NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Південні Егейські острови

Південні Егейські острови (грец. Περιφέρεια Νοτίου Αιγαίου) — периферія в східній частині республіки Греція, що складається з декількох островів. Столиця — місто Ермуполіс. За адміністративним поділом 1997 року, включала номи: Кіклади і Додеканес. Від 1 січня 2011 року поділена на 12 децентралізованих периферійних одиниць. Посилання Офіційна сторінка периферії
Северен Егей

Северен Егей е административна област в Гърция, която обхваща група острови в северната част на Егейско море с обща площ 3836 km². Разделена е на три нома: Лесбос, Самос и Хиос. Столица на областта е град Митилини, разположен на остров Лесбос. Населението, според преброяване от 2005 г. е 208 151 души. Деми След административната реформа от 2011 година областта включва 9 дема: Айос Ефстратиос Икария Инусес Лемнос Лесбос Псара Самос Фурни Икариас Хиос
Egeu Septentrional

L'Egeu Septentrional (en grec Βορείου Αιγαίου, Borio Egeo) és una de les 13 perifèries o regions de Grècia. Està situada al nord-est del país i la componen diverses illes del mar Egeu. La seva capital és Mitilene, situada a l'illa de Lesbos.
Severní Egeis

Severní Egeis (řecky Βορείο Αιγαίο) je řecký kraj. Celkem ke kraji náleží 9 ostrovů, které tvoří 5 regionálních jednotek, které odpovídají ostrovům: Chios (Oinousses, Psara), Lesbos, Lémnos (Agios Efstratios), Ikaria (Fournoi, Thymaina, Agios Minas) a Samos. V roce 2011 zde žilo 199 231 obyvatel. Hlavním městem je přístav Mytilény na ostrově Lesbos. Správní členění Kraj Severní Egeis se od 1. ledna 2011 člení na 5 regionálních jednotek. Ostrovy Ostrovy, které náleží ke kraji Severní Egeis, zachycuje tabulka: Reference Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Severní Egeis na Wikimedia Commons Oficiální stránky
Nördliche Ägäis

Als Nördliche Ägäis (griechisch Βόρειο Αιγαίο Vorio Egeo [ˈvɔrjɔ ɛˈʝɛɔ]) wird eine der 13 Regionen Griechenlands bezeichnet, die 1987 eingerichtet wurden und sich seit 2011 selbst verwalten. Sie umfasst zahlreiche Inseln, die sich über rund 300 Kilometer vor der türkischen Westküste in Nord-Süd-Richtung erstrecken und unter geografischen Gesichtspunkten zu den Nordägäischen und Ostägäischen Inseln sowie zu den Südlichen Sporaden zählen. Ihr Gebiet ist seit der Umsetzung des Londoner Vertrags 1913 Teil Griechenlands. Ihre Fläche (Platz 11 unter den Regionen) ist etwas größer als die Attikas, mit knapp 200.000 Einwohnern ist sie die bevölkerungsärmste griechische Region. Zu ihr gehören mit Lesbos, Chios, Samos und Limnos vier der zehn größten griechischen Inseln. Die Hauptstadt ist Mytilini auf Lesbos. Regionalbezirke und Gemeinden Die Region Nördliche Ägäis gliedert sich in fünf Regionalbezirke. Proportional zu deren Einwohnerzahl entsenden sie eine bestimmte Anzahl Abgeordneter in den 35-köpfigen Regionalrat. Wirtschaft Im Jahr 2017 betrug die Arbeitslosenquote 22,5 %. Einzelnachweise
North Aegean

