NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Mega Spilaio

Mega Spilaio (Greek: Μέγα Σπήλαιο, lit. 'Great Cave'), formally the Monastery of the Dormition of the Theotokos (Ιερά Μονή Κοιμήσεως της Θεοτόκου), is a Greek Orthodox monastery in the municipality of Kalavryta, in the Peloponnese peninsula in southern Greece. History The monastery is located in a large cave in a sheer cliff, where the western slopes of Mount Chelmos drop down to the gorge of the Vouraikos river, some 11 kilometres (6.8 mi) northwest of the town of Kalavryta. The cave was known in antiquity, and the geographer Pausanias reports that the daughters of Proetus found refuge there during their madness. In the first Christian centuries, Christian hermits occupied the cave. According to tradition, the monastery is one of the oldest in Greece, reputedly founded in 362 by the Thessalonian brothers Symeon and Theodore, who with the help of Euphrosyne (a local shepherdess, honoured as saint for her part in these events) discovered in the cave the icon of the Theotokos painted by Luke the Evangelist. Its medieval history under Byzantine and Latin rule is obscure. The monastery gained prominence only from about 1354, when it served as the residence of the Orthodox Metropolitan of Patras, since the city was still occupied by the Latins and the seat of a Latin archbishopric. The complex suffered large-scale destructions in 849, 1400, and 1640, when it was comprehensively rebuilt. Several of the monks became members of the Filiki Etaireia and took part in the Greek War of Independence. In 1934, the katholikon was destroyed in a fire, and replaced by a new church in 1937. On 8 December 1943, the German 117th Jäger Division destroyed the monastery and executed 22 monks and visitors as part of reprisals that culminated a few days later with the Massacre of Kalavryta. The monastery was rebuilt from the ground after the war, and now comprises an eight-storey complex set in the 120 metres (390 ft) high cliff face. A male monastery, it celebrates on 15 August (the day of the Dormition), 14 September, and 18 October (Luke the Evangelist and the ktetors). References Sources Bon, Antoine (1969). La Morée franque. Recherches historiques, topographiques et archéologiques sur la principauté d'Achaïe (in French). Paris: De Boccard.
Monastère de Méga Spílaion

Le monastère de Méga Spílaion (grec moderne : Μέγα Σπήλαιο, littéralement : Grande Grotte), officiellement monastère de la Dormition de la Théotokos (grec moderne : Ιερά Μονή Κοιμήσεως της Θεοτόκου), est un monastère grec orthodoxe situé près de Kalávryta, dans la péninsule du Péloponnèse, dans le sud de la Grèce. Historique Le monastère est situé dans une grande grotte dans une falaise abrupte, où les pentes occidentales du massif du Chelmós descendent jusqu'aux gorges du fleuve Vouraïkós (en), à environ 11 kilomètres au nord-ouest de la ville de Kalávryta. La grotte est connue depuis l'Antiquité, et le géographe Pausanias raconte que les filles de Proétos y trouvent refuge pendant leur folie. Au cours des premiers siècles chrétiens, des ermites chrétiens occupent la grotte. Selon la tradition, le monastère serait l'un des plus anciens de Grèce. Il aurait été fondé en 362 par les frères Syméon et Théodore, originaires de Thessalonique, qui, avec l'aide d'Euphrosyne (une bergère locale, honorée comme sainte pour son rôle dans ces événements), découvrent dans la grotte l'icône de la Théotokos peinte par Luc l'évangéliste. Cependant son existence n'est attestée qu'à partir de la fin du XIIIe siècle, après la reconquête de la région de Kalavryta sur la Principauté d'Achaïe par les Grecs. Jean VI Cantacuzène promulgue un chrysobulle en sa faveur en 1348. Le monastère ne prend de l'importance qu'à partir de 1354 environ, lorsqu'il sert de résidence au métropolite orthodoxe de Patras, étant donné que la ville est encore occupée par les Latins et qu'elle est le siège d'un archevêché latin. Le complexe monastique est entièrement reconstruit en 1640. Plusieurs des moines deviennent membres de la Filikí Etería et prennent part à la Guerre d'indépendance grecque. En 1934, le katholikon est détruit dans un incendie, et remplacé par une nouvelle église en 1937. Le 8 décembre 1943, la 117e division allemande de chasseurs détruit le monastère et exécute 22 moines et visiteurs dans le cadre de représailles qui culminent quelques jours plus tard avec le massacre de Kalávryta. Le monastère est reconstruit après la guerre et comprend aujourd'hui un complexe de huit étages situé dans la falaise de 120 mètres de haut. Il s'agit d'un monastère d'hommes célébrant le 15 août (jour de la Dormition), ainsi que le 14 septembre et le 18 octobre (Luc l'évangéliste et les ktitorès). Notes et références (en) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en anglais intitulé « Mega Spilaio » (voir la liste des auteurs). Références Annexes Bibliographie Antoine Bon, La Morée franque. Recherches historiques, topographiques et archéologiques sur la principauté d’Achaïe, Paris, De Boccard, 1969 (lire en ligne) Liens externes Portail de l’architecture chrétienne Portail du monachisme Portail de la Grèce Portail du christianisme orthodoxe
Mega Spileo

