NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Castello di Patrasso

Il Castello di Patrasso (in greco Κάστρο Πατρών?) è una fortificazione situata nella città di Patrasso in Grecia. Storia Fu costruito intorno alla metà del VI secolo sopra le rovine dell'antica acropoli, su una collina bassa del monte Panachaiko a ca. 800 m dal mare. Il castello copre 22.725 m² ed è costituito da un muro esterno triangolare, rafforzato da torri e cancelli e ulteriormente protetto in origine da un fossato, e da un forte interno all'angolo nordorientale, anch'esso protetto da un fossato. Il primo castello fu costruito dall'imperatore bizantino Giustiniano I dopo il catastrofico terremoto del 551, riutilizzando il materiale da costruzione proveniente da strutture pre-cristiane. In una di queste spoliazioni, il busto e la testa di una statua romana in marmo divennero parte del folclore della città, una sorta di genius loci. È conosciuta come la "Patrinella", una vergine che si suppone sia stata trasformata in un uomo durante il periodo ottomano e protegge la città dalle malattie e piange ogni volta che muore un importante cittadino di Patrasso. Il forte rimase in uso costantemente da allora in poi, perfino durante la Seconda Guerra Mondiale. Nel periodo bizantino fu assediato da slavi, saraceni, normanni e molti altri, ma non cadde mai. In particolare, il respinto assedio degli arabi e degli slavi nell'805 d.C. fu attribuito al santo patrono della città, sant'Andrea. Nel 1205, all'indomani della quarta crociata, fu conquistato dai Franchi, che lo rafforzarono ulteriormente, aprendo un fossato su tutti e tre i lati. Nel 1278, il Principato di Acaia lo affidò all'arcivescovo latino (cattolico) locale, mentre il papa lo diede in affitto alla Repubblica di Venezia per cinque anni nel 1408. L'arcivescovo latino rimase in possesso del castello fino al 1430, quando fu preso dal Despota della Morea e futuro imperatore bizantino, Costantino Paleologo, che fece grandi riparazioni alle mura. Il castello cadde in mano ai turchi ottomani nel 1458 e rimase una delle loro principali sedi di potere nel Peloponneso attraverso la Tourkokrazia. I Veneziani presero il castello nel 1687 durante la Guerra di Morea e lo mantennero fino a quando la Morea fu riconquistata dai Turchi nel 1715. Dopo l'indipendenza, il castello rimase in uso per l'esercito greco fino a dopo la seconda guerra mondiale. Nel 1973, il castello fu trasformato dal VI Eforato delle antichità bizantine. È usato al giorno d'oggi per eventi culturali, soprattutto durante l'estate, e dispone di un teatro con una capacità di 640 posti. Galleria d'immagini Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su castello di Patrasso Collegamenti esterni Ministry of Culture and Sports | Castle of Patras, su odysseus.culture.gr. URL consultato il 21 febbraio 2018.
Фортеця Патр

