NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Musée de la culture grecque moderne

Le Musée de la culture grecque moderne (en grec moderne : Μουσείο νεότερου ελληνικού πολιτισμού), anciennement Musée national d'art populaire, est un musée situé à Athènes, en Grèce. Il fut créé en 1918 en la mosquée Tzistarakis. Il est actuellement sur trois lieux : le centre au 17 de la rue Kydathinéon, Pláka ; une annexe dans l'ancien hammam Abid-Efendi (bains des Vents) du 8 de la rue Kyrrístou ; une annexe en la mosquée Tzistarakis. Un important projet de déménagement des collections du centre principal est en cours vers les bâtiments restaurés de la « Cour des miracles », situés entre la bibliothèque d'Hadrien et la stoa d'Attale. Notes et références Liens externes (el + en) Site officiel Ressource relative aux beaux-arts : Union List of Artist Names (en) Présentation du musée sur le site du ministère grec de la Culture Portail des musées Portail des arts Portail d'Athènes et de l'Attique
Музей современной греческой культуры

Музей современной греческой культуры (греч. Μουσείο Νεότερου Ελληνικού Πολιτισμού, в прошлом — Музей греческого народного творчества, Μουσείο Ελληνικής Λαϊκής Τέχνης) — музей в Афинах, столице Греции, основанный в 1918 году под эгидой министерства культуры Греции. В мечети Дзистаракис работает филиал музея. Другие филиалы музея — Общественные бани по улице Кирресту, 8 и Теспидос, 8, оба в центральном районе Плака. Недавно открылся филиал музея по улице Панос, 22, в котором экспонируются разнообразные орудия труда. История В 1918 году музей был основан под названием Музей греческих ремёсел и располагался на площади Монастираки в здании мечети Дзистаракис, частично перестроенном под руководством архитектора Анастасиоса Орландоса в 1915 году. В 1923 году он переименован в Национальный музей декоративно-прикладного искусства, а с 1959 года носит своё современное название. В 1973 году основная экспозиция музея переехала в новое здание по улице Кидатинеон, 17. Экспозиция На первом этаже в экспозиции музея широко представлены все виды народного греческого декоративно-прикладного искусства: вышивка, вязание, национальные костюмы, куклы театра теней, ювелирные украшения, керамические сосуды, резьба по дереву, ковроткачество, торевтика. Самые ранние экспонаты датируются серединой XVII века. Здесь собраны 5 костюмов с маскарадов из разных регионов Греции — Никиссиани (Кавала), Кали Врисси (Драма, Фессалия и Науса) и острова Скироса. Второй этаж почти полностью посвящён временным выставкам, остальное пространство занимает постоянная экспозиция работ Теофилоса Хадзимихаила (1868—1943), наиболее значительного греческого художника-примитивиста. Наибольший интерес представляют фрески из его дома в Митилини на острове Лесбос. Третий этаж посвящён двум тематикам: религиозной и светской. Первая представлена сакральными предметами из серебра, ризами, саваннами и т. д., вторая — предметами быта, оружию и женскими украшениям. На верхнем, чердачном этаже представлены многочисленные народные женские и мужские костюмы из разных уголков Греции, как бытовые, так и праздничные, обрядовые, танцевальные и т. п. Литература Этнографический музей // Афины. Путеводитель = Reiseführer Athen / Юрген Бергманн, Клаус Бётиг, Вольфганг Йозинг, перевод с немецкого Светланы Ивановой. — Дискус Медиа, 2010. — С. 37—38. — ISBN 978-3-86574-184-4. Ссылки mnep.gr (греч.)​ (англ.) — официальный сайт Музея современной греческой культуры Μουσείο Νεότερου Ελληνικού Πολιτισμού. Περιγραφή (греч.). Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού (2012). Дата обращения: 21 октября 2020.
Музей грецької народної творчості