Het klooster Mega Spileo(n) (Grieks: Μέγα Σπήλαιον, d.i. Grote Spelonk) ligt in het binnenland van de Peloponnesos, in het dal van de Vouraïkos-rivier. Het is een van de grootste kloosters in Griekenland, en is genoemd naar de grote natuurlijke holte in de rotswand waartegen de kerk en een deel van de kloostergebouwen werden aangebouwd. Hoewel de exacte ouderdom onbekend is, neemt men aan dat dit het oudste klooster van Griekenland is. Volgens de overlevering zou het in 362 gesticht zijn door twee vrome kluizenaars, Simon en Theodoros, nadat in de bewuste spelonk een wonderbaarlijke Moeder Gods-icoon zou zijn gevonden door een herderinnetje, Euphrosyne, wier naam door de icoon werd gefluisterd. De icoon zou het werk zijn van de evangelist Lucas en heeft naar verluidt wonderen verricht. Om die reden is het een drukbezocht bedevaartsoord. Net als de Agia Lavra speelde het een belangrijke rol in de opstand tegen de Turken, en werd belegerd door de soldaten van Ibrahim Pasja. In de Middeleeuwen zou het een van de rijkste kloosters van Griekenland zijn geweest, maar het werd verschillende malen door brand geteisterd en telkens weer heropgebouwd. Dat gebeurde in 1400, 1640 en 1934. Op weg naar Kalavryta waar zij, als wraak voor het verlies van tachtig Duitse soldaten, de gehele mannelijke bevolking vermoordden bezochten de nazi-troepen in 1943 het klooster. Ze vermoordden er een aantal monniken, bedienden en bezoekers en gooiden de lijken van de rotsen naar beneden. Onder de slachtoffers bevond zich de diaken die tijdens de brand van 1934 de wonderbaarlijke icoon uit de vlammen had gered. De kloosterkerk genaamd Panagía Chrysospiliótissa (d.i. "de Moeder Gods in de Gouden Grot") bevat naast de wonderbaarlijke icoon talrijke relikwieën en ex voto's. In de schatkamer worden kledingstukken en wapens van vrijheidsstrijders tentoongesteld, evenals oude manuscripten, iconen en andere waardevolle religieuze voorwerpen die aantonen hoe rijk het klooster ooit moet zijn geweest.
Melitea

Melitea (en llatí Melitaea o Meliteia, en grec antic Μελιταία o Μελίτεια) era una antiga ciutat del districte de Ftiotis a Tessàlia, situada a 10 estadis de distància de la ciutat d'Hel·las i propera al riu Enipeu, segons Estrabó. Segons els seus habitants, la ciutat es deia abans Pirra, i mostraven al mercat la tomba d'Hel·len, fill de Deucalió i Pirra. Es creia també, segons una altra tradició, que va ser fundada per Meliteu. Segons Tucídides, quan Bràsides a la Guerra del Peloponès anava de Tessàlia cap a Macedònia, es va aturar a la ciutat per unir-se als seus amics tessalis que el van escortar, i per aquest relat se sap que Melitea es trobava a un dia de marxa des de Farsàlia. A la guerra de Làmia els aliats van deixar els seus bagatges i subministraments a la ciutat mentre atacaven al general macedoni Lleonat, segons Diodor de Sicília. Després la ciutat va passar a la Lliga Etòlia i Filip V de Macedònia la va voler ocupar, però no ho va aconseguir perquè les escales d'assalt eren massa curtes, com diu Polibi. També mencionen Melibea el Periple de Pseudo-Escílax, Esteve de Bizanci, Plini el Vell i Claudi Ptolemeu, que l'anomena erròniament Μελίταρα ("Melítara"). Les ruïnes d'una antiga fortalesa prop de Keuzlár correspondrien al lloc d'aquesta ciutat. Referències
Melitaia