Фортеця Патр (грецька: Κάστρο Πατρών) — фортеця, побудована на руїнах стародавнього акрополя в місті Патри, розташованого в Пелопонесі, Греція. Історія Фортеця Патр була побудована приблизно в середині VI століття на руїнах стародавнього акрополя міста Патр, на невисокому пагорбі гори Панахайко (Παναχαϊκò) на відстані бл. 800 м від моря. Перша фортеця на цьому місці була побудована візантійським імператором Юстиніаном I після катастрофічного землетрусу 551 року, повторно використовуючи будівельний матеріал з дохристиянських споруд. Одна з таких сполій, тулуб та голова мармурової римської статуї, стали частиною міського фольклору. Він відомий як «Патринела», діва, яка ніби перетворилася на людину за часів османської влади, охороняє місто від хвороб і плаче, коли помирає видатний громадянин Патр. Фортеця постійно використовувалася аж до Другої світової війни. У візантійський період її брали в облогу слов'яни, сарацини, нормани та багато інших, але вона не була захоплена у ці часи. Зокрема, вдалу відсіч великої арабо-слсв'янської облоги 805 року приписували покровителю міста святому Андрію. У 1205 р. Після четвертого хрестового походу фортецею заволоділи франки, які ще більше зміцнили її, викопавши рів з усіх трьох її боків. У 1278 р. Ахейське князівство віддало її місцевому католицькому архієпископу, а Папа Римський взяв її в оренду у венеційців на п'ять років у 1408 р. Католицький архієпископ володів фортецею до 1430 р., коли його отримав деспот Мореї та майбутній останній візантійський імператор Костянтин Палеолого. Замок потрапив до турків-османів у 1458 році і залишався одним із головних місць влади на Пелопоннесі на всій території Османської Греції, виступаючи більше як адміністративний центр. Венеційці зайняли замок у 1687 р. під час Морейської війни і зберігали його, поки Морея не була захоплена турками в 1715 році. Під час Грецької революції повстанці пробували захопити фортецю, проте це вдалося лише у 1828 році з приходом експедиційних сил французького генерала Ніколя Джозефа Мезона. Після здобуття Грецією незалежності фортеця залишилася у користуванні грецької армії аж до Другої світової війни, у 1941-1944 роках якої вона використовувалася німецькою армією. У 1973 році фортеця була передана 6-му Ефорату візантійських старожитностей Міністерства культури і туризму Греції. Вона використовується сьогодні для проведення культурних заходів, особливо влітку, і має театр на 640 місць. Відкритий для огляду з 8:30 до 15:00, окрім понеділка. Архітектура Площа фортеці складає 22 725 м² і складається з трикутної зовнішньої стіни (висотою 40 футів), укріпленої вежами та воротами та спочатку захищеної ровом, та внутрішньої стіни на північно-східному куті, також захищеної ровом. Вхідна брама розташована в башті площею 30 м², розташованій на середині східної стіни. У бідівлі фортеці широко використано елементи попередніх будівель, зокрема акрополя, фризи, перекриття тощо. Всі власники фортеці так чи інакше удосконалювали та ремонтували її, зокрема Костянтин Палеолог здійснив капітальний ремонт стін фортеці під час володіння нею. Фотогалерея Див також Форт Діми Замок Доксапатрі Примітки
Rio Castle

The Rio Castle (Greek: κάστρο του Ρίου), historically known as the Castle of the Morea (Italian: Castello de Morea) in opposition to its counterpart, the Castle of Rumelia at Antirrio, is located at the north tip of the Rio peninsula in Achaea, Greece, at the entrance of the Corinthian Gulf. The Rio-Antirio Bridge is located next to it, and the local ferry docks lie on either side. Today it is used for cultural purposes, especially concerts and is a tourist attraction. The castle was built by the Ottoman Sultan Bayezid II in 1499 above the ruins of an ancient temple of Poseidon, within three months. Along with its twin, the Antirrio Castle, they were intended to protect the entrance to the Corinthian Gulf, and were nicknamed the "Little Dardanelles". The castle is located on the sea shore, with its northern side protected by the sea and the southern by a broad moat, filled with sea water, and two outer bastions (ravelins), linked to the main fort by stone bridges. It has two gates, the central one, facing landwards, and the sea gate. In 1533, it was briefly captured by the Genoese under Andrea Doria, but the Ottomans recaptured it later in the year. In 1687, during the Morean War, it was taken by the Venetians under Francesco Morosini. The Venetians rebuilt the castle, restoring and strengthening it by the addition of towers, giving it its final shape. The Venetians also added the small chapel of the Life-giving Spring (Zoodochos Pege). The Ottomans retook it in 1715, and remained until they surrendered it to French General Nicolas Joseph Maison. Between 1831 and 1912, the castle was used as a military and then civilian prison, whose inmates were often used by the municipality of Patras for cleaning the streets of Rio. See also Bayezid II External links Municipality of Rio (in Greek) Ministry of Culture nafpaktia.gr (in Greek)
Castillo de Río

