NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Teatro de Dionísio

O Teatro de Dionísio foi o mais importante dos teatros da Grécia antiga, é considerado o berço do teatro ocidental e da tragédia. Situa-se na encosta sul da Acrópole de Atenas. Seu nome é devido a Dioniso, deus do vinho. Nas grandes festas anuais em sua honra é que os cantos rituais, as danças e os sacrifícios rituais resultaram em representações teatrais. Foi lá que foram apresentadas as célebres tragédias clássicas de Ésquilo, Sófocles e Eurípedes. História O teatro fazia parte do santuário de Dionísio, que se estendia ao sul da Acrópole, e foi construído no século V a.C.. No princípio tinha apenas um local para a orquestra, em terra batida, um palco construído em madeira e os espectadores se acomodavam nas encostas naturais do terreno. Em 410 a.C. foram construídas arquibancadas em madeira. A construção em pedra, que ainda podemos admirar hoje em dia, é de cerca de 330 a.C. Arquibancadas de pedra substituíram as de madeira, uma cena e uma orquestra de mármore foram acrescentadas. Arquitetura O teatro possuí 78 fileiras de assentos em pedra e oferece lugar para 17.000 espectadores. A primeira fileira, com 67 lugares em mármore, era reservada aos dignitários presentes. O koilon está disposto em semi-círculo ao redor da primeira orquestra, onde aconteciam as danças e cantos do coro. No meio da orquestra havia um altar, onde eram oferecidos sacrifícios ao deus. Os atores atuavam no pros-cênico. Ao fundo, uma parede com seis colunas dóricas ajudava na acústica, tida como excelente. É tido como o primeiro teatro construído em pedra. Bibliografia Philippe Fraisse et Jean-Charles Moretti, Le théâtre, Exploration archéologique de Délos', 2 vol., École française d'Athènes, 2007, ISBN 2-86958-235-8
Театр Диониса

Театр Диониса — античное театральное здание в городе Афины. Располагается на юго-восточном склоне Акрополя и входит в число самых древних театров в мире. Театр был построен в V в. до н. э. и был деревянным. Выступления в театре проходили дважды в год — во время Малых Дионисий и Великих Дионисий. Общие сведения Во время Великих Дионисий в Афинах проводились театральные состязания. Обычно состязались три автора трагедий. Каждый из участников ставил три трагедии и одну сатирову драму, в шутливой форме обыгрывавшую мифологический сюжет. Состязались также авторы комедий, ставивших по одной пьесе. Результаты фиксировались в особых надписях — дидаскалиях, которые хранились в афинском государственном архиве. Общее руководство за проведением театральных зрелищ осуществлял афинский архонт. Около 326—325 г. до н. э. театр был реконструирован: деревянная сцена и ряды сидений были заменены на мраморные. Каменные сиденья размещались в 67 рядов, достигая основания Акрополя. Театр теперь вмещал до 17 тыс. зрителей, что в то время составляло около половины афинских граждан. Ввиду огромных размеров театр был лишён кровельных перекрытий, и поэтому актёры, хор и зрители располагались под открытым небом, а сценическое действие происходило при естественном освещении. Первый ряд состоял из 67 мраморных кресел для почётных зрителей. На них были высечены имена и должности владельцев. Выступ и кресло во втором ряду — ложа римского императора Адриана, поклонника греческой культуры. Здесь же выступал император Нерон. Театр перестраивался и в римскую эпоху в I в. н. э., в том числе под цирковые и гладиаторские представления. Отсюда высокий бортик перед первым рядом. С художественной точки зрения лучшее в развалинах театра — скульптурный фриз времен императора Нерона с забавными сатирами. Около театра сохранились развалины других исторических зданий: остатки двух храмов Диониса VI и IV веков до н. э, камни Периклова Одеона. Руины театра были открыты 1862 году во время раскопок в Афинах у подножия Акрополя немецкими археологами Генрихом Штраком, Эрнстом Курциусом и Карлом Бёттихером. Обмеры и зарисовки от имени Афинского археологического общества выполнил Эрнст Циллер. Константинос Болетис разработал проект частичного воссоздания театра. В 2010 году процесс реконструкции предполагалось завершить за 5 лет; на это мероприятие выделено шесть миллионов евро. К сохранившимся каменным сиденьям планируется добавить ещё несколько ярусов, совмещая древние обломки с новым камнем, а также предполагается укрепить держащие стены и другие части постройки. Примечания Литература Всемирная история (в 24 тт.) // Т.4. Эллинистический период. с. 76. — Минск: Издательство «Литература», 1996. История Древней Греции. / гл. ред. Кузищин В. И. — М.: Издательство «Высшая школа», 2001. — С. 399. Ссылки Έφη Γιαννικαπάνη. Ιερό Διονύσου Ελευθερέως. Περιγραφή (греч.). Οδυσσέας. Υπουργείο Πολιτισμού και Αθλητισμού (2012). Дата обращения: 28 мая 2018.
Dionysosteatern