The North Aegean Region (Greek: Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου, romanized: Periféreia Voreíou Aigaíou [periˈferia voˈriu eˈʝeu]) is one of the thirteen administrative regions of Greece. It comprises the islands of the north-eastern Aegean Sea, called the North Aegean islands, except for Thasos and Samothrace, which belong to the Greek region of Eastern Macedonia and Thrace, and Imbros and Tenedos, which belong to Turkey. Administration The North Aegean region was established in the 1987 administrative reform. With the 2010 Kallikratis plan, its powers and authority were redefined and extended. Along with the Southern Aegean region, it is supervised by the Decentralized Administration of the Aegean based at Piraeus. The capital of the region is situated in Mytilene on the island of Lesbos. Until the Kallikratis reform, the region consisted of the three prefectures of Samos, Chios and Lesbos. Since 1 January 2011, it has been divided into five regional units: Chios, Ikaria, Lemnos, Lesbos, and Samos. The total number of islands in the North Aegean region are nine: Lesbos, Chios, Psara, Oinousses, Ikaria, Fournoi Korseon, Lemnos, Agios Efstratios and Samos. Major communities Chíos (Χίος) Kalloní (Καλλονή) Karlóvasi (Καρλόβασι) Mýrina (Μύρινα) Mytilíni (Μυτιλήνη) Omiroúpoli (Ομηρούπολη) Pythagóreio (Πυθαγόρειο) Sámos (Σάμος) Demographics The region has shrunk by 5,095 people between 2011 and 2021, experiencing a population loss of 2.6%. Economy The region's Gross domestic product (GDP) was €2.5 billion in 2018, accounting for 1.4% of Greek economic output. GDP per capita adjusted for purchasing power was €14,200 or 47% of the EU27 average in the same year. The GDP per employee was 67% of the EU average. North Aegean is the region in Greece with the lowest GDP per capita and one of the poorest regions in the EU. References External links Official website (in Greek)
Periferia del Egeo Septentrional

La periferia del Egeo Septentrional (en griego: Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου, romanizado: Periféreia Voreíou Aigaíou) es una de las trece periferias de Grecia. Comprende la totalidad de las islas del norte del mar Egeo excepto Samotracia que pertenece a la periferia de Macedonia Oriental y Tracia e Imbros y Tenedos que pertenecen a Turquía. Su superficie es de 3.838 km² y su población de alrededor de 199.231 habitantes. Su capital es Mitilene y está situada en la isla de Lesbos. Administración La prefectura del Egeo Septentrional fue establecida por la reforma administrativa de 1987. Luego del plan Calícrates de 2010, los poderes se extendieron y ampliaron. Junto con la periferia de Egeo Meridional es supervisada por la Administración Descentralizada del Egeo con sede en El Pireo, aunque la capital es Mitilene. Previo a la reforma, la región comprendía tres prefecturas: Samos, Quíos y Lesbos. A partir de 2011, la nueva división incluye las siguientes:​ Icaria Lesbos Lemnos Quíos Samos El gobernador de la prefectura desde el 1 de enero de 2011 es Athanasios Giakalis, electo en nombre del Movimiento Socialista Panhelénico. Mayores ciudades Quíos (Χίος) Kaloní (Καλλονή) Karlovasia (Καρλόβασι) Mírina (Μύρινα) Mitilene (Μυτιλήνη) Omirúpolis (Ομηρούπολη) Pitagoria (Πυθαγόρειο) Vathí o Samos (Βαθύ) Referencias
Égée-Septentrionale

L’Égée-Septentrionale (en grec moderne : Βόρειο Αιγαίο) est une des treize périphéries (régions) de la Grèce. Elle est actuellement divisée en cinq districts régionaux, organisées autour des îles de Chios, Ikaria, Lemnos, Lesbos et Samos. Elle était divisée avant le programme Kallikratis de 2010 en trois nomes : le nome de Lesbos (incluant Lemnos), le nome de Samos (comprenant Ikaria et Fourni) et le nome de Chios (avec Psara et Antipsara). Depuis le programme Kallikratis de 2011, cette région fait également partie du Diocèse décentralisé d'Égée. Géographie C'est la périphérie la moins peuplée du pays (la République monastique du Mont-Athos, qui ne compte que 2000 habitants environ dispose d'un statut particulier et n'est pas une périphérie). Références Portail de la Grèce Portail de la mer Méditerranée
Periferija Sjeverni Egej

Sjeverni Egej (grčki: Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου) je jedna od trinaest grčkih periferija. U ovoj Otočkoj periferiji nalaze se otočke skupine Hios, Lezbos i Samos iz Egejskog mora. Veći gradovi i općine u periferiji Južni Egej Hios (Χίος) Kalloní (Καλλονή) Karlóvasi (Καρλόβασι) Mýrina (Μύρινα) Mytilíni (Μυτιλήνη) Omiroúpoli (Ομηρούπολη) Pythagóreio (Πυθαγόρειο) Vathý (Βαθύ)
Észak-Égei-szigetek