El Castillo de Río (en griego: κάστρο του Ρίου, romanizado: Kástro Ríou) es un castillo de la ciudad de Río, en el municipio de Patras, Grecia. Está situado en la orilla sur del estrecho que separa el golfo de Patras del golfo de Corinto, en la punta norte de la península del Peloponeso.​​ Historia Ya estaba fortificado en el lugar en la antigüedad durante la época romana.​ En algún lugar o cerca de ella había también un templo dedicado a Poseidón.​ El castillo actual fue construido durante la Imperio otomano en 1499 para controlar el acceso al golfo de Corinto, junto con el castillo de Antirio en la orilla opuesta, o septentrional, del estrecho. El castillo de Río fue construido por el sultán Bayezid II. En 1532, el castillo fue tomado brevemente por los españoles y luego devuelto a los turcos. En 1603, el castillo fue destruido por los Caballeros de la Orden de San Juan de Jerusalén.​​ En 1687, la República de Venecia se apoderó del castillo, que fue reconstruido en su forma actual. Fue retomado por los turcos en 1715 y por los griegos durante la Guerra de independencia de Grecia en 1828. Durante la guerra greco-italiana de 1940-1941, el estrecho se cerró desde los castillos con gruesas cadenas para evitar que los barcos entraran en el golfo de Corinto.​​ En la actualidad, el castillo acoge actos culturales, especialmente para conciertos, y es una atracción turística.​ El Puente de Río-Antirio se halla a su lado, y los muelles de transbordadores locales se encuentran a ambos lados. En la actualidad, inmediatamente al oeste del castillo se encuentra el extremo sur del Puente de Río-Antirio. Los muelles de transbordadores locales se encuentran a ambos lados del puente.​ Descripción Es de planta poligonal, con torres y bastiones. El extremo norte de las murallas se encuentra en la cabecera del promontorio de Río. Al sur del castillo, las murallas están protegidas por un gran foso lleno de agua de mar. La entrada principal se realiza a través de un puente sobre el foso. En el centro de la parte oriental del castillo hay un edificio más alto con secciones circulares. Durante el periodo veneciano (1687-1715), el castillo llegó a tener 60 cañones.​​ Véase también Castillo de Patras Patras Referencias Enlaces externos
Château de Río

Le château de Río (en grec moderne : κάστρο του Ρίου), historiquement connu sous le nom de château de Morée (en italien : Castello de Morea) par opposition à son homologue, le château de Roumélie à Antírrio, est situé à l'extrémité nord de la péninsule de Río en Achaïe, en Grèce, à l'entrée du golfe de Corinthe. Le pont Rion-Antirion est situé à côté et les quais des ferries locaux se trouvent de chaque côté. Aujourd'hui, le château est utilisé à des fins culturelles, en particulier pour les concerts, et constitue une attraction touristique. Histoire Le château a été construit par le sultan ottoman Bayezid II en 1499 au-dessus des ruines d'un ancien temple de Poséidon, en trois mois. Avec son jumeau, le château d'Antirrio, ils étaient destinés à protéger l'entrée du golfe de Corinthe, et furent surnommés les « Petites Dardanelles ». En 1533, il a été brièvement pris par les Génois sous Andrea Doria, mais les Ottomans l'ont repris plus tard dans l'année. En 1687, pendant la guerre de Morée, elle fut prise par les Vénitiens sous Francesco Morosini. Les Vénitiens reconstruisent le château, le restaurent et le renforcent par l'ajout de tours, lui donnant sa forme définitive. Les Vénitiens ont également ajouté la petite chapelle de la source vivifiante (Zoodochos Pigi). Les Ottomans l'ont repris en 1715 et sont restés jusqu'à ce qu'ils l'aient rendu au général français Nicolas-Joseph Maison. Entre 1831 et 1912, le château a servi de prison militaire puis civile, dont les détenus étaient souvent utilisés par la municipalité de Patras pour nettoyer les rues de Río. Description Le château est situé en bord de mer, avec son côté nord protégé par la mer et le sud par un large fossé, rempli d'eau de mer, et deux bastions extérieurs (ravelins), reliés au fort principal par des ponts de pierre. Il a deux portes, la centrale, tournée vers la terre, et la porte de la mer. Notes et références Notes (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Rio Castle » (voir la liste des auteurs). Références Bibliographie : document utilisé comme source pour la rédaction de cet article. (en) Allan Brooks, Castles of Northwest Greece: From the early Byzantine Period to the eve of the First World War, Londres, Aetos Press, 2013, 332 p. (ISBN 978-0-9575846-0-0, lire en ligne), p. 50–63. (en) Anastasía Koumoúsi, « Fortress of Rio », dans Érsi Broúskari (dir.) et al., Ottoman architecture in Greece, Athènes, Ministère de la Culture et des Sports, 2008, 494 p. (ISBN 960-214-792-X), p. 140–141. (en) Kevin Andrews, Castles of the Morea, American School of Classical Studies at Athens, 2006, 348 p. (ISBN 978-1-62139-028-2, lire en ligne), p. 130–134. Portail de la Grèce Portail des châteaux
Фортеця Ріо