Dionysosteatern är en gammal teater i Aten, Grekland. Teatern är byggd av sten och byggdes på Akropolis sydsida under 500-talet före Kristus. Teatern bestod av en halvcirkelformad scen, varifrån sittplatserna gick upp för en sluttning. Referenser Externa länkar Wikimedia Commons har media som rör Dionysosteatern.
Айвасилска кула

Айвасилската кула (на гръцки: Πύργος του Αγίου Βασιλείου) е византийска кула в село Агиос Василиос (Ай Васил), Егейска Македония, Гърция. Местоположение Намира се на южния бряг на Айвасилското езеро, срещу изхода на пътна ос, която, пресичайки планината Хортач (Хортиатис), свързва Солун с южния ръкав на пътя Виа Егнация. История Кулата е строена през XIV век, която вероятно не е служила за защита на селото, а е свързана с доставката на стоки от риболова и селското стопанство, идващи от езерото и околните плодородни райони. Според традицията кулата и селото носят името си от император Василий I Македонец от IX век. Съществува хипотеза, че кулата датира от по-рано – от периода на Константин Порфирогенет в X век. Морфологичните данни отхвърлят тази версия, но не е известно дали не е съществувала все пак по-стара сграда на същото място, в действителност от X век. В 1969 година кулата е обявена за паметник на културата. Паметникът претърпя щети от земетресението през 1978 година, когато се срутва голяма част от надстройката. В периода 2007 - 2008 година са извършени мащабни реставрационни работи, които включват реконструкция на части от кулата с помощта на строителен материал, подобен на оригиналния. Описание Кулата е с размери 10,5 х 10,5 m и височина около 15 m. Четири 1,0 x 0,4 m опори са оформени външно от всяка страна на него, разположени на около 2 метра една от друга. Зидарията следва несъвършената система от тухли с хоризонтално подредени тухли и камъни и варов разтвор като свързващ материал. На интервали е подсилен по периметъра със система от дървени връзки. Единственият вход е от източната страна и е повдигнат от съображения за безопасност. Бележки
Аладжа Имарет джамия

Аладжа имарет или Исхак паша джамия (на гръцки: Αλατζά Ιμαρέτ, Аладза имарет, Ισάκ Πασά Τζαμί, на турски: Alaca İmaret, İshak Paşa Camii) е бивш мюсюлмански храм в Солун, Гърция. Намира се на улица „Касандър“, североизточно от църквата „Свети Димитър“. На входа има надпис, който посочва, че Аладжа имарет е основан през февруари 1484 година от Исхак паша, който е велик везир при Мехмед II и управител на Солун при Баязид II. Сградата служи като имарет, медресе и джамия и настоящата му форма се получава постепенно. Името Аладжа имарет, в превод Шарен имарет, идва от цветните камъни с ромбоидна форма, украсявали минарето на джамията - рядък елемент в османската архитектура. От минарето обаче е запазена само основата. Зидарията е сложна от правоъгълни варовикови камъни, обградени с тухли. На имарета ктиторът дарява пари и половината от данъците на Галатища. Аладжа имарет е изложбена площ. Бележки
Mešita Alaca Imaret

Mešita Alaca Imaret (turecky Alaca İmaret Camii, řecky Αλατζά Ιμαρέτ, v překladu „Barevná mešita“), zvaná také Mešita Išaka Paši, je osmanská mešita z 15. století ve městě Soluň v Řecku. Architektura Mešita byla postavena na příkaz Išaka Paši v roce 1484 nebo 1487. V rámci mešity byl postaven i imaret (veřejná charitativní kuchyně). V dnešní době není ani mešita, ani kuchyně v provozu. Komplex je vystavěn do tvaru T, jak bylo pro ranou osmanskou architekturu typické. Modlitebna je rozdělena do dvou rozsáhlých dómů a kolem sloupoví se nachází pět menších dómů. Mešita má jeden minaret, který byl v roce 1912 poničen řeckou armádou, která zde vyháněla Osmany a následně vyhlásila nezávislý řecký stát. Odkazy Reference V tomto článku byl použit překlad textu z článku Alaca Imaret Mosque na anglické Wikipedii. Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Mešita Alaca Imaret na Wikimedia Commons
Alaca Imaret Mosque

The Alaca Imaret Mosque (Greek: Αλατζά Ιμαρέτ, from Turkish: Alaca İmaret Camii, lit. 'Colourful Mosque'), also known as the Ishak Pasha Mosque, is a mosque in Thessaloniki, Greece. Completed in the 1480s, during the Ottoman era, the mosque was built under the direction of Ishak Pasha. Architecture It was built by order of Ishak Pasha in 1484 or 1487. It consists of a mosque with an imaret (public charity kitchen). The mosque and imaret are not in use anymore. The mosque has a reverse T plan common to early Ottoman architecture, the prayer hall is covered by two large domes, it has a portico covered by five smaller domes. It had one minaret, that was destroyed after 1912, after Thessaloniki was conquered by the Greek Army and became part of the modern Greek state. The mosque is under restoration. See also Islam in Greece List of former mosques in Greece Ottoman Greece References External links Media related to Alaca Imaret Mosque at Wikimedia Commons "Alaca Imaret: The Colorfull Asylum of the 15th century". Visit Central Macedonia. 2025. Retrieved December 15, 2025. "The mosque from above" (photo).
Аладжа Імарет

