NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Родопи (округ)

Префектура Родопи (грч. Περιφερειακή ενότητα Ροδόπη) је округ у периферији Источна Македонија и Тракија и историјској покрајини Тракији, у североисточној Грчкој. Управно средиште округа је град Комотини, а други по значају је град Сапес. Округ Родопи је успостављен 2011. године на месту некадашње префектуре, која је имала исти назив, обухват и границе. Природне одлике Округ Родопи налази се на североистоку Грчке и и својом северном границом је погранична према Бугарској. На југу се округ пружа дуж северне обале Егејског мора. На западу се оокруг Родопи граничи са округом Ксанти, а на истоку са округом Еврос. Подручје Родопског округа има средиште у приобалној равиници на северној обали Егејског мора. Равница је у приморском делу мочварна. Половина округа на северу и истоку је планинска и ту се налазе планине из система Родопа: на северу планина Кула, а на истоку Сапка. Клима је средоземна дуж обале и на нижим теренима, док је у унутрашњости и на планинама клима оштрија. Историја Током старогрчког времена ова област била је на крајњем северу цивилизацијског подручја и тиме заостала. Током римског времена ово подручје је знатно напредовало, пре свега захваљујући добром положају на путу Игњација. Крајем 14. века подручје Родопа су заузеле Османлије, које остају овде следећих 5 векова. Подручје током целог раздобља било изложено исламизацији и сталном насељавању муслиманског становништва. Током 20. века у овом подручју десиле су се знатне промене. 1912. г. Првим балканским ратом дотад турско подручје постало део Тракије под влашћу Бугарске, да би после Првог светског рата било припојено Грчкој. После тога, услед Грчко-турског рата 1922-23. г., дошло је до делом до исељавања муслимана (Турака и Бугара-Помака) и досељавања Грка из Мале Азије. Међутим, за разлику од осталих крајем Грчке, муслиманска заједница је овде опстала до данашњег времена. Становништво По последњим проценама из 2005. године округ Родопи је имао преко 110.000 становника, од чега више око 40% живи у седишту округа, граду Комотинију. Етнички састав: Становништво округа су Грци (1/2) и муслиманска мањина у Грчкој (1/2), једина званично призната мањина у држави. Њу махом чине Турци (50%), али Бугари-Помаци (35%) и Роми (15%). Значајна део Грка води порекло од избеглица из Мале Азије. Густина насељености је око 45 ст./км2, што је значајно мање од просека Грчке (око 80 ст./км2). Равничарски део око града Комотинија је много боље насељен него планинска област на северу и истоку. Управна подела и насеља Округ Родопи се дели на 4 општине: Аријана Ијазмос Комотини Маронеја-Сапес Комотини је седиште округа и једино веће насеље (> 10.000 ст.) у округу. Привреда Округ Родопи спада у слабије развијене округе Грчке. Главне привредне гране су пољопривреда, шумарство и лака индустрија. Види још Окрузи Грчке Спољашње везе www.kom.gr Званична страница округа Родопи
Nomós Rodópis

Nomós Rodópis var en prefektur i Grekland. Den låg i regionen Östra Makedonien och Thrakien, i den nordöstra delen av landet, 400 km norr om huvudstaden Aten. Antalet invånare är 112 883. Arean är 2 543 kvadratkilometer. Perfekturen ombildades 2011 till regiondelen Rodopi. Klimat Klimatet i området är tempererat. Årsmedeltemperaturen i trakten är 15 °C. Den varmaste månaden är juli, då medeltemperaturen är 28 °C, och den kallaste är mars, med 10 °C. Genomsnittlig årsnederbörd är 1 002 millimeter. Den regnigaste månaden är januari, med i genomsnitt 154 mm nederbörd, och den torraste är augusti, med 28 mm nederbörd. Källor Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Nomós Rodópis.
Palais de Psychikó