Фортеця Ріо (грец. κάστρο του Ρίου), історично відома як Морський замок (італ. Castello de Morea) — розташована на північній околиці півострова Ріо, в муніципалітеті Ріо в номі Ахая, Греція на вході у Коринфську затоку. Історія Фортеця була побудована османським султаном Баязидом II у 1499 році на руїнах стародавнього храму Посейдона. Вона розташована навпроти Фортеці Румелія в Антірріо з іншої сторони затоки. Разом ці фортеці мали на меті захистити вхід у Коринтійську затоку і отримали прізвисько «Маленькі Дарданелли». Фортеця розташована на морському березі, її північна сторона захищена морем, а південна широким ровом, наповненим морською водою, і два зовнішні бастіони (равеліни), з'єднані кам'яними мостами з головним фортом. Має дві брами, центральну наземну, і морські ворота. Фортеця має форму трикутника, два кути якого виходять на берег, а один в сторону материка. У 1533 році він був на незначений час захоплений генуезцями під проводом Андреа Доріа, але османи відвоювали його пізніше того ж року. У 1607 році фортеця була значно пошкоджена лицарями Мальтійського ордену. У 1687 році, під час Морейської війни, її взяли венеційці під проводом Франческо Морозіні. Під час атаки турки взірвали пороховий погріб, що спричинило значні руйнування фортеці. Венеційці відбудували фортецю, додавши бастіони бастіони Святого Марка, Святої Марії та Святого Антонія та надавши йому остаточної форми, а також 60 гармат. Венеційці також додали малу каплицю. Османці відвоювали фортецю в 1715 році і залишилися, поки не здали її французькому генералу Ніколя Джозефу Мезону в 1828 році. Французи відремонтували її та згодом передали грекам. У період з 1831 по 1912 рік замок використовувався як військова, а потім цивільна в'язниця, ув'язнені якої часто використовувалися муніципалітетом Патра для прибирання вулиць Ріо. Під час Другої світової війни у фортеці був німецький гарнізон, а через затоку до замку-побратима було перекинуто металеві ланцюги, які захищали затоку від заходу ворожих кораблів. Сьогодення Сьогодні він використовується в культурних цілях, особливо концертів і є туристичною визначною пам'яткою. Час роботи: з вівторка по п'ятницю 8:30 — 17:00; з 1 березня по 30 вересня 8:30 — 19:00; з суботи на неділю 8:30 — 15:00, вхід котує 2€. Поруч розташований міст Ріо-Антіріо та паромна переправа. Фотогалерея Примітки
Amvrakia