Музей грецької народної творчості (грец. Μουσείο Ελληνικής Λαϊκής Τέχνης) — музей в Афінах, заснований 1918 року під егідою міністерства культури Греції. В Мечеті Цидаракіса працює філія музею. Інші філія музею — Громадські бані по вулиці Кірресту, 8 і Теспідос, 8, обидві в центральному районі Плака. Нещодавно відкрилась філія музею по вулиці Панос, 22, в якому експонуються різноманітні знаряддя праці. Історія 1918 року музей був заснований під назвою Музей грецького рукоділля і розташовувався в будівлі Мечеті Цидаракіса на площі Монастиракі. 1923 року він перейменований на Національний музей декоративно-ужиткового мистецтва, а з 1959 року носить свою сучасну назву. 1973 року основна експозиція музею переїхала в нову будівлю по вулиці Кідатінеон, 17. Експозиція На першому поверсі в експозиції музею широко представлені усі види народного грецького декоративно-ужиткового мистецтва: вишивка, в'язання, національні костюми, ляльки театру тіней, ювелірні прикраси, керамічні посудини, різьба по дереву, килимарство, торевтика. Найбільш ранні експонати датуються серединою 17 століття. Тут зібрані 5 костюмів з маскарадів різних регіонів Греції — Нікіссіані (Кавала), Калі Вріссі (Драма, Фессалія і Науса) та острів Скірос. Другий поверх майже повністю присвячений тимчасовим виставкам, решту простору займає постійна експозиція робіт Теофіла Хациміхалі (1868 — 1943), найзначнішого грецького художника-примітивіста. Найбільший інтерес становлять фрески з його будинку в Мітилені на острові Лесбос. Третій поверх присвячений двом тематикам: релігійній та світській. Перша представлена сакральними предметами зі срібла, ризами, саванами тощо, друга — предметами побуту, зброєю та жіночими прикрасами. На верхньому горищному поверсі представлені численні народні жіночі та чоловічі костюми із різних куточків Греції, як побутові, так і святкові, обрядові, танцювальні тощо. Посилання Офіційна сторінка [Архівовано 1 травня 2011 у Wayback Machine.](гр.) Музей грецької народної творчості — Афінський інформаційний довідник [Архівовано 25 травня 2015 у Wayback Machine.](гр.)(англ.)(рос.)
Kalamata Dance Megaron

The Kalamata Dance Megaron is a dance hall located in Kalamata, Greece. The venue has an imposing central stage, with a total area of 1,500 m2 (16,000 sq ft) and 675 seats spectator room, plus 15 special seats for disabled people, two large dance classrooms, a foyer at the entrance, dressing rooms, a canteen, administration rooms and other auxiliary spaces, with the ability to host theatrical performances of prose and cinema, theatre, large-sized productions with high set and stage design and other technical requirements from Greece and abroad. The venue is able to act as a convention center. The venue has hosted the Kalamata International Dance Festival and the Kalamata International Choir Festival. With an additional extra room of 350 m2 (3,800 sq ft), which is used for the preparation of dancers but also for parallel events to the main hall, it is the largest cultural building in the Peloponnese. References
Archaía Thíra

Archaía Thíra är en fornlämning i Grekland. Den ligger i regionen Sydegeiska öarna, i den sydöstra delen av landet, 240 km sydost om huvudstaden Aten. Archaía Thíra ligger 187 meter över havet. Den ligger på ön Santorini. Terrängen runt Archaía Thíra är kuperad åt nordväst, men västerut är den platt. Havet är nära Archaía Thíra åt sydost. Närmaste större samhälle är Firá, 8,0 km nordväst om Archaía Thíra. Kommentarer Källor
Stadium at Olympia

The Stadium at Olympia (also called the Olympia Stadium or the Olympia Stadion) is an ancient stadium at the archaeological site of Olympia, Greece, located to the east of the sanctuary of Zeus. It was the location of many of the sporting events at the Ancient Olympic Games. History During the 2004 Summer Olympics, it hosted the shot put events. Features The physical landmarks of the stadium are 212.54 m (697.3 ft) long and 30–34 m (98–112 ft) wide, and it served mainly for running races that determined the fastest person in the world. The track was made of hard-packed clay to serve as traction for the contestants in the running events. As in current day athletics, a white block was placed on one end of the track where the athletes would line up to place their feet and got ready to start of the race. The white block was used to align all the athletes so they would all run the same distance. Gallery See also Stadium of Delphi References External links Media related to Stadium of Olympia at Wikimedia Commons
Stadion v Olimpiji