Le palais de Psychikó (en grec moderne : Ανάκτορα Ψυχικού), également appelé palais de Paul et Frederika (Ανάκτορο Παύλου & Φρειδερίκης) ou palais de Frederika (Ανάκτορο της Φρειδερίκης), est une résidence royale grecque située au n° 14 de la rue Diamantídou, dans le quartier de Psychikó, dans l'agglomération d'Athènes. Histoire Acheté en 1937 par le roi Georges II pour y loger le diadoque Paul après son mariage avec la princesse Frederika de Hanovre, le palais de Psychikó s'étend sur 1 200 m2. Construit au début du XXe siècle par un riche magnat grec, ce palais relativement modeste possède deux étages, un petit jardin et un balcon donnant sur la rue. Nécessitant quelques travaux, il est réaménagé par la princesse Irène avant l'emménagement du couple. Une fois installés, Paul et Frederika mettent au monde leurs deux premiers enfants dans le palais : la future reine Sophie d'Espagne en 1938 puis le futur roi Constantin II de Grèce en 1940. Abandonné en 1941 à cause de la Seconde Guerre mondiale, le palais est à nouveau habité par le couple princier après la restauration de Georges II en 1946. Avec l'accession au trône de Paul Ier, Psychikó est une nouvelle fois abandonné par la famille royale en 1947. Devenue veuve en 1964, la reine douarière Frederika s'y retire cependant, avant d'en être chassée après le coup d'État de 1967. Après l'abolition de la monarchie en 1973-1974, le palais est mis en vente par l'État grec. En 1987, il est racheté conjointement par la société Haji (propriété de Stelios Haji-Ioannou) et par l'État espagnol (à la demande de la reine Sophie). Largement abandonné et victime d'un différend opposant les nouveaux propriétaires à l'État grec, le palais de Psychikó est resté de longues années en ruines. Cependant, au début des années 2020, un projet de rénovation conduit par Polys Haji-Ioannou (en), fils de Stelios, transforme considérablement le lieu. Bibliographie Suzanne Varga, Sophie d'Espagne : Une grande reine d'aujourd'hui, Paris, Pygmalion, 2015 (ISBN 978-2-7564-1430-0, lire en ligne), p. 37-38. Article de presse (el) Maria Meimaris, « Πόλεμος για το ανάκτορο της Φρειδερίκης », Espresso,‎ 27 février 2013 (lire en ligne). Références Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail de la Grèce Portail de la monarchie
Palazzo di Psichiko

Il Palazzo di Psichiko (in greco moderno Ανάκτορα Ψυχικού, anche noto come Villa Psichiko o Palazzo di Federica) è un'ex residenza della famiglia reale greca, situata nel comune di Filothei-Psychiko. Storia Il palazzo fu edificato agli inizi del Novecento a opera di un uomo d'affari greco-cipriota e venne comprato nel 1937 da Giorgio II, per accogliervi il fratello Paolo e la cognata Federica, all'epoca fidanzati, dopo che si sarebbero sposati. Nel 1947 la coppia salì al trono e si spostò al palazzo reale di Atene, ma nel 1964 la regina Federica rimase vedova e tornò ad abitare nella villa con la terzogenita, la principessa ereditaria Irene. Tuttavia, dovettero abbandonarla con il colpo di Stato del 1967 e, abolita la monarchia, divenne proprietà statale ma andò in rovina, restando oggetto di numerosi vandalismi. Nel 1974 venne messa all'asta dalla Società Immobiliare di Stato e nel 1987 la vendita vide contrapporsi il Governo spagnolo (per conto della regina Sofia che voleva preservarlo), con il Ministero degli affari esteri che voleva ospitare nell'edificio l'ambasciata spagnola, e la famiglia Haji-Ioannou, che ha potuto comprarla per 316.000.000 dracme. Le intenzioni di modificare ed espandere la struttura dei coniugi Polys e Rosemary Haji-Ioannou vennero bloccate per un ricorso presentato all'Assessorato all'Urbanistica dall'Associazione per la Protezione Ambientale di Psichiko. L'Associazione sosteneva che l'aggiunta di diversi metri quadri non avrebbe rispettato la forma originaria dell'edificio. Inoltre, l'armatore Polys intendeva installare, nelle stanze appartenenti in passato al personale del palazzo, dei sistemi di monitoraggio marittimo per le sue navi. Nell'aprile 2012 il Ministero della cultura greco rilasciò ai proprietari la concessione di espandere l'abitazione, ma l'anno seguente venne nuovamente imposto un divieto di costruzione, a causa di un'altra istanza presentata dall'Associazione e accolta dalla Corte amministrativa d'appello. Infine, nel 2020, i proprietari riottennero il permesso giudiziario per operare con il loro progetto di modifica. Descrizione L'edificio principale è costituito da due piani e presenta due annessi ausiliari, su un totale di 1.200 m² di costruzione. Note Bibliografia (ES) Ricardo Mateos Sainz de Medrano, La Familia de la Reina Sofía, La Dinastía griega, la Casa de Hannover y los reales primos de Europa, Madrid, La Esfera de los Libros, 2004.
Лазаристки манастир (Солун)

