Свети Георги (ротонда в Солун)

Гробницата на Галерий (на гръцки: Τάφος του Γαλέριου), по-късно превърната последователно в православна църква „Свети Архангели“ (Ασωμάτων Δυνάμεων) (400 г.), джамия (1590 г.) и отново в църква „Свети Георги“ (Αγίου Γεωργίου) (1912 г.), известна като Ротондата (Ροτόντα), е късноантична постройка в македонския град Солун, Егейска Македония, Гърция, част от дворцов или погребален комплекс на римския император Галерий. Църквата функционира предимно като музей, а богослужения в нея се извършват само на големите празници. От 1988 година е част от обектите на световното наследство на ЮНЕСКО като част от Раннохристиянските и византийските паметници в Солун. История Построяването на ротондата се отнася към 306 година. Съществуват няколко версии за предназначението на това съоръжение: мавзолей на Галерий, който не се използва по предназначение; част от дворцов комплекс за официални приеми (в полза на тази хипотеза свидетелстват остатъците от величествена галерея, водеща към ротондата от Арката на Галерий); храм, посветен на Непобедимото Слънце, покровителя на Диоклециан и Галерий; храм в чест на силно почитаните в тези места богове Кабири; храм на императорския култ (най-вероятната версия). Вероятно, при управлението на императора Теодосий I Велики (379 – 395) или около 400 година съоръжението е превърнато в християнска църква (може би мартириум) и неговият първоначален план е изменен: достроен е купол (24,5 м) на ротондата, от югоизток е пристроена апсида, от западната страна – нартекс, зданието е обградено от деамбулаторий. Първоначално храмът, може би, е бил посветен на Иисус Христос или на Небесните Безплътни Сили (архангелите). В V век стените на църквата до основите на купола са облепени с цветни мраморни, декорирани с пиластри, корнизи, арки и т.н. От първоначалата декорация на храма са се съхранили фрагменти от мраморния амвон със сцената Поклонение на влъхвите (от 1900 година се намира в Археологическия музей на Истанбул). В 1591 година, след завоеванието на Солун от турците, църквата е превърната в джамия от шейх Сюлейман Хортаджи ефенди, към нея е пристроено минаре, което днес е единственото оцеляло минаре в Солун. След освобождението на Солун от турците в 1912 година в ротондата е разположен Музей на християнското изкуство. След възстановяването на олтара на храма, на основата на споразумение с Министерството на културата, на великите празници в нея се извършва богослужение. В 1952 година е извършена реставрация на сградата и почистване на мозайките. В 1978 година сградата пострадва при земетресение, но скоро е възстановена. Сградата започва да се нарича „Свети Георги“ в 1912 година по името на малката съседна църква, която е метох на атонския манастир Григорият. Предполага се, че в нея в 1591 година са пренесени много от иконите и другите реликви от ротондата. Названието Ротонда влиза в употреба най-рано в XVIII век. Архитектурни особености Архитектурният тип на ротондата принадлежи към късноантичните култови и мемориални съоръжения. Зданието изцяло е построено от тухли, дебелината на стените е около 6,3 метра, те са прорязани с 8 дълбоки ниши-камери, завършващи с декоративни сводове. Съоръжението е увенчано с купол с диаметър 24,5 метра. Първоначално долната част на стените от вътрешната страна е била облицована с мрамор (облицовката не се е съхранила), а горната част и купола са украсени с мозайки. При преустройството на ротондата в християнски храм (края на IV – начало V век) в конструкцията са внесени следните изменения: за олтара е разширена източната ниша, което води до нарушение на цилиндричната форма на стените и след земетресението в XI век източната част на купола е разрушена и след това подсилена с две подпорни стени; около първоначалната стена на разстояние от 8 метра е построена втора стена с по-малка височина, в резултат на което първоначалната стена се превръща в кръг от колони, които рзделят централното пространство на храма; главният вход е пренесен от южната страна на западната; вътрешните помещения са украсени с мозайки; от запад към ротондата е пристроен неф. С тези преустройства ротондата започва да напомня на трискатна базилика с цилиндрични скатове. Мозайки След превръщането на съоръжението в християнски храм куполът му е украсен с мозайки, частично оцелели до наше време и представляващи един от най-добрите образци на раннохристиянски мозайки. Те оцелеляват по време на иконоборческата епоха неповредени, вероятно поради това, че са разположени високо на стените и купола. Мозайка на купола Мозайката на купола е оцеляла само в неголеми фрагменти, на чиято основа се реконтруира общата композиция. В купола на ротондата на сребърен фон е изобразе Иисус Христос, носещ златен кръст (оцелели са фрагмент от вдигнатата ръка, краят на златния нимб и част от кръста). Медальон с неговия образ, обкръжен с венец и ивица звезди, носят 4 ангела (оцелели са главите и крилете), между които е разположен феникс на палма – символ на Възкресението (оцеляла е само главата на феникса), кръст и 2 палми (символ на Изтока). Композицията, по мнението на изследователите, е сцена от второто пришествие на Иисус Христос преди Страшния съд. Мозайки на стените От мозайките от средния пояс са се зпазили само фрагменти от 24 двойки крака (на ангели или 24 апокалиптични старци) и ивица земя, покрита с трева и осеяна с червени и бели цветя. В по-долната зона на 7 панели (8 е разрушен) с размери 6 на 8 метра са се запазили фигурите на 17 мъченици (2 – фрагментарно) в поза орант (тоест с вдигнати за молитва ръце), сред които има не толкова популярни днес светци като Роман, Кирил, Лев, Онисфор, Евкарпий, Василиск, Порфирий, Филимон, Приск и Ферин. Около всеки от тях е написано името му, професия (епископ, презвитер, лекар, войн или флейтист), датата на почитане на паметта му. Може би подборът на светците и свързан с това, че техни са откритите в криптата реликви. Академик Виктор Лазарев отбелязва, че „фризообразната композиция в купола на църквата на Свети Георги представлява, строго погледнато, монументален календар“. Фонът на всяка сцена с оранти са архитектурни постройки с величествен портал, високи куполи, фронтони, поддържани от аркади, представлващи вариации на базилика. На зданията са разположени фигури на павиани и висящи лампади. Тези съоръжения са смятани или за архитектурни фантазии в духа на стенописите в Помпей и декорациите на фасадите в скалните гробници в Петра, или за варианти на конкретен храм. Цветовата гама на мозайките прелива със злато и сребро, изразителността на живописта е построена на меките форми и традиции на елинистическата и римската портретография. Фигурите са леко обърнати, жестовете и физиогномиката им са изпълнени с покой, който има за цел да покже стабилност на съществуването, достъпна единствено в рая. Погледът на светците е мечтателен, вдъхновен. Времето на създаването на мозайките е предмет на дискусия в науката (края на IV – началото на V век; средата или втората половина на V века; началото на VI век). Най-вероятно по аналогия със скулптурния портрет от края на IV век и някои другим мозайки в Салун, декорацията на ротондата отговаря на най-ранните датировки. Стилът на мозайките се характеризина с късноелинистическо влияние, но според Йозеф Стръжиговски изобразените на мозайките ландшафти имат ирански източници. Тази хипотеза не се поддържа от други изкуствоведи. Освен мозайките на купола и в сводовете, в конхата на апсидата на църквата е запазена силно пострадала фреска на Възнесението (IX век), която е показателен образец за иконоборческия период в Солун. Бележки