Stadion v Olimpiji je na arheološkem najdišču v Olimpiji v Grčiji, vzhodno od Zevsovega templja. Tu je bilo mnogo športnih dogodkov antičnih olimpijskih iger. Stadion je sveto mesto starih Grkov, saj so na njem potekale športne dejavnosti, posvečene Zevsu. Stadion, ki je bil prvotno v temenosu (kos zemljišča, dodeljen kot uradna domena, posebej za kralje in poglavarje, ali zemljišče zunaj skupne uporabe in posvečeno bogu, svetišče, sveti gaj), tako da so gledalci lahko gledali dirke s pobočja gore Kronos. Postopoma so ga preselili na vzhod in v začetku 5. stoletja pred našim štetjem je na sedanji lokaciji. Stadion je povezan s svetiščem z obokanim kamnitim prehodom. Steza je dolga 212,54 m in 28,5 m široka. Stadion je obdan s travnatimi brežinami na vseh straneh. Vsi sedeži so bili narejeni iz blata. Na južnem pobočju je bila kamnita platforma, eksedra (grško za "odmaknjen sedež"), na kateri so sedeli helanodiki (sodniki na igrah). Nasproti njim je bil na severnem pobočju oltar Demetre Hamine. Stadion je lahko sprejel 50.000 gledalcev. Igre so potekale med 776 pred našim štetjem in 393 n. št. Grške legende kažejo, da so bile igre že prej, od 10. do 11. stoletja pr. n. št., znane so tudi kot bronastodobne. Po podatkih so bile zgodnje igre med praznovanjem v čast boga Zevsa leta 776 pred našim štetjem, in to vsaka štiri leta na začetku in sredi "velikega leta". Veliko leto je bilo leto, ko so ljudje v Grčiji določili razliko med sončnimi in luninim letom. Za vse sodelujoče mestne državice je veljalo sveto premirje, za katero so se dogovorili kralji Ifit iz Elide, Likurg iz Šparte in Klejsten iz Pise. Premirje je pomenilo, da niso bili sovražni drug do drugega, odložene so bile vse usmrtitve, dokler so trajale igre. Sčasoma so se iger udeleževali iz mnogih različnih delov sveta, tudi grških kolonij, Sicilije in severne Afrike. V Olimpiji so bili zgrajeni trije stadioni. Prvi (stadion I) je bil že v arhaičnem obdobju. V glavnem se je uporabljal za igre za tekmovalce bližnjih mestnih državic Grčije. Stadion II je bil zgrajen na vzhodu prvega za dodatne panoge. Poleg tega so zgradili še dirkališče. Zgrajeno je bilo poleg velikega pobočja, ki se je uporabljalo kot naravna tribuna. Tretji stadion (stadion III) je bil zgrajen za več gledalcev. Vzdolž nasipa, ki obdaja stadion, so veliki vodnjaki, ki se niso uporabljali le za vodne daritve, temveč tudi za votivne, ki so bile večinoma iz brona. Približno 680 pred našim štetjem so zmagovalci olimpijskih iger ponudili stadionu kipe v zahvalo, da so lahko sodelovali. Leta 472 pred našim štetjem so olimpijskim igram dodali še dva dni. Zadnje olimpijske igre so bile leta 393, ko je rimski cesar Teodozij I. izdal prepoved za vsa poganska dejanja in zaprl svetišča. Obnovljen stadion v Olimpiji je gostil poletne olimpijske igre leta 2004, in sicer moško in žensko tekmovanje v suvanju krogle. Sklici
Stadion (Olympia)

Stadion är den plats i Olympia som ligger öster om offerplatsen för Zeus. Här hölls flera tävlingar vid Antikens olympiska spel. Under olympiska sommarspelen 2004 var det här man stötte kula. Källor Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, 31 oktober 2012. Fotnoter
Sitia (gmina)

Sitia (gr. Δήμος Σητείας, Dimos Sitias) – gmina w Grecji, na Krecie, w administracji zdecentralizowanej Kreta, w regionie Kreta, w jednostce regionalnej Lasiti. Siedzibą gminy jest Sitia. W 2011 roku liczyła 18 318 mieszkańców. Powstała 1 stycznia 2011 roku w wyniku połączenia dotychczasowych gmin: Itanos, Lefki i Sitia. Przypisy
Сития (дим)

