NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Ikaría

Ikaría vagy Ikáría (görögül: Ικαρία) egy görög sziget az Égei-tengerben, Számosztól délnyugatra. Nagyjából Buda területével azonos. Fő települése és székhelye Agios Kirykos. Etimológia A hagyomány alapján a nevét a görög mitológia Ikaroszáról, Daidalosz fiáról kapta, akiről azt mondták, hogy a közelben esett a tengerbe. A helyi szóhasználatban a szigetet Nikariának is nevezik (Νησί Ικαρία, „Ikaria szigete”). Népesség Állítások szerint a sziget körülbelül minden harmadik lakója legalább 90 éves koráig él. Ennek eredményeként Ikariát a "kék zónák" közé sorolják, azaz a világ azon részei közé tartozik, ahol az átlagosnál tovább élnek és magas a százévesek aránya. Ez feltehetően az egészséges táplálkozásuknak, az életmódjuknak és a genetikának köszönhető. Ám kutatások szerint sok idős ember valójában elhunyt a szigeten, de nyugdíjcsalás miatt nem készült halotti anyakönyvi kivonata, ezért a magas várható élettartamot mutató statisztikák csalóka képet mutathatnak. Gazdaság és turizmus Az 1960-as évek óta a görög kormány egyre többet fektetett be a sziget infrastruktúrájának fejlesztésébe, így Ikaria némileg profitálhatott az idegenforgalmi fellendülésből. Ennek ellenére Ikarián még mindig nincs tömegturizmus. Ezt akadályozza a nemzetközi repülőtér hiánya, a főbb látnivalók hiánya és az a tény, hogy sok helyen még mindig nem a nyugat-európai színvonalnak megfelelő az infrastruktúra. A turizmus mellett a nemzeti jövedelem jelentős részét továbbra is a mezőgazdaság adja. Jegyzetek
Ikaria

Ikaria (gr. Ικαρία) – grecka wyspa na Morzu Egejskim, w administracji zdecentralizowanej Wyspy Egejskie, w regionie Wyspy Egejskie Północne, w jednostce regionalnej Ikaria, w gminie Ikaria. W 2011 roku liczyła 8423 mieszkańców, mając powierzchnię 255 km². Główna miejscowość to Ajos Kirikos. Historia Zgodnie ze starogreckim mitem w pobliżu tej wyspy miał spaść do morza Ikar, czemu zawdzięcza swą nazwę, zaś egejski akwen morski wokół niej znany jest jako Morze Ikaryjskie. Pierwotnie została zasiedlona około 7000 p.n.e. przez ludność przedindoeuropejską. W połowie VIII wieku p.n.e. była kolonią Miletu. W XIV wieku kolonia genueńska, następnie posiadłość joannitów, aż do podboju tureckiego w 1521. W 1677 zamieszkiwało ją zaledwie tysiąc ludzi i była najbiedniejszą wyspą na Morzu Egejskim. W 1827 mieszkańcy wyspy na kilka lat wyswobodzili się spod tureckiego panowania. W ponownym zrywie wolnościowym, 17 lipca 1912 wyspiarze szturmem zdobyli siedzibę tureckiego garnizonu. Dzień później proklamowano utworzenie Wolnego Państwa Ikarii, którego prezydentem został Joannis Malachias. Mieszkańcom niepodległej Ikarii udało się sformować regularne wojsko i stworzyć własny system pocztowy. 4 listopada 1912 rząd Ikarii podjął decyzję o przyłączeniu się do Grecji. Wyspa doznała strat ludności podczas II wojny światowej w wyniku okupacji włoskiej, a następnie niemieckiej, głównie wskutek głodu. Po wojnie domowej w latach 1946–1949 grecki rząd wykorzystał tę wyspę jako miejsce internowania (przymusowego osiedlenia) około 15 tysięcy pokonanych komunistów. Odtąd wielu miejscowych zaczęło sympatyzować z partiami lewicowymi i komunizmem, dlatego Ikaria bywa nazywana „czerwoną skałą”. Jakość życia znacznie się poprawiła po 1960 roku, kiedy rząd Grecji zaczął inwestować w infrastrukturę wyspy, wspomagając rozwój turystyki. Obecnie Ikaria jest jednym z pięciu miejsc na świecie, w których ludność regularnie dożywa zaawansowanego wieku (co trzecia osoba osiąga wiek 90 lat). Przypisy Bibliografia Wiesława Rusin: Grecja. Praktyczny przewodnik. Bielsko-Biała: Wydawnictwo Pascal, 2014, s. 463–465, ISBN 978-83-7642-269-5 Linki zewnętrzne Strona wyspy
Icária