Melitaia (altgriechisch Μελιταία, Μελιτεία; lateinisch Melitaea), auch Melite (Μελίτη) war eine antike griechische Stadt in der Landschaft Phthiotis im südlichen Thessalien beim heutigen Avaritsa, Gemeinde Domokos (das offiziell den antiken Namen trägt). Mythologie Gegründet wurde die Stadt nach Antoninus Liberalis, der wiederum die Metamorphosen des Nikandros aus Kolophon zitiert, von Meliteus, einem Sohn des Zeus und der Nymphe Othreis. Aus Melitaia ist die Sage von einer Dienerin der Artemis namens Aspalis überliefert, die sich lieber erhängte, als den Nachstellungen des Tartaros, des Tyrannen von Melitaia, ausgeliefert zu sein. Ihr Leichnam wurde von entrückt und man fand nur ein Holzbild von Aspalis neben dem der Artemis, das von den Einheimischen Aspalis Ameilete Hekaerge genannt wurde. Von diesem Zeitpunkt an hängten Jungfrauen der Stadt alljährlich einen Ziegenbock auf, der noch nicht besprungen hatte, da auch Aspalis noch jungfräulich gewesen war. Geschichte Die zuvor schon bestehende Siedlung Pyrrha wurde von den einwandernden Thessaloi aus dem Tal des Enipeus an den nachgewiesenen Ort am Nordhang des Othrys verlegt. 426 v. Chr. hielt sich Brasidas in Melitaia auf. 385 v. Chr. war Melitaia Partei in einem Grenzstreit mit der Nachbarstadt Narthakion, der zugunsten von Melitaia entschieden, 350 v. Chr. vom thessalischen Rat und danach nochmals von Pyrrhos von Epirus bestätigt wurde. Das Urteil wurde 196 v. Chr. von einer römischen Gesandtschaft aufgehoben und es wurde neu zugunsten von Narthakion entschieden. Diese Entscheidung wurde ca. 140 v. Chr. vom römischen Senat per Beschluss bestätigt. Im Lamischen Krieg 323/322 v. Chr. gegen den Makedonen Antipater war Melitaia eine Festung der Griechen,. Ab etwa 260 v. Chr. gehörte die Stadt dem Ätolischen Bund an. 217 v. Chr. wurde sie vergeblich von Philippos V. von Makedonien belagert. Im 2. Jahrhundert v. Chr. übernahm Melitaia die thessalische Verfassung. 86/85 v. Chr. hielt sich Sulla im Laufe des Feldzuges gegen Mithridates VI., König von Pontos, in Melitaia auf. In der römischen Kaiserzeit führte Melitaia den Ehrennamen Sebaste (Sebastos ist die griechische Entsprechung des römischen Augustus). Melitaia existierte bis in die byzantinische Zeit. Literatur Jean-Claude Decourt: La vallée de l'Énipeus en Thessalie : études de topographie et de géographie antique. Bulletin de correspondance hellénique, Supplément 21. École Française d'Athènes, Athènes 1990, ISBN 2-86958-035-5 A. Joannidou: Trial Excavations at Melitaea in Phthiotis. In: Archaiologika Analekta ex Athenon 5, 1972, S. 47ff. Herwig Kramolisch: Melitaia. In: Der Neue Pauly (DNP). Band 7, Metzler, Stuttgart 1999, ISBN 3-476-01477-0, Sp. 1189–1190. Weblinks Griechische Inschriften von Melitaia Münzen von Melitaia (englisch) Einzelnachweise
Melitaea (Thessaly)