Сити́я (греч. Δήμος Σητείας) — община в Греции, на востоке Крита. Входит в периферийную единицу Ласитион в периферии Крит. С 2011 года по программе Калликратиса к общине Сития присоединились общины Итанос и Лефки. Население общины 18 318 жителей по переписи 2011 года. Площадь 627,091 квадратного километра. Плотность 29,21 человека на квадратный километр. Административный центр — Сития. Димархом на местных выборах 2014 года избран Теодорос Патеракис (греч. Θεόδωρος Πατεράκης). Административное деление Община (дим) Сития делится на 3 общинные единицы. Примечания Ссылки sitia.gr — официальный сайт общины Сития
Собор Святого Марка (Ираклион)

Собор Святого Марка — бывший католический храм города Ираклиона на острове Крит в Греции. Здание собора расположено на улице Нимфон, рядом с площадью Венизелоса и в настоящее время занято музеем изобразительных искусств. История Собор в честь святого Марка был построен в Ираклионе венецианцами в 1239 году и назван в честь покровителя Венецианской республики — святого апостола Марка. В период венецианского господства храм был главным кафедральным собором для всего Крита. В настоящее время здание занято под экспозиции музея изобразительных искусств. Ссылки Сайт Музея изобразительных искусств
Собор Святого Марка (Іракліон)

Собор Святого Марка (грец. Βασιλική του Αγίου Μάρκου) — колишній католицький храм міста Іракліон на острові Крит в Греції. Історія Храм побудований у 1239 році венеційцями і названий на честь покровителя Венеції святого Марка. Церква багато разів зазнавала руйнувань через численні землетруси, а потім знову відновлювалася. Археологи вважають, що колони собору, які зроблені з зеленого каменю, були запозичені у греко-романського монумента в Кноссосі. Раніше герцоги, які управляли Іракліоном, проголошували свої укази і декрети з паперті церкви Святого Марка. За часів турецького панування на Криті храм перетворився на мечеть, і до нього був прибудований мінарет. Після виведення з острова турецької меншини на початку XX століття собор Святого Марка стає власністю спершу Національного банку, а потім і муніципалітету. У 1956 році останнім був підписаний контракт з Товариством критських історичних досліджень: почалася реконструкція собору, по закінченню якої був відновлений його первісний вигляд. З травня 2000 року будівлю собору займає музей образотворчого мистецтва. Посилання Офіційний сайт
Chiesa di San Spiridione (Corfù)

