NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Makronisos

Die griechische Insel Makronisos (griechisch Μακρόνησος, auch Nisos Eleni Νήσος Ελένη ‚Helena-Insel‘) liegt nur gut 4 km vom griechischen Festland östlich vor der Hafenstadt Lavrion bzw. vom Kap Sounion. Sie gehört zum Gebiet der Gemeinde Kea und ist die westlichste Insel der Kykladen. Im 20. Jahrhundert war sie eine Gefängnisinsel für politische Gefangene. Geografie Die karge Insel ist 12,5 km lang und hat eine Breite bis zu 2,5 km. Die Fläche beträgt 18,427 km². Im Trypiti im Norden erreicht die Insel eine Höhe von 280 Metern. Geschichte In der Antike wurde die Insel Helena genannt, denn Helena soll nach dem Fall Trojas hier gelandet sein. Nach Strabon handelt es sich zudem um das homerische Kranae, das später Helena genannt wurde, weil sich an diesem Ort Paris mit Helena das erste Mal in Liebe vereinte. Heute vermutet man jedoch, dass Homer die heutige Insel Marathonisi Kranae nannte. Während der Balkankriege existierte hier von 1912 bis 1914 ein Gefangenenlager. Nach der Vertreibung der orthodoxen Bevölkerung Kleinasiens befand sich hier ein Flüchtlingslager. Makronisos diente während des 20. Jahrhunderts als Verbannungsort und hatte den Spitznamen „Teich von Siloah“ (κολυμπήθρα του Σιλωάμ). Während des griechischen Bürgerkriegs wurde die Insel vom Februar 1947 an bis 1949 zum Gefangenenlager. Auf der Insel waren 80.000 bis 100.000 Menschen interniert, darunter mindestens 38.000 Soldaten und Offiziere und mindestens 30.000 Zivilisten. Ab Mitte 1952 gab es nur noch wenige Gefangene auf der Insel. 1957 verließen die letzten politischen Häftlinge, 1961 die letzten Militärs die Insel. Zu den ehemaligen Insassen gehörten Giannis Ritsos, Mikis Theodorakis, Manos Katrakis, und Apostolos Santas. Während der Militär-Junta-Zeit 1967 bis 1974 bestand hier ein Straflager. Von den meisten Gebäuden finden sich heute lediglich Mauerreste. Erst nach dem Regierungsantritt Andreas Papandreous 1981 konnte offen über das Lager auf Makronisos und die dort verübte Folter und andere Verbrechen gesprochen werden. Seit 1989 gilt die Insel als geschütztes nationales Denkmal. Siehe auch Limnos Agios Efstratios Literatur Mikis Theodorakis: Die Wege des Erzengels. Autobiographie 1925–1949, Herausgegeben und übersetzt von Asteris Kutulas. Insel, Frankfurt 1995, ISBN 3-458-16689-0 (S. 314 bis 428 Beschreibung der Haft und der Zustände auf Makronisos im Jahr 1949) Giorgos Christides, Solveig Grothe: Die Insel der Verbannten. einestages, 2. Juli 2018 Weblinks Allgemeine Informationen über Makronisos (griechisch) Porträt der Insel auf den Seiten der Gemeinde Kea (griechisch) Dokumentation Makronisos Giorgos Christides, Solveig Grothe: „Höllenloch“ Makronissos: Die Insel der Verbannten. In: Spiegel Online. 2. Juli 2018; abgerufen am 16. Januar 2023. Einzelnachweise
Makronisos