Az Észak-Égei-szigetek (görögül Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου) egyike Görögország 13 közigazgatási régiójának, az ország keleti-középső részében. Legnagyobb szigetei Leszbosz, Limnosz, Híosz és Számosz. A hozzá tartozó szigetek összterülete 3836 km² (valamivel nagyobb, mint Zala vármegye). Népessége 194 943 (2021-es adat). A régió közigazgatási székhelye a Leszbosz szigetén található, mintegy 27 000 lakosú Mitilíni. Legfontosabb települései Híosz (Χίος) Kalloní (Καλλονή) Karlóvaszi (Καρλόβασι) Mírina (Μύρινα) Mitilíni (Μυτιλήνη) Omirúpoli (Ομηρούπολη) Pithagóreio (Πυθαγόρειο) Vathí (Βαθύ) Jegyzetek Fordítás Ez a szócikk részben vagy egészben a North Aegean című angol Wikipédia-szócikk ezen változatának fordításán alapul. Az eredeti cikk szerkesztőit annak laptörténete sorolja fel. Ez a jelzés csupán a megfogalmazás eredetét és a szerzői jogokat jelzi, nem szolgál a cikkben szereplő információk forrásmegjelöléseként. További információk Hivatalos honlapja (görögül és angolul)
Egeo Settentrionale

L'Egeo Settentrionale (gr. Βορείου Αιγαίου, Voríu Egéu) è una delle tredici regioni amministrative (in greco περιφέρειες?, periféries) della Grecia. Geografia antropica Unità periferiche Chio Icaria Lemno Lesbo Samo Comuni A seguito della riforma in vigore dal 1º gennaio 2011 l'Egeo Settentrionale è diviso nei seguenti comuni: Agiostrati Chio Furni Icaria Oinousses Lesbo Lemno Psara Samo Prefetture Nel vecchio sistema di suddivisioni amministrative, la periferia era divisa in tre prefetture: Samo Chio Lesbo Altri progetti Wikimedia Commons contiene immagini o altri file su Egeo Settentrionale Wikivoyage contiene informazioni turistiche su Egeo Settentrionale Collegamenti esterni (EL) Sito ufficiale, su pvaigaiou.gov.gr. Περιφέρεια Βορείου Αἰγαίου (canale), su YouTube.
Noord-Egeïsche Eilanden

Noord-Egeïsche Eilanden (Grieks: Βόρειο Αιγαίο, Vorio Ejeo) is een van de dertien periferieën (regio's) van Griekenland. Het bestaat uit een aantal grotere eilanden in het noorden van de Egeïsche Zee, tussen het Griekse vasteland en Turkije. Bestuurlijke indeling De bestuurlijke regio (periferia) is sinds 2011 onderverdeeld in vijf regionale eenheden (periferiaki enotita): Chios (Χίος), Ikaria (Ικαρία), Lesbos (Λέσβος), Limnos (Λημνος) en Samos (Σάμος). Zij vervingen in 2011 de tot dan toe bestaande drie prefecturen (nomi) en hebben sindsdien geen eigen bestuur meer. Limnos behoorde voor 2011 tot de prefectuur Lesbos en Ikaria tot Samos. Eilanden Lesbos Chios Psara Oinousses Ikaria Fournoi Korseon Limnos Agios Efstratios Samos
Region Wyspy Egejskie Północne

Region Wyspy Egejskie Północne (nwgr. Βόρειο Αιγαίο, trl. Worio Ejeo) – jeden z 13 regionów administracyjnych Grecji, rozłożony na wyspach północno-wschodniej części Morza Egejskiego (na północ od Dodekanezu i Cyklad, bez Sporad Północnych, Eubei, Thassos i Samotraki). Region graniczy z innymi jednostkami administracyjnymi przez morze – od zachodu z regionem Grecja Środkowa i regionem Tesalia, od północy z regionem Macedonia Środkowa oraz regionem Macedonia Wschodnia i Tracja. Na południu znajduje się region Wyspy Egejskie Południowe zaś na wschodzie Turcja. Jest najmniej ludnym z wszystkich 13 regionów Grecji. Stolicą regionu jest miasto Mitylena na wyspie Lesbos. Region Wyspy Egejskie Północne podzielony jest na 9 gmin (demosów) tworzących 5 jednostek regionalnych: Jednostka regionalna Chios ze stolicą w Chios, Jednostka regionalna Lesbos ze stolicą w Mitylenie, Jednostka regionalna Samos ze stolicą w Samos, Jednostka regionalna Limnos ze stolicą w Mirinie, Jednostka regionalna Ikaria ze stolicą w Ajos Kirikos. Przypisy
Северные Эгейские острова