Лазаристкият манастир (на гръцки: Μονή Λαζαριστών) е бивш католически манастирски комплекс в Солун, Егейска Македония, Гърция, който функционира като място за изложби и театър. Основната сграда е построена в 1886 година за нуждите на Солунската българска католическа гимназия (семинария), второто по значимост българско мъжко училище в града, което функционира до 1914 година. История В 1851 година на ордена на лазаристите е поверена Солунската мисия. Целта на лазаристката мисия е да разпространява униатството сред българите в Солунско и Кукушко. В 1861 година в околностите на Солун до парка Зейтинлъка започва да се строи Домът на сестрите викентинки, който е завършен в 1862 година В 1866 година в същата сграда отец Жан Тюрок основава първата малка семинария. В 1886 година в новопостроена сграда е основана българска католическа семинария, която съществува до 1914 година. Семинарията привлича деца от униатски семейства от Южна Македония. Строежът на новата сграда до Дома на викентинките започва в 1883 година и завършва в 1885 година, като от 3-те крила се построяват само 2. Сградата е триетажна, масивна, с всичко необходимо за модерно учебно заведение, с пансион, обградена с градини. След затварянето на католическата гимназия, сградата е обновявана няколко пъти. В 1916 година по време на Първата световна война сградите на комплекса са превърнати във френска военна болница №1. След войната манастирът помещава бежанци от големия пожар в Солун от 1917 година, но част от помещенията продължават да се държат от лазаристите. След гръцката Малоазиатска катастрофа и обмена на население между Турция и Гърция, в манастира са настанени бежанци католици – предимно арменци. В 1930 година в манастира живеят около 500 души. В 1941 година сградата е иззета за нуждите на германските окупационни части. Манастирският комплекс пострадва по време на Гражданската война в Гърция, тъй като там е настанена паравоенната организация Батальони за национална защита и сградата е обект на нападения от партизани от ЕЛАС. След Гражданската война в комплекса са настанени още 2-3 католически семейства. До 20 юни 1978 година в манастира живеят около 10 семейства, а на партерния етаж се запазва католическият параклис. В 1978 година Солунското земетресение нанася големи щети на сградите и те са пред разпадане. В 1980 година манастирът е обявен за паметник с историческо и архитектурно значение. По случай 2300 години на град Солун манастирският комплекс е закупен от гръцката държава в 1983 година. Като част от програмата „Солун 1997“, в 1996 година започва реставрация и в 1997 г. едното крило на главната сграда на Лазаристкия манастир е възстановено, а на мястото, предназначено за второ крило, е построена театрална сграда, собственост на Държавния театър на Северна Гърция. Сградите са предоставени за театрални представления, концерти, изложби и други събития. Втората запазена сграда от комплекса на манастира – Домът на сестрите викентинки, в началото на XXI е в руини. Бележки
Angistri (gmina)

Angistri (gr. Δήμος Αγκιστρίου, Dimos Angistriu) – gmina w Grecji, w administracji zdecentralizowanej Attyka, w regionie Attyka, w jednostce regionalnej Wyspy. Siedzibą gminy jest Megalochori. W jej skład wchodzi wyspa Angistri z 3 miejscowościami: Limenaria, Megalochori i Skala. W 2011 roku liczyła 1142 mieszkańców. Przypisy
Dimos Agkistri

Dimos Agkistri (Agkistri) är en kommun i Grekland. Den ligger i prefekturen Nomós Piraiós och regionen Attika, i den sydöstra delen av landet, 50 km sydväst om huvudstaden Aten. Antalet invånare är 1 142. Dimos Agkistri ligger på ön Nisí Agkístri. Kommentarer Källor
Monument als herois epònims