Makronisos (Greek: Μακρόνησος, lit. Long Island), or Makronisi, is an island in the Aegean Sea, in Greece, notorious as the site of a political prison from the 1920s to the 1970s. It is located close to the coast of Attica, facing the port of Lavrio. The island has an elongated shape, 13 km (8 mi) north to south and 2.5 km (1.6 mi) east to west at its widest point, and its terrain is arid and rocky. It is the largest uninhabited Greek island. It is part of the Kea-Kythnos regional unit and in the municipality of Kea. History In ancient times the island was called Helen (Ancient Greek: Ἑλένη). It protected the ancient harbours of Thorikos and Sounion. It was also called Macris (Μάκρις), from its length. Strabo describes it as 60 stadia (9.4 km) in length; but its real length is seven geographical miles (12 km). It was uninhabited in antiquity, as it is at the present day; and it was probably only used then for the pasture of cattle. Both Strabo and Pausanias derive its name from Helen of Troy, the wife of Menelaus: the latter writer supposes that it was so called because Helen landed here after the capture of Troy; but Strabo identifies it with the Homeric Cranae, to which Paris fled with Helen, and supposes that its name was hence changed into Helena. There cannot, however, be any doubt that the Homeric Cranaë was opposite Gythium in Laconia. The Kea Channel between Makronisos and neighbouring Kea was the site of the sinking, in 1916, of HMHS Britannic, sister ship of the RMS Titanic.After the Burning of Smyrna in 1922 and the population exchange between Greece and Turkey, Greek refugees from the Ottoman Empire were transferred to Makronisos, where a quarantine station (to minimize the spread of smallpox and typhus infection) was established. Between 1922 and 1923, 12,295 refugees, mostly women, children, and the elderly, passed through Makronisos. Prison camp Makronisos was used as a military prison island and concentration camp from the time of the Greek Civil War until the restoration of democracy, following the collapse of the Regime of the Colonels in 1974. Torture methods were used among others. Because of its history, it is considered a monument of the civil war era; therefore the island and the original structures on it are protected from alteration. Among the prisoners of Makronisos were Apostolos Santas, Nikos Koundouros, Mikis Theodorakis, Leonidas Kyrkos and Thanasis Vengos Νικος Αμαχοπουλος. Films Le Nouveau Parthénon (1975) by Kostas Chronopoulos and Giogos Chrysovitsianos. Happy Day (1976) by Pantelis Voulgaris. Makronissos (2008), by Ilias Giannakakis and Evi Karabatsou. Like Stone Lions at the Gateway into Night (2012), by Olivier Zuchuat References Hamilakis, Yannis, "The Other 'Parthenon': Antiquity and National Memory at Makronisos", Journal of Modern Greek Studies 20:2 (October 2002), pp. 307–338. Attribution This article incorporates text from a publication now in the public domain: Smith, William, ed. (1854–1857). "Helena". Dictionary of Greek and Roman Geography. London: John Murray. External links http://www.abettergreece.com/Makronissos_en.html Archived 2015-08-07 at the Wayback Machine
Makrónisos

Makrónisos o Macroniso (en griego moderno: Μακρόνησος) es una isla perteneciente al grupo de las Cícladas situada al oeste de Ceos y al sur del puerto de Lavrio, junto al cabo Sunio. Tiene una superficie de 15 km² y 28 km de litoral. De forma alargada, mide unos 13 km en dirección N-S por tan solo 400-500 m en dirección E-O. Otros nombres Los restos arqueológicos hallados prueban que la isla ha sido habitada desde tiempos prehistóricos. En la Antigüedad la isla era llamada Helena ya que, según la leyenda, se habrían unido por primera vez en ella los amantes Paris y Helena de camino a Troya.​ En el Periplo de Pseudo-Escílax también se menciona la isla con la denominación de Helena.​ Sin embargo, según Homero​ y Estrabón​ la isla antes se denominaba Cránae. En tiempos recientes Durante la Primera Guerra Mundial, en el canal que separa Makrónisos de Ceos se hundió el barco hospital HMHS Britannic, gemelo del Titanic, tras chocar con una mina a las 08:21 h del 21 de noviembre de 1916. Cincuenta y cinco minutos más tarde la nave se fue a pique, reposando ahora a 120 m de profundidad. Treinta personas fallecieron en el naufragio y unas mil pudieron ser salvadas por los pescadores de Coresia, la capital de Ceos. Durante la guerra civil griega y la Dictadura de los Coroneles, Makrónisos fue utilizado como lugar de deportación de los prisioneros políticos, principalmente de los miembros del partido comunista. Actualmente deshabitada, la isla es considerada un monumento conmemorativo de la guerra civil. Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Makrónisos.
Makronisos