Amvrakia-søen eller Ambracia ( græsk: Αμβρακία) er en ferskvandssø i Aetolia-Acarnania i det vestlige Grækenland. Den ligger mellem byerne Agrinio og Amphilochia og er 13,8 kilometer lang, 3,8 kilometer bred og har en maksimal dybde på 40 meter . Den er et Natura 2000- beskyttet habitat. Oprindelse Amvrakia-søen var et resultat af tektoniske bevægelser. Det er karstisk sø, der er dannet af aflejringer af mesozoisk kalksten. Beliggenhed og geologi Amvrakia-søen ligger langs en lavning nordvest for Ozeros-søen og vest for bjerget Thyamos eller Petalas. Dets samlede overfladeareal var tidligere 13,6 km2, men det område er skrumpet drastisk de seneste år. En af årsagerne til denne reduktion i størrelse var en lang tørke, og den anden var dræningen af den lavvandede nordlige del af bassinet. Denne dræning havde en alvorlig indvirkning på søens størrelse på grund af bassinets lille størrelse (112 km2.). Vigtige arter Pseudobithynia ambrakis er en art af snegle (bithynidae), der kun er fundet i Amvrakia-søen. Trusler Hydraulisk aktivitet med de karstiske grundvandsmagasiner, fordampning om sommeren og brug af vand til kunstvanding resulterer i svingende vandstande for hvert år, der går. Søens vand er forurenet, men ikke alarmerende, af afstrømningen fra tobaksplantagerne, der ligger ved de østlige og sydlige områder af afvandingsområdet. Søens østkyst er intenst opdyrket, markerne når næsten til kysten. De udyrkede arealer ved søens bred bruges som græsgange for kvæg. Referencer
Lake Amvrakia

Lake Amvrakia or Ambracia (Greek: Αμβρακία) is a freshwater lake in Aetolia-Acarnania, in western Greece. It lies between the towns of Agrinio and Amphilochia, and is 13.8 kilometres (8.6 mi) long, 3.8 kilometres (2.4 mi) wide and has a maximum depth of 40 metres (130 ft). It is a Natura 2000 protected habitat. Origin Lake Amvrakia was a result of tectonic movement. It is karstic and semipolje type. The lake formed from deposits of Mesozoic limestone. Location and Geology Lake Amvrakia lies along a depression northwest of Lake Ozeros and west of Mount Thyamos or Petalas. Its total surface area used to be 13.6 km2, but that area has shrunk drastically in recent years. One of the reasons for this reduction in size was a long drought and the other was the draining of the shallow northern section of the basin, which is currently cut off by an embankment created for the national highway. This drainage had a severe impact on the lake's size, owing to the small size of the basin (112 km2.). Important species Pseudobithynia ambrakis, a species of Bithyniidae (snails) that has only been found in lake Amvrakia. Threats Hydraulic activity with the karstic aquifers, evaporation during summer, and use of water for irrigation result in fluctuating water levels with each passing year. The lake is unique from other nearby lakes in its high sulphuric anions concentration. The lake's waters are polluted, although not alarmingly, by the runoff from the tobacco plantations lying to eastern and southern regions of the drainage basin. The lake's east coast is cultivated heavily, the fields reaching almost to the shore. The uncultivated areas on the lake's shore are used as pastures for cattle. References
Lac Amvrakía

Le lac Amvrakía (en grec moderne : λίμνη Αμβρακία) ou lac Ambracie (du nom de la ville antique) est un lac de Grèce situé dans le district régional d'Étolie-Acarnanie, dans l'ouest du pays. Le lac se trouve entre les villes d'Agrínio et d'Amphilochie. Ses dimensions sont de 13,8 × 3,8 km. Il est un site protégé du réseau Natura 2000. Une espèce de mollusque, le Pseudobithynia ambrakis se peut trouver seulement en Amvrakia. Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Lake Amvrakia » (voir la liste des auteurs). Liens externes Ressources relatives à la géographie : European Nature Information System Natura 2000 Portail de la Grèce Portail des lacs et cours d'eau
Амвракия

Амвраки́я (греч. Αμβρακία, Λιμναία, Στάνου, Βάλτος) — пресноводное озеро на западе Греции. Озеро треугольной формы, с крутыми западными берегами, на севере мелководно и обильно поросши тростником. Площадь его водной поверхности — 14,2 км². Глубина озера может достигать 40 м. В длину озеро достигает 13,8 км, в ширину — 3,8 км. Длина береговой линии — 31 км. Площадь водосбора составляет 112 км². Температура поверхностного слоя воды в летние месяцы около 25 градусов Цельсия и после зимнего перемешивания — 12-15 градусов Цельсия. Примечания
Límni Amvrakía