El monument als herois epònims és un monument públic de l'àgora d'Atenes. La data de la construcció és incerta, però es calcula que devia ser al voltant del segle v aC, a partir de les reformes politicosocials del legislador Clístenes. Les referències més antigues al monument es troben en Aristòfanes, el 420 aC, mentre que el monument actual data del 330 aC. L'edifici dona prova de la importància de les reformes de Clístenes. El monument del segle iv aC està format per una llarga base que constava d'estàtues de bronze que representaven els deu herois epònims de les nou tribus de Clístenes. L'edifici també tenia una funció pràctica, ja que s'hi fixava informació útil per a les diferents tribus, a més d'informació general. Vegeu també Àgora d'Atenes
Monument des héros éponymes

Le monument des héros éponymes est un ancien monument d'Athènes qui participait du culte athénien, situé sur l'agora, près de la tholos et du bouleutérion. Les Athéniens y trouvaient affichés les décrets et textes législatifs proposés ou votés par le sénat (la boulè), qui légiférait dans le bouleutérion voisin. Description Le podium de marbre supportait les statues de bronze des dix héros éponymes représentant les tribus d'Athènes. Du monument, il reste la clôture de calcaire, largement reconstituée, et la base du socle central, tout en longueur, où les dix statues étaient autrefois alignées. La liste des dix héros varie notablement selon les sources. On cite : Acamas, fils de Thésée ; Ajax, fils de Télamon, roi de Salamine ; Antiochus, fils d'Héraclès, héros de la tribu des Antiochides ; Cécrops ; Égée, père de Thésée ; Érechthée ; Hippothoon (Ἱπποθόων), fils de Poséidon, roi légendaire d'Éleusis, héros de la tribu des Hippothoontides. Léos (el) (Λεώς), fils d'Orphée, héros légendaire de la tribu des Léontides : selon une version, pour obéir à l'oracle de Delphes, il se serait sacrifié ou, selon une autre version, il aurait sacrifié ses trois filles afin de soulager la ville d'Athènes d'une épidémie ou d'une famine ; Oinéas ou Énéas (Οινέας), roi de Calydon, à qui Dionysos enseigna l'usage correct du vin, alors qu'il était hébergé dans son palais ; Pandion, roi légendaire d'Athènes. Il a aussi été rapporté une liste de noms comprenant, en plus d'Érechthée et Érichtonios, fondateurs d'Athènes, les noms d'autres héros ayant eu leur statue sur le monument : Harmodios et Aristogiton, les Tyrannoctones ; Conon et son fils Timothée, généraux prestigieux de la cité. Recherches archéologiques Fouilles Le monument a été découvert lors des fouilles menées en 1931 et 1932 par l'École américaine d'études classiques d'Athènes. La restauration partielle de l'enceinte a été achevée en 1951, tandis que de nouvelles investigations ont été menées en 1967. Notes et références Voir aussi Agora d'Athènes Portail de la Grèce antique Portail d'Athènes et de l'Attique Portail de l’archéologie
Monumento agli eroi eponimi

Il Monumento degli eroi eponimi, che si trova nell'antica agorà di Atene, vicino al Metroon (prima Bouleuterion), era un podio in marmo sul quale erano situate le statue in bronzo dei dieci eroi, rappresentanti delle tribù di Atene. Poiché era un importante centro informativo per gli antichi ateniesi, qui venivano esposti decreti, annunci e leggi. Nomi dei dieci eroi Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Monumento degli eroi eponimi Collegamenti esterni Greece-athens.com.
Монумент эпонимов