La chiesa di San Spiridione (in greco Ναός Αγίου Σπυρίδωνα?, Naos Agiou Spyridōna) è una chiesa ortodossa greca di Corfù, sull'omonima isola dell'arcipelago delle isole Ionie, amministrata dalla Metropolia di Corfù, Passo e isole Diapontie. Ospita le reliquie dei santi Spiridione di Trimitonte e Teodora Armena ed è tutelata come monumento protetto. Storia Secondo la tradizione le reliquie di san Spiridione, vescovo di Trimitonte, furono traslate da Cipro a Costantinopoli nel VII secolo e vi rimasero fino al 1456, anno in cui il monaco greco Geōrgios Kalochairetīs le portò insieme al tabernacolo di santa Teodora a Corfù, allora possedimento della Repubblica di Venezia. A Corfù le reliquie furono inizialmente custodite presso la chiesa di Sant'Atanasio ma dopo il matrimonio di Asīmia, figlia del monaco, con un rampollo della famiglia Bulgari fu costruita un'apposita chiesa nel quartiere San Rocco. Le reliquie furono spostate nuovamente nel 1537 all'interno della Fortezza Vecchia, per preservarle durante l'assedio ottomano, ma la chiesa dei Bulgari dovette comunque essere demolita nel 1577 per consentire l'ampliamento delle fortificazioni dell'isola. Una nuova chiesa fu quindi costruita negli anni 1580, venendo inaugurata nel 1589 ma completata nel 1594. Descrizione Si tratta di una basilica a navata unica. L'esterno è piuttosto semplice mentre l'interno è ricco di decorazioni tra cui spiccano l'imponente iconostasi in marmo pario, realizzata nel 1864 e decorata con dipinti realizzati da Spyridōn Prosalentīs, e il tetto ligneo, diviso in 17 sezioni e adornato con dipinti in cornici dorate realizzati originariamente da Panagiōtīs Doxaras nel 1727; i dipinti originali, rovinati dall'umidità, sono stati restaurati nel 1852 da Nikolaos Aspiōtīs. Di fronte all'iconostasi sono presenti due pregiati candelabri in argento donati nel 1716 e nel 1717 dal Senato veneziano e dall'ammiraglio Andrea Pisani come ex voto al santo per la vittoria nell'assedio ottomano del 1716. Le spoglie del santo sono posizionate all'interno di un doppio sarcofago ligneo rivestito d'argento. Possiede inoltre una torre campanaria con orologio, spesso accostata a quella della chiesa di San Giorgio dei Greci a Venezia. Tradizioni La chiesa è il principale luogo di culto dedicato a san Spiridione, patrono dell'isola di Corfù, al quale gli abitanti dell'isola sono fortemente devoti. A San Spiridione sono infatti attribuiti diversi miracoli nella storia dell'isola ionia e per questa ragione viene onorato in diverse occasioni: l'11 agosto, per celebrare la vittoria nell'assedio ottomano del 1716, il 12 dicembre, ricorrenza del santo (coincidente col giorno della sua morte) oltre che nella prima domenica di novembre e nella domenica delle palme, per commemorare la liberazione dell'isola dalle epidemie di peste del 1629 e del 1673, e nel sabato santo, per celebrare la salvezza degli abitanti dalla carestia. Note Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su chiesa di San Spiridione
Iglesia de San Tito (Heraclión)

La catedral de San Tito (en griego, Άγιος Τίτος) es una iglesia ortodoxa en la ciudad de Heraclión (Creta, Grecia). Está dedicada a san Tito, patrono y primer obispo de la isla. En su origen se alzaba un templo cristiano que, tras la conquista otomana, fue convertido en mezquita. Un terremoto en 1856 la destruyó y los otomanos construyeron el edificio actual, que fue inaugurado como mezquita en 1869. En 1925, tras la inclusión de Creta como parte del Reino de Grecia, fue convertido al culto cristiano.​ La iglesia fue elevada como catedral de la arquidiócesis de Creta en 2013.​ Historia El santuario original de San Tito se encontraba en Gortina, la antigua capital de Creta, donde el santo había tenido su sede episcopal y donde se conservaron sus reliquias hasta la ruina de la ciudad y el traslado de la capital a Heraclión durante la dominación árabe en 828. Tras la reconquista de Creta por el Imperio bizantino en 961, en la ubicación de la iglesia actual se erigió un templo bizantino consagrado a san Tito, primer obispo de Creta, donde se alojaron sus reliquias procedentes de Gortina, así como la Panagia Mesopanditissa (Virgen Mediadora), un ícono muy venerado. En 1210, Creta cayó bajo dominio de la República de Venecia y se nombró a un arzobispo católico en la iglesia, donde se realizaron algunas reformas, como la apertura de un lucernario circular y la construcción de un campanario. Este primer edificio fue destruido a mediados del siglo XV.​​ La iglesia fue reconstruida como basílica de tres naves y fue inaugurada por el arzobispo de Creta, Fantino Dandolo el 3 de enero de 1446. Fue dañada por un terremoto en 1508 y finalmente destruida por un incendio el 3 de abril de 1544, aunque las reliquias pudieron ser salvadas. La iglesia fue reconstruida en el mismo estilo en 1557.​ Tras la caída de Heraclión ante los otomanos en 1669, las reliquias fueron trasladadas a Venecia, donde aún permanece la mayoría. La Mesopanditissa, en particular, se encuentra en la basílica de Santa María de la Salud. La antigua iglesia bizantina de San Tito fue transformada en un sitio de culto islámico, fue dedicada a Fazil Ahmed, conquistador de Creta y fue conocida como mezquita del Visir. Este edificio fue destruido por el terremoto de 1856.​​ El edificio actual fue construido en 1869 como mezquita otomana por el arquitecto griego Athanasios Moussis, el mismo que diseñó la catedral de San Menas. Este nuevo templo se conoció como mezquita Nueva, aunque mantuvo su nombre antiguo. Tras la integración de Creta en el Reino de Grecia y el intercambio de poblaciones entre Grecia y Turquía, el edificio fue restaurado por la Iglesia de Creta y fue dedicado al culto cristiano ortodoxo el 3 de mayo de 1925. El minarete de la mezquita fue demolido.​ El 15 de mayo de 1966 la cabeza de san Tito fue devuelta por la ciudad de Venecia.​ La iglesia fue remodelada entre los años 1974 y 1988.​En 2013, la iglesia de San Tito fue elevada a catedral de la arquidiócesis de Creta por el arzobispo Irenaeus.​ Galería Referencias Enlaces externos Wikimedia Commons alberga una categoría multimedia sobre Iglesia de San Tito.
Agios Titus