Makronisos (gr. Μακρόνισος) – grecka wyspa na Morzu Egejskim położona niedaleko wybrzeży Attyki, naprzeciw miasta i portu Lawrio. W starożytności wyspa nazywała się Helene. Makronisos jest najbardziej na Zachód wysuniętą wyspą archipelagu Cyklad. Obecnie wyspa pozostaje niezamieszkana. Istnieje jeszcze kilka greckich wysp i wysepek o tej nazwie. Leży w administracji zdecentralizowanej Wyspy Egejskie, w regionie Wyspy Egejskie Południowe, w jednostce regionalnej Kiea-Kitnos, w gminie Kiea. Historia Ślady osadnictwa sięgają 4 tys. lat p.n.e. W średniowieczu, zwłaszcza w XII w. chętnie użytkowana przez piratów. W okresie wojen bałkańskich istniały tu obozy dla jeńców tureckich. W 1916 roku w cieśninie pomiędzy Makronisos a sąsiednią wyspą Keos zatonął brytyjski statek szpitalny HMHS Britannic, bliźniaczy okręt RMS Titanic. Od 1923 r. przyjmowano tu na kwarantannę greckich uchodźców z Azji mniejszej. Wobec szczupłości środków i podobnie jak w innych obozach tego okresu znaczna część uchodźców umierała tu wskutek wcześniejszego wycieńczenia i wskutek chorób. W okresach 1947–1950 i 1967-74 funkcjonowały więzienia i obozy koncentracyjne dla więźniów politycznych. Wyspa jako miejsce zesłań i kaźni Od maja 1947 działał tu pierwszy obóz, początkowo dla internowanych, następnie koncentracyjny. W związku z wojną domową więziono tu łącznie 1100 oficerów i 27 tys. wojskowych niższych stopni – kombatantów ruchu oporu ELAS, partyzantów DSE i także podejrzewanych o nielojalność wobec monarchii żołnierzy wojsk królewskich. Prócz nich więziono 30 tys. osób cywilnych, w tym kobiety i dzieci – obywateli niewygodnych władzy i w następstwie decyzjami administracyjnymi uznawanych za komunistów. Według niektórych źródeł kobiety gwałcono. W 1949 r. powołano Organizację Zakładów Przystosowawczych Markronisos (gr.: Οργανισμός Αναμορφωτηρίων Μακρονήσου), popełniającą zbrodnie programowo. Gdy w jednym z obozów wybuchł bunt uwięzionych tu „za postawę” żołnierzy królewskich, w odwecie zamordowano ponad 300 więźniów. W okresie junty czarnych pułkowników, część obozów uruchomiono ponownie. Geografia Położenie: 37°42′N 24°7′E Powierzchnia: 20 km² Najwyższy punkt wyspy: 281 m n.p.m. Makronissos, z pozostałościami jej więzień, dobrze widoczna jest na kilka minut przed lądowaniem samolotów pasażerskich zmierzających z Polski do Aten. Przypisy Bibliografia Evaggelos Kakavogiannis – Μακρόνησος, w pracy zbiorowej pod kierunkiem Andreasa Vlachopoulosa – Archeologia, Wyspy Morza Egejskiego (Αρχαιολογία-νησιά του Αιγαίου) wyd. Μέλισσα, Αteny 2005, s. 212–213 Polimeris Voglis, Stratis Mpournazos, «Obóz Koncentracyjny Makronissos 1947-1950. Przemoc i propaganda” (Στρατόπεδο Μακρονήσου, 1947-1950. Βία και προπαγάνδα»), w tomie pod redakcją Christosa Chatzijosifa, Historia Grecji XX-wieku, Ateny, wyd. Βιβλιόραμα, tom Δ2, 2009, s. 51–81
Макронисос

Макронисос (греч. Μακρόνησος ή Μακρονήσι) — небольшой остров в Эгейском море, принадлежит Греции. Входит в архипелаг Киклады, самый западный из островов. Находится напротив города Лаврион, у юго-восточной оконечности Аттики. Население 9 человек по переписи 2011 года. Относится к сообществу Корисия на острове Кея. Носил в древности имя Елена (Ἑλένη). Ликофрон пишет, что Елена Прекрасная и Парис сделали первую остановку по дороге в Трою на этом острове. По Павсанию Елена высаживалась на острове после взятия Трои. По Страбону остров лежал перед побережьем аттических демов Суний и Форик, являлся скалистым и пустынным и простирался параллельно берегу приблизительно на 60 стадий. Павсаний также описывает остров пустынным. Пролив Кея (Кеос) отделяет Макронисос от соседнего острова Кея. В проливе в 1916 году затонул лайнер «Британник». Остров занимает площадь 18,427 квадратного километра, протяженность береговой линии — 37 километров. Остров имеет продолговатую форму, от которой и получил название — от μακρός — длинный. Самый высокий пик (281 м) находится в севере. На острове есть несколько источников, которые часто пересыхают. В ходе гражданской войны в Греции весной 1947 года на острове был создан концлагерь Макронисос, в котором содержались сотни людей в тяжёлых условиях до конца 1950-х годов. По решению Мелины Меркури в мае 1989 года остров объявлен памятником истории. Население Примечания
Макронисос

