, Piras (en) et Piranthos (ce dernier n'est cité que par Hygin). Galerie Voir aussi Articles connexes la liste des cours d'eau de Grèce la liste des cours d'eau de Bulgarie Liens externes Notes et références Notes Références Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Bulgarie Portail de la Grèce