Agios Titus is een kerk in Heraklion die gewijd is aan de Heilige Titus, de eerste bisschop van Kreta, discipel van apostel Paulus en patroonheilige van de stad. Geschiedenis De eerste kerk die aan Titus was gewijd, is nog steeds te zien op het opgravingen terrein van Gortys in het zuiden van Kreta. Deze oude hoofdstad werd verwoest door een aardbeving in 828. De Arabieren brachten vervolgens hun hoofdstad over naar Candia, in die dagen de naam voor Heraklion. Na de bevrijding van Kreta door Nikephoros Phokas in 961, werd het politieke en religieuze centrum van Kreta verplaatst naar Handaka, Heraklion, waar een metropolitaanse kerk gewijd aan de heilige Titus opnieuw werd gebouwd, op dezelfde plaats waar deze nu is. De kerk werd oorspronkelijk gebouwd als een orthodoxe kerk. Tijdens het tweede Byzantijnse tijdperk was de kerk van Agios Titus de grootste en mooiste kerk in de stad. Tijdens het tijdperk van de Venetiaanse bezetting tussen 1205 en 1669 werd de kerk veranderd in een katholieke tempel en diende het als de zetel van de Latijnse aartsbisschop en werd het een katholieke kathedraal. Het werd in 1466 gerenoveerd, maar een paar jaar later, in 1544, werd het door een brand verwoest. De kathedraal werd in originele staat hersteld. De oorspronkelijke kerk werd verwoest tijdens de aardbeving van 1856 en de wederopbouw duurde van 1869 tot 1872. Het werd in zijn huidige vorm herbouwd als een Ottomaanse moskee door architect Athanasios Moussis, waarbij het belfort werd omgezet in een minaret. De minaret van de Agios Titus werd gesloopt 1920 toen de laatste moslims Heraklion verlieten met de uitwisseling van populaties tussen Griekenland en Turkije. Na een renovatie door de ‘Kerk van Kreta’ werd de Agios Titus op 3 mei 1925 weer ingehuldigd als een orthodoxe kerk. Beschrijving De kerk van Agios Titus is een eclectisch bouwwerk met verschillende invloeden van bouwstijlen uit Constantinopel. Het ritme is tetragonaal met een koepel en een narthex die wordt toegevoegd aan het vierkant van de plattegrond. De basis van de minaret was bevestigd aan de zuidoost-hoek van de narthex. Van binnen lijkt het op een pericentrisch gebouw, terwijl extern zijn individuele morfologische elementen de ritmes van de Ottomaanse kunst weerspiegelen, die ook werd beïnvloed door de Byzantijnse kerkarchitectuur. De zijkanten van het gebouw, meesterlijk gestructureerd met strakke lijnen, worden gedomineerd door verticale elementen, die het volume opdelen in niveaus. Extern is het gebouw gebouwd met isostructureel metselwerk van gehouwen hardstenen en is het versierd met een uit steen gehouwen grafschrift. Relieken Veel van de originele relieken werden naar Venetië overgebracht tijdens de val van Candia in 1669, maar de befaamde schedel van de Heilige Titus is in 1966 teruggekeerd van de Basiliek van San Marco in Venetië. Ze wordt nu bewaard in een zilveren reliekschrijn in de kerk. Externe link Parochiepagina van Agios Titus