Макронисос (грчки грч. Μακρόνησος) је једно острва у групацији Киклада у Грчкој. Управно острво припада округу Киклади и Периферији Јужни Егеј и припада општини Кеа. Природни услови Макронисос је једно од мањих острва Киклада. Посебност острва је близина копна - удаљено је свега 2 km од обале Атике. Марконисос је удаљен око 50 km југоисточно од Атине. Острво је веома издужено, широко понегде и око 500 m, док се у дужину пружа више од 10 km. Клима је средоземна и веома сушна. Биљни и Животињски свет су такође особени за ову климу. Историја Као негостуљубиво и неплодно острво Макронисос је током историје више био пуст него насељен. Током владавине војне хунте у Грчкој 70их година острво је служило као велики затвор.
Nísos Makrónisos (ö i Grekland)

Nísos Makrónisos är en ö i Grekland. Den ligger i prefekturen Kykladerna och regionen Sydegeiska öarna, i den sydöstra delen av landet, 50 km sydost om huvudstaden Aten. Arean är 15,0 kvadratkilometer. Ön har fungerat som fångkoloni och figurerar i Jannis Ritsos' dikt "Brev till Jolio Curie" (Greklands folk, W&W 1968), riktad till fysikern Frédéric Joliot-Curie. Namnet stavas där Makronisi. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Nísos Makrónisos.
Макронісос

Макронісос (грец. Μακρόνησος) — невеликий безлюдний острів в Егейському морі, належить Греції. Входить в архіпелаг Кікладські острови (Кіклади) найзахідніший з островів. Знаходиться навпроти острова Лавріон. Острів безлюдний. Острів займає площу близько 18 квадратних кілометрів, довжиною 13 і шириною 0,5 км. Найвищий пік (281 м) розташований на півночі. Має 28 кілометрів берегової лінії. На острові є кілька джерел які часто пересихають. Примітки Посилання wikimapia.org
Archaeological Museum of Kalymnos

The Archaeological Museum of Kalymnos is a public museum located in the town of Pothia on the island of Kalymnos, Greece. It serves as one of the main institutions presenting the archaeological and historical identity of the island. It operates under the administrative authority of the Hellenic Ministry of Culture and the Ephorate of Antiquities of the Dodecanese. The museum was inaugurated in 2009 and was established to collect, preserve, and present archaeological material originating from both systematic excavations and accidental discoveries on land and underwater around the island. Its permanent exhibition covers a wide chronological range from the prehistoric period to the post-Byzantine era, highlighting continuous human presence on Kalymnos. A particularly important exhibit is the Hellenistic bronze statue known as the “Lady of Kalymnos”, which was recovered from the sea in 1995 by a local fisherman. The artifact is considered one of the most significant examples of Hellenistic sculpture in the Aegean due to its artistic quality and exceptional state of preservation. History The establishment of the museum was part of a broader effort to strengthen cultural infrastructure in the Dodecanese in the early 21st century. The selection of Pothia as its location reflects its role as the administrative and economic center of the island. The museum was also created to centralize archaeological finds that had previously been scattered or stored under temporary conditions without systematic exhibition. Building and facilities The museum building is located in the center of Pothia and is designed to support modern museum exhibition standards. The exhibition spaces are organized into thematic sections, allowing visitors to follow the historical development of the island through the artifacts. The building is fully accessible, with ramps and elevators for visitors with mobility impairments, as well as adapted restroom facilities. Collections The museum’s collections include artifacts spanning the entire historical timeline of Kalymnos. Prehistoric finds consist mainly of stone tools and pottery, documenting early human settlement on the island. Classical and Hellenistic periods are represented by sculptures, inscriptions, and metal objects related to public and religious life. Roman and Byzantine periods are represented through coins, architectural fragments, and ecclesiastical objects. The “Lady of Kalymnos” remains the most recognizable exhibit and a central reference point for the museum. Visitor information The museum is open daily except Tuesdays from 08:30 to 15:30. Admission costs 5 euros, with reduced or free entry for students and specific visitor categories according to the Ministry of Culture. It is easily accessible from the center of Pothia within the urban area. References External links Official page of the Archaeological Museum of Kalymnos
Museo Arqueológico de Kálimnos