Icária (em grego, Ικαρία – transl. Ikaría) é uma ilha grega localizada no mar Egeu setentrional, a sudoeste da ilha também grega de Samos. A ilha pertence à prefeitura de Samos e à periferia do Egeu Setentrional. O nome Icária deriva do nome do personagem mitológico Ícaro, o tão famoso filho do inventor ateniense Dédalo, que teria caído do céu no mar próximo à região. Segundo a lenda, o nome da ilha teria sido dado por Dédalo como homenagem a seu filho após este ter se afogado no mar, e, por sua vez, o Mar Icário, nos arredores de Samos, teria ganhado seu nome pelo deus Hélio em homenagem a Ícaro. Administrativamente, Icária forma um município separado dentro da unidade regional de Icária, que faz parte da região do norte do mar Egeu. A principal cidade da ilha e sede do município é Agios Kirykos. As capitais históricas da ilha incluem Oenoe e Evdilos. Desde abril de 2009 é considerada uma das Zonas Azuis mundiais, quando identificou-se que a ilha é o local com a maior taxa de pessoas que alcançam os 90 anos no planeta — aproximadamente uma em cada três pessoas chegam a essa idade. Constatou-se também que os icarianos têm uma taxa 20% menor de incidência de câncer, 50% menor de doenças cardíacas e praticamente nulas de demência. Galeria Referências
Икария

Икари́я (греч. Ικαρία), Икар, Никария — греческий остров в Эгейском море, в архипелаге Восточные Спорады. Иногда его и остров Самос также причисляют к архипелагу Южные Спорады. Население 8 423 жителя по переписи 2011 года. Площадь составляет 255,32 квадратного километра. Наивысшая точка — 1040 метров над уровнем моря. Описание и достопримечательности Согласно древнегреческой мифологии, остров получил своё название Икар, от юноши по имени Икар, погибшего из-за собственного непослушания неподалёку от находящегося рядом острова Самос. Воды вокруг острова с древности называют Икарийским морем. На северо-восточном мысе Дрепанон лежал носивший то же имя главный город острова, а два другие городка назывались Иноя и Исти. Остров ранее был богат лесом и славился рыбными ловлями. На острове Икар, в юго-восточной части Эгейского моря (Архипелага) был расположен Таврополь — собственно известный храм в честь богини Артемиды (Артемиды Таврополы, Дианы — богини луны, почитавшейся также покровительницей свежей, цветущей жизни природы). Икария — небольшой остров, с красивой, многообразной природой. Одной из основных достопримечательностей являются пещеры, которые до сих пор полностью не исследованы. Кроме того, Икария славится целебными минеральными источниками, которые были открыты и использовались ещё древними греками. Население Декларируется, что примерно один из трёх жителей острова доживает до 90 лет. Вследствие этого Икария причисляется к «голубым зонам» — местам с наибольшей пропорцией долгожителей в мире. Считается, что это происходит вследствие здоровой диеты, образа жизни и генетики. Примечания Литература Жития святых на русском языке, изложенные по руководству Четьих-Миней св. Димитрия Ростовского (репринт). — Киев: Свято-Успенская Киево-Печерская Лавра, 2004. — Т. II. Месяц октябрь. — С. 37—74. Ссылки Φωτογραφίες από την Ικαρία (греч.). www.photopassport.gr (2010). — Фотографии с Икария. Дата обращения: 10 мая 2018. Архивировано из оригинала 10 мая 2018 года.
Ikaria