Melitaea or Meliteia (Ancient Greek: Μελιταία or Μελίτεια or Μελιτία) was a town and polis (city-state) of Phthiotis in ancient Thessaly, situated near the river Enipeus, at the distance of 10 stadia from the town of Hellas, whence the residents of Melitaea had come. The inhabitants of Melitaea affirmed that their town was anciently called Pyrrha, and they showed in the agora the tomb of Hellen, the son of Deucalion and Pyrrha. According to Greek mythology its eponymous founder had been Meliteus (son of Zeus). There was a legend according to which Aspalis, a beautiful maiden of the place, had been hanged to avoid being possessed by a tyrant of the city which they called Tartarus. Astygites, the brother of Aspalis, killed the tyrant after disguising himself as his sister. It was believed that the body of Aspalis was not found because it was taken by the gods and in its place a statue appeared next to another statue of Artemis that was already in the city. In this new statue, called Aspalis Amilete Hekaërge (Ἀσπαλὶς Ἀμειλήτη Ἑκαέργη), the maidens of the city hung a virgin goat every year, just as Aspalis had been hanged as a virgin. Thucydides relates that during the Peloponnesian War, when Brasidas was marching through Thessaly to Macedonia, his Thessalian friends met him at Melitaea in order to escort him (424 BCE), learning from this narrative that the town was one day's march from Pharsalus, whither Brasidas proceeded on leaving the former place. In the Lamiac War the allies left their baggage at Melitaea, when they proceeded to attack Leonnatus. Subsequently Melitaea was in the hands of the Aetolians. Philip V of Macedon attempted to take it (217 BCE), but he did not succeed, in consequence of his scaling-ladders being too short. Melitaea is also mentioned in the Periplus of Pseudo-Scylax, and by Stephanus of Byzantium, Pliny the Elder, and Ptolemy who erroneously calls it Μελίταρα (Melitara). Melitaea's site is near the town of Melitaia (Μελιταία), formerly Avaritsa but renamed to reflect its association with the ancient city, in the municipality of Domokos. References This article incorporates text from a publication now in the public domain: Smith, William, ed. (1854–1857). "Melitaea". Dictionary of Greek and Roman Geography. London: John Murray.
Melitea (ciudad)

Melitea o Mélite (en griego, Μελίτεια) es el nombre de una antigua ciudad griega de Tesalia. Estrabón menciona que se encontraba en la Ftiótide.​ Añade que la ciudad se llamaba antes Pirra y en su ágora se encontraba la tumba de Helén, el hijo de Deucalión y Pirra, lo cual, según los meliteos, constituía una prueba de que había existido a diez estadios de su ciudad una ciudad llamada Hélade, desde donde sus habitantes habían emigrado a la ciudad de los meliteos.​ Según la mitología griega su fundador epónimo había sido Meliteo y existía una leyenda según la cual Aspálide, una hermosa doncella del lugar, se había ahorcado para evitar ser poseída por un tirano de la ciudad al que llamaban Tártaro. Astígites, el hermano de Aspálide, mató al tirano tras disfrazarse como si hubiera sido su hermana. Se creía que el cuerpo de Aspálide no fue encontrado porque desapareció por obra de los dioses y en su lugar apareció una estatua junto a otra estatua de Artemisa que ya había en la ciudad. En esta nueva estatua, llamada Aspálide Amilete Hecaerga, las doncellas de la ciudad colgaban cada año una cabra virgen, así como Aspálide se había ahorcado siendo virgen.​ La ciudad es mencionada por Tucídides como uno de los lugares donde el general espartano Brásidas se detuvo, en el año 424 a. C. mientras atravesaba Tesalia para conducir sus tropas a una expedición a Tracia.​ Según narra Polibio, en el año 217 a. C. Filipo V de Macedonia intentó tomar al asalto Melitea pero fracasó en el intento por ser las escalas demasiado cortas.​ Se localizaba a medio camino entre Heraclea Traquinia y Farsalo, cerca de donde nace el río Enipeo.​ Actualmente en ese lugar existe una población que conserva su mismo nombre de Melitea, llamada antes Avaritsa. Notas y referencias Enlaces externos De Malide en Thessalie (en francés)
Metroo