Северные Эгейские острова (греч. Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου) — периферия, административно-территориальная единица второго уровня в восточной части республики Греция, состоящая из нескольких островов. Является региональным органом местного самоуправления и частью административного деления. По программе «Калликратис» с 2011 года входит в децентрализованную администрацию Эгейских островов с центром в городе Пирее. Административный центр периферии — город Митилини на острове Лесбос. Образована в 1987 году в соответствии с Законом 1622/86 о местном самоуправлении. Административно-территориальное деление Периферия делится на 5 периферийных единиц, включающих 11 общин. Перифериархи Насос Якалис (Νάσος Γιακαλής; Всегреческое социалистическое движение) с 1 января 2011 года по 31 августа 2014 года Христиана Калойиру (Χριστιάνα Καλογήρου; Новая демократия) с 1 сентября 2014 года по 31 августа 2019 года Костас Мудзурис с 1 сентября 2019 года Примечания
Nordegeiska öarna

Nordegeiska öarna skapades 1987, och är en av Greklands tretton regioner. Den uppdelades till 2010 i de tre prefekturerna Chios, Lesbos och Samos. Perfekturenerna ändrades 2011 till regiondelarna Chios, Ikaria tidigare del av Samos, Lemnos tidigare del av Lesbos, Lesbos och Samos. Se även Egeiska öarna
Північні Егейські острови (периферія)

Північні Егейські острови (грец. Περιφέρεια Βορείου Αιγαίου) — одна з двох децентралізованої адміністрації Егея в північно-східній частині країни, що складається з 5 периферійних одиниць. Центром адміністрації є місто Мітіліні. Загальний опис Периферія була створена в 2011 році в рамках масштабної адміністративної реформи під назвою Програма «Каллікратіс» (Закон 3852/2010) . За адміністративним поділом 1997 року, включала Ікарія, Лемнос, Лесбос, Самос, Хіос. Центр області — місто Мітіліні. Периферія займає площу 3848,5 квадратних кілометрів і має населення 194 948 жителів за переписом 2021 року. Адміністративний поділ Після адміністративної реформи 2011 року периферія поділяється на 5 периферійних одиниць: Примітки Література Ministry of Interior. Structure and operation of local and regional democracy. // Council of Europe. Січень 2013. Архів оригіналу за 4 квітня 2015. Процитовано 26 листопада 2020. Посилання Офіційна сторінка периферії
Kato Koufonisi

Die unbewohnte griechische Insel Kato Koufonisi (griechisch Κάτω Κουφονήσι (n. sg.) ‚Unter-Koufonisi‘) ist die drittgrößte Insel der Inselgruppe Koufonisia innerhalb der Kleinen Kykladen. Lage Kato Koufonisi liegt etwa 6 km südöstlich von Naxos und 20 km nordwestlich von Amorgos. Durch die etwa 400 m schmale und maximal 8 m tiefe Meerenge von Koufonisi (Στενό Κουφονησιού) wird Kato Koufonisi von der nördlich liegenden Insel Pano Koufonisi getrennt. Die ebenfalls unbewohnte Insel Glaronisi liegt etwa 600 m östlich, Keros etwas mehr als 3 km südöstlich und Schinoussa 3 km südwestlich. Geschichte Die Besiedelung der Insel während des 3. Jahrtausends v. Chr. konnte durch archäologische Ausgrabungen nachgewiesen werden, die ein Gräberfeld und Ruinen der bronzezeitlichen Kykladenkultur zu Tage brachten. Aus der hellenistischen und römischen Zeit wurden ebenfalls Ruinen gefunden. Kato Koufonisi war im Besitz des Klosters Panagia Chozoviotissa (Παναγία Χοζοβιώτισσα) auf Amorgos und diente einigen Hirtenfamilien als Viehweide. Aufgrund der begrenzten natürlichen Ressourcen sank die Bevölkerungszahl der Insel kontinuierlich seit den 1950er Jahren. Die wenigen aus Amorgos stammenden Bauern und Ziegenhirten waren gezwungen die Inseln zu verlassen. Seit den 1990er Jahren ist Kato Koufonisi unbewohnt. Kato Koufonisi heute Neben der Nutzung als Ziegenweide während Sommermonate wird die Insel von Tagesgästen aus Pano Koufonisi mit Fischerbooten besucht. Übernachtungsmöglichkeiten sind keine vorhanden. An den schönen Stränden befindet sich eine Taverne, neben den wenigen weiteren Gebäuden befindet sich hier die kleine Kirche der Panagia (Παναγία). Bei der auf antiken Ruinen errichteten Kirche, wird am 15. August von Menschen aus Pano Koufonisi ein Fest veranstaltet. Naturschutz Kato Koufonisi ist Teil des Natura 2000 Gebiets GR4220013 Mikres Kyklades: Irakleia, Schinoussa, Koufonisia, Keros, Antikeri kai thalassia zoni (Μικρές Κυκλάδες: από Κέρο μέχρι Ηράκλεια, Σχοινούσσα, Κουφονήσια, Κέρος, Αντικέρι και θαλάσσια ζώνη). Weblinks Allgemeine Informationen über Kato Koufonisi, griechisch Natura 2000 - Gebiet 4220013 (Memento vom 11. März 2010 im Internet Archive), griechisch
Castillo de Mitilene