Ikaria är en ö i kommunen Dimos Ikaria i Grekland som tillhör regionen Nordegeiska öarna. Ön är 255 km2 stor med en kustlängd på 102 kilometer, och hade 2001 en befolkning på 8 312 personer. Ön ligger väster om Samos och 142 sjömil från Pireus. Färjeförbindelser går från Pireus och Samos. På ön finns kända termer, av vilka vissa fortfarande är öppna som hälsobad, framförallt i orten Therma. Förutom huvudstaden Agios Kirikos finns en rad orter, såsom hamnstaden Evdilos, charterorten Armenistis, bergsbyn Raches (alternativt Christos Rachos med flera stavningar) med flera. Agios Kirikos är huvudhamnen. Området runt Ikaria kallas för Ikariska havet. På grund av hotet från pirater under bysantinska riket tvingades invånarna söka sig längre upp i bergen, vilket gjorde att man inte längre kunde försörja sig på havet och man därför kom att äta mindre fisk än tidigare. Detta kombinerat med en diet med mycket olivolja och grönsaker tror man är anledningen till att 1 av 3 invånare på Ikaria blir äldre än 90 år. Etymologi Namnet kommer av Ikaros som enligt den grekiska mytologin flydde från Kretas labyrint med sin far genom att flyga, men som störtade och landade på Ikaria. Ikaros gav därigenom även namn till det omgivande Ikariska havet. Enligt mytologin skall även Dionysos ha fötts på ön. Historia De första bosättarna, jonerna, kom under slutet av 800-talet f.Kr. Ön erövrades av venetianer under 1200-talet, samt år 1524 av turkarna. Under Bysantinska riket var Ikaria ett tillhåll för pirater och en ö dit många människor tog sig då de tvingades i exil. I juli 1912 gjorde öns invånare uppror mot turkarna, vilket ledde till bildandet av en självständig stat. Fyra månader senare förenades staten med Grekland. Under inbördeskriget i Grekland efter andra världskriget dumpade den högerorienterade regeringen 15 000 kommunister på ön, vilket har lett till att Greklands kommunistiska parti (KKE) fortfarande är starka på ön. På grund av det kommunistiska arvet kallas ön emellanåt för "Röda ön" eller "Red Rock". Eftersom pirater tvingade upp invånarna i bergen, kunde man inte försörja sig på vad havet gav och man äter därför relativt lite fisk. Näringar Ikaria har länge haft en stor vinindustri, som dock decimerades av vinlöss på 1960-talet. Fiske är en annan stor näring. Referenser Samos, Ikaria och Fourni. Aten: Michalis Toubis förlag AB. 2007. sid. 118-123. ISBN 960-540-162-2 Noter
Ікарія

Ікарі́я (грец. Ικαρία) — грецький острів в Егейському морі, в архіпелазі Східні Споради. Площа 255 км², протяжність берегової лінії — 102 км, чисельність населення — понад 8000 жителів. Столиця і головний порт острова Агіос-Кірікос. Острів гористий, висота до 1031 м. Сади, виноградники. Бальнеологічний курорт Терма. Історія Свою назву острів отримав від імені легендарного Ікара, сина Дедала, який, згідно з міфом, утік з Крита разом із батьком, летівши на прив'язаних до плечей крилах. Зачарований польотом Ікар нехтував повчаннями батька, піднявся дуже високо до Сонця, віск, що скріпляв крила, розтанув від жару, Ікар впав в море і потонув. Тому море було назване Ікарійським, а найближчий острів — Ікарією. Іонійці затвердилися на острові в кінці IX ст. до н. е. Згодом Ікарія стала членом Афінського морського союзу. У XIII ст. острів був захоплений венеційцями, а в 1524 році — турками. У липні 1912 року острів повстав, вигнав турків і проголосив незалежну Ікарійську Державу, яка через 4 місяці возз'єдналася з Грецією. 2010 року американський дослідник та автор трьох рекордів Книги рекордів Гіннеса Ден Бюттнер видав книгу «The Blue Zones: Lessons for Living Longer from the People who Lived the Longest» із серії National Geographic. Вона присвячена дослідженню територій, відомих довгожителями серед місцевих жителів — тобто відсотком місцевих жителів, які живуть до 100 років і більше, ніж в інших областях по всьому світу, в поєднанні з низьким рівнем серцево-судинних та ракових захворювань. Такими названі острів Сардинія в Італії, острів Окінава в Японії, півострів Нікоя у Коста-Риці, Лома-Лінда в Каліфорнії та грецький острів Ікарія. Населення Ікарія — унікальний острів із населенням 8843 особи (2021). Демографічний феномен Ікарії відомий на весь світ: острів офіційно визнано однією з 39 світових Блакитних зон — місць із найвищою концентрацією довгожителів. Частка людей, які досягають віку 90 і більше років, тут у кілька разів вища, ніж у середньому в Європі. Демографічна структура характеризується високою життєздатністю літнього населення, традиційним способом життя та поверненням пенсіонерів-емігрантів назад на батьківщину. Персоналії Аріс Пуліанос — один з найвизначніших антропологів XX ст., довів спадкоємність сучасних греків від стародавніх, дослідник доісторичної людини в Петралонській печері, Халкідіки, та Фессалії. Див. також Міжнародний аеропорт острів Ікарія Прамнійське вино Примітки Література Географический энциклопедический словарь. Москва. «Советская энциклопедия». 1989. стор. 583(рос.)
Солунски кралски театър