El Museo Arqueológico de Kálimnos es uno de los museos de Grecia. Está ubicado en Pothia, la capital de Kálimnos, una isla del Dodecaneso. El museo se encontraba inicialmente en un edificio construido a mediados del siglo XIX que era una vivienda residencial de una importante familia de la isla. En 1894 se remodeló. Sin embargo, a causa de la necesidad de un espacio mayor de exposición se trasladó a otro edificio especialmente diseñado para ello​ que fue inaugurado en 2009.​ La colección de este museo incluye objetos de periodos comprendidos entre la prehistoria y la época posbizantina. Los objetos prehistóricos pertenecen al neolítico y a la Edad del Bronce —minoicos y micénicos. De periodos posteriores comprendidos entre los siglos VII y I a. C. se pueden encontrar cerámica, estatuillas, esculturas, monedas e inscripciones, principalmente del periodo helenístico. Muchos proceden de la necrópolis de Damos y del santuario de Apolo.​​ Uno de los objetos más destacados del museo es una estatua femenina del periodo helenístico que se encontró en 1995 en las redes de un pescador y que se conoce como la «Dama de Kálimnos».​ Referencias
Гробница III (Лете)

Гробница III (на гръцки: Τάφος III) е късноантично погребално съоръжение, разположено в некропола на античния град Лете, в местността Дервент (Дервени) днес в Северна Гърция. В гробницата са запазени ценни стенописи. Описание Гробницата е двуетажна, изградена върху изкоп, издълбан на естествената скала. Гробницата е изградена през късната античност. Външните ѝ размери са 7,00 х 5,00 m. На входа се стига по наклонен дромос, дълъг 11 m. Успоредно на фасадата на сградата се издига стена, която покрива цялата ширина и е запазена на височина от пет реда. Паметникът е изграден с псевдоизодомна система и отвътре е измазан с хоросан. Мраморна и дървена врата са затваряли съответно входа на преддверието и погребалната камерата. От първата са запазени някои части, а от втората някоко медни декоративни листове. В дромоса водещ към гробницата е открит цистов гроб Ι, покрит с пет плочи. Гробът има вътрешни размери 2,00 x 1,13 m и височина 1,86 m и е ограбен. Интересна е картинната украса на гробницата, която се развива в три зони по височина. В горната част са изписани обекти от култовите навици и ежедневните занимания на покойниците. Бележки
Pyrgos tou Pirea