El Metroo (en grec antic: Μητρῷον, Mētrōon) fou un santuari, el temple més petit del Santuari d'Olímpia. Segons Pausànias, es va consagrar a la Mare dels déus (θεῶν μήτηρ). Era un temple dòric, al nord del Temple de Zeus Olímpic, al sud de la Terrassa dels Tresors i a l'est del Temple d'Hera. El culte a Rea com a mare genèrica, potència creadora, símbol primitiu de fertilitat, mare de Zeus i esposa de Cronos, es desplegà a Olímpia al peu de la cova, a través de l'esquerda de la qual els humans creien posar-se en contacte amb la deïtat. Al peu de la cova, degué sorgir el primitiu altar i oratori que va trobar Ernst Curtius en els treballs duts a terme en excavar la part posterior de l'exedra i a l'oest del Tresor de Sició. Consistia en una petita capella de pedra calcària amb una estreta avantcambra i amb unes dimensions de 2,74 m per 2,84 m. Wilhelm Dörpfeld identificà l'enclavament amb la cova esmentada per Píndar que restà enterrada sota un terraplé al començament del segle iv abans de la nostra era. Per a substituir el primitiu oratori s'hi erigí a mitjan segle iv ae un temple a Rea, Cíbele o Magna Mater, encarnació o personificació dels antics cultes d'importació cretenca i símbol d'una concepció de la fertilitat o potencia generatriu de la gen divina. El nou temple era petit, i això demostra que es feu en substitució de l'antiga cova on sorgiren les pràctiques rituals de la Magna Mater. Construït en calcària porosa, tenia un peristil de columnes dòriques amb una distribució de 6 de front per 11 de costat amb pilars de 7,50 m. L'estilòbat en feia 20,67 m per 10,62 m. Els adorns dels tríglifs estaven pintats en blau marí. Tenia un frontó amb figures de les quals només s'ha conservat un tors de Dionís de marbre. Durant l'època de dominació romana, el Metroo va patir un canvi substancial arquitectònic i ritual. Les mètopes dels frisos es van canviar i a l'edifici se li donà per dins una capa uniforme que li esborrà les particularitats originàries. El culte a la Magna Mater, ja en desús, es va substituir pel dels emperadors romans i les estàtues de Cèsar August, Claudi, Tit i Domicià, així com les de les seues dones, n'eren a l'interior. L'estàtua d'August, de més del triple de la grandària natural, ocupava un lloc destacat. Segons Joseph Wiesner, se'l representava amb un llamp a la mà dreta intentant substituir així Zeus imperial en el tradicional Zeus Olímpic de Fídies. En la seua època, August encarnava el protagonisme de la pau romana instituïda per ell, i per això com a pacificador se li distingia i honorava de manera especial. A ell sembla referir-se la inscripció dels arquitraus del frontó, que deia: «Els elis al fill de déu, al noble Cèsar, el salvador dels hel·lens i de tot el món habitat». L'estàtua colossal de Zeus-August degué ser enfront de l'entrada, al centre del costat esquerre del temple, després de les dels emperadors Domicià, Claudi, Tit i les seues consorts, Domícia Longina, Agripina la Menor i Màrcia Furnil·la. Referències
Metroon (Olimpia)

Il Metroon di Olimpia era un piccolo tempio periptero dedicato ad una divinità greca antichissima già da tempo stabilita ad Olimpia: Meter, la madre degli dèi. Il tempio, con ingresso principale orientato verso sud-est, sorgeva nell'area dell'Altis adiacente alla "Terrazza dei Tesori", alle pendici della collina di Crono. Voci correlate Metroon Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Metroon
Metroon (Olympia)