Солунският кралски театър (на гръцки: Βασιλικό Θέατρο Θεσσαλονίκης) е част от Държавния театър на Северна Гърция. Разположен е на площада до Бялата кула и има капацитет от 683 места. История Театърът е построен в 1940 година, по проект на архитекта Константинос Доксиадис. Първоначално е построен без покрив, като летен театър. Когато на самото откриване на театъра в юли 1940 година, по време на постановката „Ричард II“ по Уилям Шекспир, завалява дъжд, е решено да се построи покрив. От 1961 до 1962 година в Кралския театър се намира седалището на Държавния театър на Северна Гърция. Библиография Καλογήρου, Νίκος, Το Βασιλικό Θέατρο της Θεσσαλονίκης, Εντευκτήριο, τχ. 35 (1996), σ. 90-95 Σχολίδης, Νίκος, Βασιλικό Θέατρο Θεσσαλονίκης, Κτίριο, τχ. 135 (2001), σ. 91-96 Τσόκου, Γιάννα, Το Βασιλικό Θέατρο: συνέχειες και ασυνέχειες στη ζωή ενός θεάτρου, Θεσσαλονικέων Πόλις, τχ. 18/41 (2012), σ. 44-49 Бележки
Königliches Theater von Thessaloniki

Das Königliche Theater von Thessaloniki (griechisch Βασιλικό Θέατρο Θεσσαλονίκης) ist der Sitz des Staatstheaters von Nordgriechenland und eine der Winterbühnen der Institution. Es befindet sich an der Allee des 30. Oktober 2 in Thessaloniki und hat eine Kapazität von 683 Plätzen. Hintergrund Es wurde von dem Architekten und Stadtplaner Konstantinos Doxiadis erbaut und war ursprünglich für die Sommerbühne des Nationaltheaters in Thessaloniki vorgesehen, doch es wurde schnell beschlossen, es als Winterbühne zu betreiben. Im Jahr 1940 wurde der Bau abgeschlossen und im Juli desselben Jahres wurde das Theater mit der Aufführung des Shakespeare Stücks Richard III. mit Alexis Minotis in der Hauptrolle eingeweiht. Während der Besatzungszeit beherbergte es zunächst verschiedene kulturelle Veranstaltungen der deutschen Behörden und wurde ab 1943 Sitz des Staatstheaters von Thessaloniki. In den Jahren 1961/62 war es für kurze Zeit der erste Sitz des Theaters der Gesellschaft für Mazedonische Studien, das nachher in das Theater der Gesellschaft für Mazedonische Studien verlegt wurde, da das Königliche Theater aufgrund der erlittenen Schäden als ungeeignet eingestuft wurde. In den folgenden Jahren diente es als Probenraum und als Materialdepot und wurde nach und nach stillgelegt. Im Jahr 1986 wurden anlässlich der 2. Biennale junger Künstler aus den europäischen Mittelmeerländern Restaurierungsarbeiten durchgeführt, und danach wurde das Gebäude zu einer der Bühnen des Staatstheaters von Nordgriechenland (KTHBE). Im Jahr 1996 wurde mit dem Wiederaufbau des Gebäudes durch die Architekten K. Kouroussopoulos und N. Scholidis begonnen. Die Wiedereröffnung fand im Jahr 2000 statt. Seitdem ist das Theater der ständige Sitz des Staatstheaters von Nordgriechenland und verfügt über eine Multifunktionsbühne (geeignet für Aufführungen, Konzerte, Kino usw.), eine Empfangshalle, ein Foyer und verschiedene Räume, die für unterschiedliche Veranstaltungen wie Ausstellungen, Konferenzen, Vorträge usw. genutzt werden. Das Königliche Theater ist auch der Sitz der Bibliothek des Theaters: Sie hat eine Fläche von etwa 60 m² und einen Leseraum. Einzelnachweise Weblinks
Royal Theatre (Thessaloniki)