Der Pyrgos tou Pirea (griechisch Πύργος του Πειραιά, englisch Piraeus Tower) ist ein unvollendetes und praktisch ungenutztes Hochhaus an der seit 50 Jahren von ihm dominierten Hafenfront der griechischen Stadt Piräus. Es ist das zweithöchste Gebäude im Großraum Athen/Piräus nach dem Pyrgos Athinon in Athen. 2020 wurde es an einen privaten Betreiber verpachtet, der am 4. Juni 2024 die Fertigstellung des Gebäudes realisierte. Lage Der Piräus Tower liegt an der Akti Posidonos (Poseidon-Ufer) unmittelbar am Passagierhafen von Piräus an der Stelle des einige Jahre zuvor abgerissenen städtischen Marktes. In unmittelbarer Nähe befindet sich die Kathedrale Agia Triada. Geschichte Der Bau des Hochhauses wurde 1972 während der griechischen Militärdiktatur begonnen. 1974, nach der Errichtung des Rohbaus und dem Sturz der Militärherrschaft, wurden die Arbeiten eingestellt. Bis 1983 stand lediglich das Betonskelett. Dann wurden die Fassaden mit Glas und Metall verkleidet. Die drei untersten Geschosse wurden für behördliche, schulische und kommerzielle Zwecke genutzt, die übrigen Stockwerke blieben ohne Innenausbau ungenutzt. Konstruktion Der Pyrgos tou Pirea ist ein in Skelettbauweise errichtetes Gebäude. Der Entwurf stammt von Ioannis Vikelas, der auch den Pyrgos Athinon entworfen hatte. Nutzung Nach der ursprünglichen Planung sollte in dem Gebäude die Hafenbehörde ihren Sitz haben, ferner war es als Handels- und Schifffahrtszentrum vorgesehen. In den späten 1990er Jahren und danach wurden zwar mehrfach Planungen für eine Fertigstellung des Gebäudes angestellt, jedoch ohne Erfolg. Das Fehlen von Parkmöglichkeiten wird als Haupthindernis für eine Nutzung angesehen, während Bedenken hinsichtlich der Statik als ausgeräumt gelten. Seit Ende 2018 bemühte sich die Stadt Piräus erneut um eine Verwertung des Gebäudes. Es war zur Verpachtung an einen Privatinvestor für 99 Jahre ausgeschrieben. Die Pacht sollte mindestens 900.000 Euro im Jahr betragen. Im Mai 2020 wurde ein Vertrag mit der Cante/Prontea unterzeichnet, der eine Pacht in Höhe von 1.010.000 Euro im Jahr vorsieht und eine Staffelung in Höhe von 2 %. Einzelnachweise
Piraeus Tower

The Piraeus Tower or Piraeus Merchant Shipping Center is an 84 meter high building located in Piraeus. It is the second tallest building in Greece, after the similar architecture of the Tower of Athens. The construction of the building began in 1972 according to plans by Ioannis Vikelas, Demosthenes Molfesis and Alexandros Loizos. The frame of the building was completed in 1974 and in 1983 it was clad externally with glass and metal sheets. Only the three lower floors of the building were utilized and the rest was left empty. In 2021, the reconstruction of the tower began, which was completed in 2023. The tower was officially opened on 4 June 2024. It has 24 floors and two basements, with a total built-up area of 34,623 square meters. See also List of tallest buildings in Athens Athens Towers Riviera Tower References
Аптера

Аптера (на старогръцки: Ἄπτερα или Ἀπτερία) или Аптерон е древен град, сега археологически обект в западен Крит, на километър навътре от южния бряг на залива Суда, около 13 km източно от град Ханя в дем Ханя. История Споменава се в таблички с линеар Б от XIV – XIII век пр.н.е. Със своето изключително благоприятно географско положение, Аптера е могъщ град-държава от минойските до елинистичните времена, когато постепенно запада. Минойското селище от бронзовата епоха обаче се е намирало около 1,5 km от Аптера, на мястото на съвременното селище Стилос. В гръцката митология Аптера е мястото на легендарното състезание между сирените и музите. След победата на музите сирените губят перата на крилете си, побеляват и се хвърлят в морето. Името на града буквално означава „без крила“. През III век пр.н.е. Аптера е във война с Кидония, известен древен град в Северозападен Крит. През голяма част от гръцкия архаичен период Аптера е под контрола на Кидония. По време на войната срещу Литос през 220 г. пр.н.е. Аптера за кратко е в съюз с Кносос, но след това е принуден от полиренците да застане на тяхна страна срещу Кносос. Пристанището на Аптера според Страбон е било Цизамус. Аптера е разрушен от земетресение през VII век. До XII век на мястото е построен манастир на Св. Йоан Теолог, който е действащ до 1964 г. Сега обектът се поддържа от Министерството на културата на Гърция. От върха на хълма, на около 150 метра над морето, се открива гледка към залива Суда и полуостров Акротири на север, Лефка Ори на юг и Каливес и турската крепост Изедин на изток; град Ханя не се вижда съвсем на запад. Има няколко структури в рамките на квадратното заграждение на манастира, включително параклис и двуетажен блок с килии на монаси. Заобикалящият го обект е забележителен с храм от две части от V век пр.н.е., голяма трисводеста римска цистерна, римски бани и части от няколко дорийски храма. На мястото са открити и античен театър и римска перистилна вила. Източници Външни препратки Древният град Аптера