Metroon w Olimpii – metroon na terenie starożytnej Olimpii; dorycka świątynia dedykowana matce bogów Rei. Ruiny metroonu znajdują się na terenie stanowiska archeologicznego w Olimpii, które w 1989 roku zostało wpisane na listę światowego dziedzictwa UNESCO. Architektura Niewielka dorycka świątynia (10,62 m × 20,67 m ) dedykowana matce bogów Rei, później zwanej Kybele . Gmach z kolumnadą 6 × 11 kolumn; naos otwarty na wschód do pronaosu zakończonego antami, po stronie zachodniej opistodomos również zakończony antami . Wapienne kolumny pokryte stiukiem miały 4,63 m wysokości i 0,85 m średnicy przy bazie . Architraw i fryz, z metopami i tryglifami, były wykonane z kamienia, a drewniany dach pokrywały terakotowe dachówki . Z okresu rzymskiego znaleziono tu posągi cesarzy, m.in. Augusta, Klaudiusza, Tytusa i Wespazjana, a także Agrypiny . Historia Metroon wzniesiono ok. 400–300 p.n.e. w północno-wschodniej części Altisu, na południe od skarbców i na wschód od Herajonu . Świątynia początkowo dedykowana była matce bogów Rei, a później cesarzom rzymskim. Współcześnie ruiny metroonu znajdują się na terenie stanowiska archeologicznego w Olimpii, które w 1989 roku zostało wpisane na listę światowego dziedzictwa UNESCO . Przypisy Bibliografia Perseus Digital Library Project: Olympia, Metroon (Building). [dostęp 2019-04-26]. (ang.). Olympia Vikatou: Olympia: The Archeological Site and the Museums. Ekdotike Athenon, 2006. ISBN 978-960-213-418-4. (ang.). Olympia Vickatou: The Metroon. [w:] Ministry of Culture and Sports of Greece: Odysseus Portal [on-line]. [dostęp 2019-04-26]. (ang.). UNESCO: Archaeological Site of Olympia. [dostęp 2019-04-26]. (ang.).
Челеби Синан бей джамия

Челеби Синан бей джамия или Орта джамия (на турски: Çelebi Sinan Bey Camii; на гръцки: Ορτά Τζαμί) е недействащ средновековен мюсюлмански храм в южномакедонския град Бер (Верия), Гърция. Джамията е разположена на пресечките на улиците „Леонидас“ и „Темистоклис“. Построена е в 1490-91 г. Спомената е в пътеписа на Евлия Челеби от XVII век: Според Евлия Челеби на надписа на джамията пише, че е построена в 896 (1490-91 г.). Нито дървото, нито надписът са запазени. Според стари снимки отпреди обмена на население между Гърция и Турция през 1920-те, джамията е имала двор, ограден с високи стени. Тя има квадратен план и е с оловен купол на осмоъгълен барабан. Минарето е сходно с това на Аладжа имарет в Солун. Портикът на запад и на север вече не съществува. Джамията е била използвана като частна къща, като работилница за музикални инструменти, като ателие на каменоделец. Към началото на XXI век сградата е напълно неподдържана. Бележки
Orta Mosque, Veria

The Orta Mosque (Greek: Ορτά Τζαμί, from the Turkish: Orta Camii, lit. 'Middle Mosque') is a former mosque in the city of Veria, in the Central Macedonia region of northern Greece. Completed in 1490 during the Ottoman era, the mosque was abandoned in 1912, following the Balkan Wars, and was subsequently repurposed for profane use. Overview Built in 1490, the mosque is "one of the most notable specimens of Ottoman architecture" in the city. As its Turkish name indicates, it is in the centre of the city, between the Kentriki, Leonidou and Themistokleous streets. It is a plain, square structure, measuring 8 metres (26 ft) on each side, housing a single large hall and topped by a dome, once sheathed in lead, supported by an octagonal drum. The entrance formerly featured an impressive portico with four marble pillars supporting four small arches, of which only a ruined portion survives. The walls are built of large limestone blocks, but heavy use has also been made of marble spolia from neo-classical and Byzantine buildings; among the identifiable fragments are inscriptions in honour of Lucius Calpurnius Piso and emperor Nerva, from the local Temple of the Sebastoi. The grouting of the building's external walls is used in decorative manner, protruding from the masonry. The minaret features a particularly striking decoration resembling lattice work. Wooden buildings were formerly joined to the building, as old photos and traces in the northeastern and southwestern corners attest. The mosque was declared a preserved monument in 1938, but has variously been used as a house, a musical instruments workshop, and a stonemason's workshop. See also Islam in Greece List of former mosques in Greece Ottoman Greece References External links Media related to Orta Mosque, Veria at Wikimedia Commons