The Royal Theatre of Thessaloniki (Greek:Βασιλικό Θέατρο Θεσσαλονίκης) is the seat of the National Theatre of Northern Greece and one of the institution’s winter stages. It is located at 2, 30 October Avenue in White Tower Square in Thessaloniki and has a capacity of 683 seats. History It was built by the architect and urban planner Konstantinos Doxiadis and was originally intended to serve as the summer stage of the National Theatre in Thessaloniki, but it was quickly changed to function as a winter stage. In 1940 the construction was completed and in July of the same year the theatre was inaugurated with the staging of the Shakespeare's Richard III play, starring Alexis Minotis. During the years of Nazi Occupation, it initially housed various cultural events of the German authorities and as of 1943 it became the headquarters of the Thessaloniki State Theatre. In 1961/62, it served for a short time as the first seat of the Theatre of the Society for Macedonian Studies, which was then moved to the theatre of the Society of Macedonian Studies since the Royal Theatre was considered unsuitable due to the damage it had suffered through the years. In the years that followed, it served as a venue for rehearsals and for storage and was gradually abandoned. In 1986, restoration work was undertaken in connection with the 2nd Biennale of Young Artists from the European Mediterranean Countries and subsequently the building became one of the stages of the State Theater of Northern Greece. In 1996, the restoration of the building was carried out by the architects K. Kouroussopoulos and N. Scholidis. The inauguration took place in 2000. Since then, the theatre has been the permanent seat of the State Theater of Northern Greece, featuring a multi-purpose stage (suitable for performances, concerts, movies, etc.), a reception hall, a foyer and various rooms used for various events such as exhibitions, conferences, lectures, etc. The building also hosts the library of the institution, with an area of about 60 m2 (650 sq ft) and a reading room. References External links "National Theatre of Northern Greece - Vassiliko Theatre". www.ntng.gr. Retrieved 2023-10-28.
Teatro Real de Salónica

El Teatro Real de Salónica (en griego: Βασιλικό Θέατρο Θεσσαλονίκης) es la sede del Teatro Estatal del Norte de Grecia, así como uno de los escenarios teatrales de invierno de la institución. Está situado en el número 2 de la avenida 30 de Octubre y tiene un aforo de 683 localidades.​ Historia Construido en 1940 por el arquitecto y urbanista Konstantínos Doxiádis, inicialmente se pensó como escenario de verano para el Teatro Nacional en la ciudad de Salónica, pero pronto se decidió convertirlo en escenario de invierno. En julio de 1940, el teatro se inauguró con una representación de la obra Ricardo III, de William Shakespeare, protagonizada por Aléxis Minotís.​ Durante el periodo de ocupación, acogió inicialmente diversos actos culturales organizados por las autoridades alemanas y después, a partir de 1943, se convirtió en la sede del Teatro Estatal de Salónica.​ Durante un breve periodo, entre 1961 y 1962, se convirtió en la primera sede del Teatro Estatal del Norte de Grecia, que más tarde se trasladó al teatro de la Sociedad de Estudios Macedonios, ya que el Teatro Real se consideró inadecuado debido a los daños sufridos. En los años siguientes, se utilizó como local de ensayo y almacén de material, y se fue abandonando paulatinamente. En 1986, con motivo de la segunda Bienal de Jóvenes Artistas de los Países Europeos Mediterráneos, se llevaron a cabo obras de conservación y, posteriormente, el edificio se convirtió en uno de los escenarios del Teatro Estatal del Norte de Grecia. En 1996, se inició la construcción de un nuevo edificio, inaugurado en 2000.​Este nuevo edificio es la sede permanente del Teatro Real, con un escenario polivalente (apto para espectáculos, conciertos, cine, etc.), un hall de recepción, un vestíbulo, así como varias salas utilizadas para diferentes actos como exposiciones, conferencias, cursos, etc.​ Referencias
Théâtre royal de Thessalonique