El Castillo de Mitilene (en griego: Κάστρο Μυτιλήνης, romanizado: Kástro Mytilínis ​ o Fortaleza de Mitilene ​ (en griego: Κάστρο της Μυτιλήνης, romanizado: Kastro tis Mitilinis)​ se encuentra en Mitilene, en la isla de Lesbos, Egeo septentrional, Grecia. El primer castillo en el sitio pudo haber sido erigido durante la época de Justiniano I (que gobernó en el período 527-565). Se conservan pocos restos de la época bizantina.​ En 1355 el castillo, así como toda la isla de Lesbos, pasó a manos de la República de Génova de la familia Gattilusio, cuando el emperador Juan V Paleólogo se lo dio como dote a su hermana María Paleólogo), con la que se casó Francesco Gattilusio. El castillo fue restaurado en 1373. Sin embargo, ya en 1384 sufrió graves daños a causa de un terremoto. Fue reconstruido y reforzado en el siglo XV. La familia Gattilusio gobernó hasta 1462.​ En septiembre de 1462, el Imperio otomano tomó la ciudad. El castillo sufrió grandes daños durante la guerra turco-veneciana de 1499-1504, y fue restaurado posteriormente. El castillo también fue renovado, ampliado o modernizado por los turcos entre 1643 y 1644, 1756 y 1765-1766. En el siglo XIX, el castillo seguía siendo el emplazamiento de la guarnición turca de la ciudad. La zona estuvo habitada hasta mediados del siglo XX. El castillo se restauró como monumento en la década de 1970.​ El castillo del siglo VI pudo haber sido construido en la cima de una fortaleza ya existente. A finales de la Edad Media, el castillo fue la residencia de Francisco I Gattilusio y sus sucesores, especialmente la torre que hoy se conoce como la Torre de la Reina. También hay fuerte evidencia de que la acrópolis original en el sitio puede haber incluido el santuario de Deméter, Kore y Cibeles. Descripción Está situado en una colina de una península al noreste de la ciudad de Mitilene, en su punto más alto. La colina era una isla en la antigüedad y aún lo era, al menos a principios de la Edad Media.​ El castillo ocupa una superficie de unas seis hectáreas, lo que lo convierte en uno de los más grandes del Mediterráneo. Está dividido en tres partes: el castillo superior, en el punto más alto de la colina; el castillo central, construido por la familia Gattilusio; y el castillo inferior, añadido por los turcos. Muchos de los edificios restantes o sus ruinas son de origen turco.​​ La entrada al nivel superior se realiza a través de una puerta doble en el lado sur. En su interior se encuentra, entre otras cosas, una mezquita, que fue el emplazamiento de la iglesia de San Juan en época genovesa. La entrada al castillo central se realiza por la segunda puerta. En su interior se encontraban, entre otras cosas, la madrasa o escuela y el hamán. Otros edificios son un polvorín, un hospital militar y un gran depósito de agua. El castillo inferior, en particular, protegía la entrada más septentrional del castillo.​​ Entre los hallazgos antiguos de la colina destacan los restos de los santuarios de Deméter, Perséfone y Cibeles, cerca de la mezquita.​ Véase también Castillo del Lago Artificial Castillo de Marmels Castillo de Mesocco Castillo de Meydancık Referencias Enlaces externos
Света Екатерина (Солун)