Límni Amvrakía är en sjö i Grekland. Den ligger i prefekturen Nomós Aitolías kai Akarnanías och regionen Västra Grekland, i den centrala delen av landet, 240 km väster om huvudstaden Aten. Límni Amvrakía ligger 14 meter över havet. Arean är 12,1 kvadratkilometer. Trakten runt Límni Amvrakía består till största delen av jordbruksmark. Den sträcker sig 9,5 kilometer i nord-sydlig riktning, och 4,0 kilometer i öst-västlig riktning. Följande samhällen ligger vid Límni Amvrakía: Rívio (208 invånare) Kommentarer Källor
Амвракія (озеро)

Амвракія (грец. Αμβρακία) — прісноводне озеро в Західній Греції. Розташоване між містами Агрініо і Амфілохія. Озеро має форму трикутника, круті західні береги і мілководні північну частину. Походження Виникло озеро внаслідок тектонічних рухів земної кори. Належить до карстових озер. Примітки Джерела Озеро Авмракия(рос.)
Hellenic National Meteorological Service

The Hellenic National Meteorological Service (HNMS) (Greek: Εθνική Μετεωρολογική Υπηρεσία (ΕΜΥ)) is a government agency responsible for making weather forecasts and observations for Greece. HNMS was founded in 1931 under the Ministry of Aviation and its mission was to cover all the meteorological and climatological needs of the country. It is based at the former Athens International Airport at Elliniko, and operates under the auspices of the Hellenic Air Force, staffed by both military and civilian personnel. Description Among the primary goals of the HNMS is the weather forecast. At the same time, it also provides valuable information on weather and climate, state services, transport, agriculture, sport, etc. HNMS employs approximately 565 people, in its main building at Elliniko and in branches throughout Greece, as its weather network covers almost the entire country. The class "A" meteorologists are officers from the Hellenic Air Force Academy and civilians from universities formed in meteorology, physics, mathematics and IT. Additional military and civilian personnel of other specialties (administrative, financial, technical, weather observation) complete the staff. HNMS cooperates with the national weather services of other countries in exchange of meteorological observations, meteorological satellite data, weather radar information, etc. It is part of EUMETNET, EUMETSAT and World Meteorological Organization (WMO). History HNMS was founded in 1931 under the new Ministry of Aviation to provide meteorological support for national defence and the economy. Originally built upon the network established by the National Observatory of Athens (1890), the service joined the International Meteorological Organization in 1935, and joined the World Meteorological Organization in 1949. References External links Official website (in English and Greek)
Servizio meteorologico nazionale ellenico

Il Servizio meteorologico nazionale ellenico (in greco Εθνική Μετεωρολογική Υπηρεσία?, Ethnikī Meteōrologikī Ypīresia) è il servizio meteorologico nazionale della Grecia sottoposto allo Stato maggiore dell'Aeronautica militare greca. Ha sede presso l'aeroporto di Atene-Ellinikon ed è membro dell'Organizzazione meteorologica mondiale dal 20 gennaio 1950. Il suo attuale comandante è il generale di brigata Spyridōn Mparsakīs, in carica dal 21 marzo 2023. Storia Il Servizio meteorologico nazionale fu fondato nel 1931 presso il Ministero dell'aeronautica, con l'obiettivo di fornire supporto meteorologico sia in campo militare che in campo civile, e nel corso degli anni successivi sviluppò una rete nazionale di stazioni meteorologiche; nel 1935 divenne membro dell'Organizzazione meteorologica internazionale (OMI) e poi dell'Organizzazione meteorologica mondiale (OMM) a partire dal 20 gennaio 1950. Organizzazione Il Servizio meteorologico nazionale è sottoposto al Capo di Stato maggiore dell'Aeronautica militare greca. Esso opera mediante due centri meteorologici siti a Larissa e Salonicco, cinque radar meteorologici siti presso Larissa, Salonicco, Andravida, Ymetto e presso la base navale di Creta a Suda e circa 110 stazioni meteorologiche sparse sul territorio nazionale a cui si aggiungono gli uffici meteorologici presso i vari stormi e squadroni dell'Aeronautica. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Servizio meteorologico nazionale ellenico Collegamenti esterni (EL, EN) Sito ufficiale, su hnms.gr.