Le Théâtre royal de Thessalonique (grec moderne : Βασιλικό Θέατρο Θεσσαλονίκης) est le siège du Théâtre d'État de Grèce du Nord, ainsi que l'une des scènes de théâtre d'hiver de l'institution. Il est situé au numéro 2 de l'avenue du 30 octobre et possède une capacité de 683 places. Histoire Construit en 1940 par l'architecte et urbaniste Konstantínos Doxiádis, il est initialement destiné à servir de scène d'été au Théâtre national dans la ville de Thessalonique, mais il est rapidement décidé d'en faire une scène d'hiver. En juillet 1940, le théâtre est inauguré avec la représentation de la pièce de William Shakespeare, Richard III, avec dans le rôle principal Aléxis Minotís. Au cours de la période de l'Occupation, il accueille initialement diverses manifestations culturelles organisées par les autorités allemandes puis, à partir de 1943, il devient le siège du Théâtre d'État de Thessalonique. Au cours de la période entre 1961 et 1962, il devient pendant une courte période le premier siège du Théâtre d'État de Grèce du Nord, qui est transféré par la suite au sein du théâtre de la Société d'études macédoniennes, le Théâtre royal étant considéré comme inadapté en raison de dommages subis. Au cours des années suivantes, il est utilisé comme lieu de répétition et de stockage de matériel et est progressivement abandonné. En 1986, à l'occasion de la deuxième Biennale des jeunes artistes des pays européens de la Méditerranée, des travaux de conservation sont effectués et le bâtiment devient par la suite l'une des scènes du Théâtre d'État de Grèce du Nord. En 1996, commence la construction d'un nouveau bâtiment, inauguré en 2000. Ce nouveau bâtiment constitue le siège permanent du Théâtre royal, avec une scène polyvalente (adaptée aux spectacles, concerts, cinéma, etc.), un hall d'accueil, un foyer, ainsi que différentes salles utilisées pour divers événements tels que des expositions, des conférences, des cours, etc. Notes et références (el) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en grec moderne intitulé « Βασιλικό Θέατρο Θεσσαλονίκης » (voir la liste des auteurs). Références Bibliographie : document utilisé comme source pour la rédaction de cet article. (el) Níkos Kalogírou, « Το Βασιλικό Θέατρο της Θεσσαλονίκης » [« Le théâtre royal de Thessalonique »], Entefktírio, no 35,‎ 1996, p. 90-95 (el) Níkos Scholídis, « Βασιλικό Θέατρο Θεσσαλονίκης » [« Théâtre royal de Thessalonique »], Ktírio, no 135,‎ 2001, p. 91-96 (el) Giánna Tsókou, « Το Βασιλικό Θέατρο: συνέχειες και ασυνέχειες στη ζωή ενός θεάτρου » [« Le Théâtre royal : continuités et discontinuités dans la vie d'un théâtre »], Thessalonikéon Pólis, vol. 18, no 41,‎ 2012, p. 44-49 Annexes Articles connexes Théâtre d'État de Grèce du Nord Liens externes (el) Site officiel Ressource relative au spectacle : Carthalia Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail du théâtre Portail de la Grèce
Teatro Real de Tessalónica

O Teatro Real de Tessalónica (em grego: Βασιλικό Θέατρο Θεσσαλονίκης) é a sede do Teatro Estatal do Norte da Grécia, bem como um dos espaços teatrais de inverno da instituição. Está localizado no número 2 da Avenida 30 de outubro e tem uma capacidade para 683 lugares. História Construído em 1940 pelo arquiteto e urbanista Konstantínos Doxiádis, foi inicialmente concebido como palco de verão para o Teatro Nacional na cidade de Tessalónica, mas rapidamente se decidiu convertê-lo num palco de inverno. Em julho de 1940, o teatro foi inaugurado com uma representação de Ricardo III de William Shakespeare, protagonizada por Aléxis Minotís. Durante o período de ocupação, acolheu inicialmente vários eventos culturais organizados pelas autoridades alemãs e, a partir de 1943, tornou-se a sede do Teatro Estatal de Salónica. Durante um breve período, entre 1961 e 1962, foi a primeira sede do Teatro Estatal do Norte da Grécia, que mais tarde foi transferido para o teatro da Sociedade de Estudos Macedónios, uma vez que o Teatro Real foi considerado inadequado devido aos danos sofridos. Nos anos seguintes, foi utilizado como sala de ensaios e depósito de material, tendo sido gradualmente abandonado. Em 1986, por ocasião da segunda Bienal de Jovens Artistas dos Países da Europa Mediterrânica, foram efectuadas obras de conservação e o edifício passou a ser um dos palcos do Teatro Estatal do Norte da Grécia. Em 1996, foi iniciada a construção de um novo edifício, que foi inaugurado em 2000. Este novo edifício é a sede permanente do Teatro Real, com um palco polivalente (adequado para espectáculos, concertos, cinema, etc.), uma sala de receção, um foyer, bem como várias salas utilizadas para diferentes eventos, como exposições, conferências, cursos, etc. Referências
Ласити

Ласити е един от четирите нома на остров Крит, Гърция. Името си получава по названието на едноименното плато, на което е разположен. Областта заема най-източната част на острова. Граничи с ном Ираклион на запад, с Критско море на север и с Либийско море на юг. Общата му площ е 1823 км². Главният град на територията му е Агиос Николаос. В Ласити е развита най-силно туристическата индустрия. Административно деление Население Източници