Монумент эпонимов — перибол на афинской агоре, который включал статуи героев-эпонимов афинских фил. История Устройство монумента менялось по мере изменения числа героев-эпонимов. Клисфен в 508—507 гг. до н. э. создал 10 новых административных фил (ранее их было только 4). Вариант монумента, датирующийся IV веком до н. э., так называемый «Период I», включал соответственно 10 статуй (учёные считают, что монумент существовал и до этого, но был расположен в каком-то другом месте). В официальных документах филы приводились в определённом порядке; в историографии они традиционно нумеруются римскими цифрами. Доска объявлений Монумент являлся официальной «доской объявлений»: у пьедестала статуй магистраты публиковали проекты законов, оповещения о судебных исках и призывах в армию. Уже первое упоминание (Аристофан, 424 год до н. э.) описывает «место, где опубликованы судебные иски». Объявления публиковались на деревянных досках перед монументом. Раскопки Для современного посетителя агоры монумент является одной из наиболее узнаваемых структур. Его важное значение было очевидно для археологов ещё до идентификации, благодаря длине (21,17 м в окончательном виде), расположению возле важнейших гражданских построек (метроона и булевтерия) и полной открытости по отношению к центру площади. Раскопки начались в 1931 году; участок был расчищен до уровня классического периода к 1932 году, в 1951 году были восстановлены две панели перибола с использованием уцелевших фрагментов. Окончательные раскопки были произведены в 1967 году. Поначалу суть постройки была неизвестна, и до второй мировой войны структура называлась «перифрагмой», «огороженным периболом». Первыми ассоциировали структуру со знаменитым монументом, известным по многим источникам, американские археологи М. Кросби (англ. M. Crosby, на плане 1947 года) и Е. Вандерпул (англ. Eugene Vanderpool, в 1949 году), уже к 1970 году основанная на интерпретации нескольких античных текстов идентификация считалась бесспорной. Примечания Литература T. Leslie Shear Jr. The Monument of the Eponymous Heroes in the Athenian Agora. // Hesperia, Volume 39, Issue 3 (1970). С: 145—222. Ссылки The Tribes and Eponymous Heroes of the Ancient Athenians. (англ.) The Eponymous Heroes. // Agathe.gr. (англ.)
Икария

Икарѝя (на гръцки: Ικαρία) е гръцки остров в източната част на Бяло море, самостоятелен дем в област Северен Егей (в някои източници островът е част от групата на Додеканезите). Островът е наречен на Икар. Главен град е Агиос Кирикос с население около 2400 жители. На изток широкия 18 km проток Фурни го отделя от остров Самос, а на 46 km на запад е разположен остров Миконос (от Цикладските острови. Югоизточно от Икария се намира групата острови Фурни (Фурни, Тименаки, Агиос Минас и др.). Дължина от югозапад на североизток 40 km, ширина до 10 km, площ 255 km². Бреговата линия е слабо разчленена. Релефът е предимно планински, доминиран от Атѐрас, единствената планина на острова. Най-висок връх Ефано̀с (1043 m) в североизточната част. По северното крайбрежие има малки равнинни пространства, на които се развива лозарство и градинарство. Населението на острова през 2011 г. е било 8423 души. След Гражданската война в Икария са интернирани около 13 хиляди комунисти и в началото на 21 век островът остава едно от местата в Гърция с най-силно влияние на Комунистическата партия. Туризъм Островът от дълбока древност е популярен с топлите минерални извори и доброто вино. Днес е известен като курорт за семеен и балнеологичен туризъм. Основни туристически обекти са селата Евдилос, Мантриа, Акаматра и Местария. В града има археологически музей. Бележки
Ikaria

Ikaria (řecky: Ικαρία), místně Nikaria (Νικαριά), známý také pod starověkým jménem Dolíchē (Δολίχη), je ostrov na východě Egejského moře patřící Řecku, který zároveň tvoří stejnojmennou obec. Spolu se souostrovím Fournoi Korseon ležícím na východě je součástí stejnojmenné regionální jednotky. Největší a hlavní město Agios Kirykos leží na jihovýchodě ostrova. Obyvatelstvo V roce 2011 žilo v obci 8423 obyvatel. Obec Ikaria se člení na tři obecní jednotky, které se dále skládají z komunit a ty z jednotlivých sídel, tj. měst a vesnic. V závorkách je uveden počet obyvatel obecních jednotek a komunit. Obecní jednotka Agios Kirykos (3511) – komunity: Agios Kirykos (2955), Chrysostomos (222), Perdiki (334). Obecní jednotka Evdilos (2749) – komunity: Arethousa (178), Dafni (516), Evdilos (768), Frantato (608), Karavostamo (499), Manganitisi (180). Obecní jednotka Raches (2163) – komunity: Agios Polykarpos (757), Karkinagri (281), Raches (1125). Historie Ostrov byl do Balkánských válek turecký. V červenci 1912 obyvatelé ostrova vyhnali tureckou vojenskou posádku, a 17. července prohlásili Svobodný stát Ikaria. Tato nezávislá republika měla vlastního prezidenta, ozbrojené síly, vlajku, hymnu a vydávala vlastní poštovní známky. Koncem roku 1912 ho obsadila řecká vojska, a od roku 1913 patří Řecku. Mytologie Název ostrova je odvozen od řecké mytologické postavy Íkarose, syna Daidalose. Ten podle pověsti spadl do moře nedaleko ostrova. Poznámky Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Ikaria na Wikimedia Commons
Icaria