„Света Екатерина“ (на гръцки: Αγίας Αικατερίνης) е средновековна православна църква в македонския град Солун, Егейска Македония, Гърция, енорийски храм от Солунската епархия на Вселенската патриаршия. От 1988 година е част от обектите на световното наследство на Юнеско като част от Раннохристиянските и византийските паметници в Солун. История Храмът е разположен в северозападната част на Горния град. Сградата датира от края на XIII и началото на XIV век, но не е известна точната дата, както и точния светец, на който е била посветена. Съдейки по вътрешната украса, оцеляла във фрагменти, и датирана около 1315 година, има предположение, че е била католикон на манастира на Христос Вседържител. След падането на Солун в ръцете на османските турци, при управлението на султан Баязид II църквата е превърната в джамия и получава името Якуп паша джамия (на турски: Yakup Paşa Camii). След включването на Солун в Гърция след Балканската война в 1912 година, църквата е посветена на Света Екатерина. В архитектурно отношение църквата има сложен четворен кръстовиден план, с пет купола и затворен външен трем, който води на изток в протезиса и диаконикона – съвременния параклис на Света Евфимия. В конхата на светилището са запазени изображения на йеарси и на апостолите. В купола са оцелели изображения на пророци и ангели около повледения образ на Христос Вседържител. В северозападния купол е Христос Емануил. В основния храм са запазени изображения на чудесата Господни – сватбата в Кана, изцелението на парализирания, на слепите, на прокажения, успокояване на водите на езерото, и на диалога на Исус със Самарянката. Запазени са и изображения на светци и аскети. Предположението, че храмът е посветен на Христос Вседържител се дължи на подробното представяне на житието на Христос. Бележки
Kirche der Agia Ekaterini (Thessaloniki)

Die Kirche Agia Ekaterini (Katharinenkirche) in Thessaloniki (griechisch Αγία Αικατερίνη) ist eine byzantinische Kirche aus dem späten 13. Jahrhundert. Sie liegt im Nordwestteil der Oberstadt nördlich der Olimpiados-Straße und nicht weit von der byzantinischen Stadtmauer und ist seit 1988 Teil des UNESCO-Welterbes (Frühchristliche und byzantinische Bauten in Thessaloniki). Geschichte Die Kirche, zu deren Geschichte es kaum urkundliche Belege gibt, dürfte ursprünglich eine Klosterkirche gewesen sein; teilweise wird angenommen, dass es sich um die Hauptkirche des Christós-Pantodýnamos-Klosters handelt. Unter Sultan Bayezid II. wurde sie in eine Moschee (Yakub Paşa Camii) umgewandelt. Eine Restaurierung erfolgte von 1947 bis 1951. Bau Die Kirche ist eine Kreuzkuppelkirche mit einer Zentralkuppel über vier Säulen und siebenseitigem Tambour und vier Nebenkuppeln über den Ecken der dreiseitig umlaufenden Nebenschiffe. Die äußere Vorhalle fehlt anders als bei der Apostelkirche. Die Kirche ist ein frühes Beispiel „für die durch viele Kuppeln plastisch bewegte Außengestalt byzantinischer Kirchen“. Der Außenbau ist durch Ziegelwerk reich verziert. Die Horizontale wird durch ein Marmorgesims betont. Ausstattung Der Freskenschmuck, der auf die Zeit um 1315 datiert wird, ist fragmentarisch erhalten. Dargestellt sind Kirchenväter und die Apostelkommunion, Propheten, Heilige und Engel sowie Wunder Christi. Der Pantokrator ist zerstört. Literatur K. Kourkoutidou-Nikolaïdou, A. Tourta: Spaziergänge durch das byzantinische Thessaloniki. Kapon, Athen 1997, ISBN 960-7254-48-1, S. 116–120. Einzelnachweise
Church of St. Catherine, Thessaloniki

The Church of Saint Catherine (Greek: Αγία Αικατερίνη) is a late Byzantine-era Greek Orthodox church in the northwestern corner of the Ano Poli, Thessaloniki, in the Central Macedonia region of Greece. In 1988, it was one of fifteen structures inscribed on the UNESCO World Heritage List as the Paleochristian and Byzantine monuments of Thessaloniki. History The church dates to the Palaiologan period, but its exact dating and original dedication are unknown. From its interior decoration, which survives in fragments and is dated to c. 1315, it has been suggested that it was the katholikon of the Monastery of the Almighty. It was converted to a mosque by Yakup Pasha in the reign of the Ottoman sultan Bayezid II (r. 1481–1512) and named after him Yakup Pasha Mosque (Turkish: Yakup Paşa Camii). See also Ancient Roman and Byzantine domes Islam in Greece List of Eastern Orthodox church buildings in Greece List of former mosques in Greece Ottoman Greece – Period of Ottoman rule of Greece References External links Media related to Church of Saint Catherine, Thessaloniki at Wikimedia Commons "Saint Catherine Orthodox Church, Thessaloniki, Greece". Orthodox World.com. 2025. Retrieved December 22, 2025.