Icaria o Nicaria​ (en griego Ικαρία, Ikaría) es una isla griega ubicada a 19 km al suroeste de Samos. Administrativamente, es un municipio que forma parte de la unidad periférica de Icaria.​ Historia De acuerdo con la mitología griega, Icaria fue bautizada así por Dédalo por ser la tierra cercana a donde murió su hijo Ícaro. Los Caballeros de San Juan, que tenían su base en Rodas, ejercieron cierto control sobre Icaria hasta 1521, cuando el Imperio otomano incorporó Icaria a su reino. En 1827, durante la Guerra de independencia griega, Icaria se separó del Imperio otomano, pero no fue incluido en el estrecho territorio de la original Grecia independiente, y se vio obligada a aceptar la dominación turca unos años más. Siguió siendo parte del Imperio otomano hasta el 17 de julio de 1912, cuando sus habitantes expulsaron una guarnición turca y lograron así su independencia. Estado Libre de Icaria El 18 de julio de 1912 fue declarado el Estado Libre de Icaria. Las islas vecinas de Fournoi Korseon también fueron liberadas y se convirtieron en parte del Estado Libre. Ioannis Malaquías fue el único presidente de esta nación de corta duración. Durante cinco meses, siguió siendo un Estado independiente, con sus propias fuerzas armadas, bandera, sellos, e himno. Estos cinco meses fueron tiempos difíciles. Había escasez de alimentos, la gente no tenía transporte regular ni servicio postal, y corrían el riesgo de convertirse en parte de las posesiones italianas en el Egeo. Sin embargo, en noviembre de 1912, tras un retraso debido a las guerras de los Balcanes, Icaria pasó a formar parte de Grecia. Geografía Es una de las islas del centro del norte del Egeo, con 255 km² que incluye una longitud de costas de 160 km. La topografía es un contraste entre las verdes laderas escarpadas y rocas estériles. La isla es montañosa en su mayor parte. Es atravesada por las montañas Aetheras, cuya cima más alta es de 1037 m. La mayoría de sus pueblos se encuentran en las llanuras cercanas a la costa, con sólo algunos de ellos en las montañas. Icaria produce vino tinto fuerte. Muchas partes de la isla, especialmente las quebradas, están cubiertas con arbustos grandes, haciendo que el paisaje tenga un exuberante verde. Aparte de las especies domésticas, como las cabras, hay una serie de pequeños animales silvestres que se encuentran allí, como martas, nutrias, arañas y sapos. Icaria presenta un típico clima mediterráneo. Longevidad La isla es reputada por la longevidad de sus habitantes, y por ello es una de las zonas azules identificadas por Dan Buettner.​ En el llamado «estudio de Icaria», se examinó la dieta y el estilo de vida de los icariotas de edad avanzada. Se encontró que siguen una dieta basada en la dieta mediterránea, aunque con un mayor consumo de patatas.​ Véase también Museo Arqueológico de Agios Kírikos Colección Arqueológica de Kampos de Icaria Estado Libre de Icaria Parque de la Nueva Icaria Icarianos Referencias
Ikarija

Ikarija je grčki otok u Egejskom moru, 19km JZ od Samosa. Površina otoka je oko 255,3 km², a dužina obale oko 160 km. Na otoku živi oko 7,000 stanovnika. Najveće naselje je Agios Kirykos s 3,243 stanovnika (2001). Poveznice Slobodna Država Ikarija