Мече́ть Аладжа́ Імаре́т (турец. Alaca Imaret) або Мечеть Ісхак-паші — османська мечеть XV сторіччя в місті Салоніки, Греція. Назва мечеті перекладається як «багатобарвний притулок». Мечеть розташована по вулиці Кассандру міста Салоніки, на Північний Схід від Базиліки святого Димитрія. Історія Відповідно до напису біля входу до приміщення мечеті, вона була заснована у лютому 1484 року за наказом Ісхак-паші, який був Великим візиром при турецькому султані Мехмеді ІІ, і пізніше при Баязиді ІІ. Мечеть раніше функціонувала як імарет (благочинна їдальня для бідних), медресе (богословський факультет) та місце для молитов, поступово приймаючи свій теперішній вигляд. Назву «Аладжа» мечеть отримала завдяки барвистому мінарету («Аладжа» значить «барвистий», «багатоколірний»). Для належного функціонування установи, її засновник, серед іншого, надав для розвитку значну суму грошей, а також половину фінансових надходжень з оподаткування містечка Галатіста (Халкідіки). До XVII сторіччя Аладжа Імарет залишалася однією з найважливіших установ міста Салоніки. Примітки
Арджанско езеро

Арджанското езеро или Драгомирското езеро (на гръцки: Λίμνη Αρτζάν, Лимни Ардзан) е малко езеро в Егейска Македония, Гърция. Разположено е на територията на дем Пеония на левия бряг на река Вардар (Аксиос). История Езерото е било блато на реките Гьолая (Арджан) и Селемлийска. Било е дълго 15–20 m и широко няколко километра. В края на XIX - началото на XX век езерото служи за убежище на четите на ВМОРО, тъй като в Кукушко няма високи планини и гъсти гори. Върху преплетените коренища на гъстата тръстика, растяща по по-плитките места на езерото, четниците си правят колиби, до които се достига по тесни водни канали, известни само на най-доверените хора. В гьола винаги се поддържа запас от хранителни припаси за потърсилите убежище. Турските власти дълго време не подозират за укритието, но и когато разбират, скривалищата остават все така неизвестни и недостъпни за тях. Нееднократно те правят опити за унищожаването на комитското свърталище – пръскат с пожарникарски помпи тръстиките с газ (петрол) и се мъчат да ги подпалят, обстрелват с артилерия тръстиковите площи, но напразно. При подготовката на Илинденско-Преображенското въстание, от началото на 1903 година всред езерото се изграждат складове за храни, фурни от камък и тухли за печене на хляб и колиби за четниците, като специален човек от ръководството на комитета е натоварен с продоволствието. За четата на Кръстьо Асенов, както и за всички по-раншни и по-нататъшни кукушки чети, езерото е главна база. След сражения през пролетта на 1903 година четата му се добира през юни до езерото, където вече е местната чета на Трайко Йотов, пристига и тази на Гоце Нисторов. Тази сборна чета на Кръстьо Асенов наброява над 200 души. Турската войска (12 – 15 хилядна дивизия) прави обсада и след повече от три седмици, при привършване на хранителните запаси, четниците успяват да се измъкнат нощем през кордона. В 1904 година, след Илинденско-Преображенското въстание, на Арджанското езеро се провежда Арджанският конгрес, околийски конгрес на ВМОРО, на който е избрано ново ръководство на Кукушката революционна околия. Езерото е почти напълно пресушено в 1928 – 1932 година. Възстановяване В началото на XXI век на мястото на езерото е създаден язовир, наричан Арджанско езеро (Λίμνη Αρτζάν) или Драгомирско езеро (Λίμνη Βαφειοχωρίου). Дигата на езерото е 8 m, а водата му идва от реките Гьолая и Селимлийска. Дълбочината му варира от 3 до 6 m. Площта му е 1,4 km2. Има формата на трапец със страни 960 m, 400 m, 1700 m и 1970 m и максимална дължина (диаметър) 2100 m. Това е 19-то по големина изкуствено езеро в Гърция и третото по голмина езеро в дем Кукуш след Дойранското езеро и Горчивото езеро. Във водите му сезонно живеят различни видове прелетни птици, като сребристият пеликан, тъй като езерото е основна спирка по миграционните пътища на птиците. Езерото е посещавано от любителите на природата в района. Бележки
Lac Arzáni

Le lac Arzáni, en grec moderne : Λίμνη Αρζάνη, également appelé Artzán, Arzán ou lac Vafiochoríou (Αρτζάν, Αρζάν ou λίμνη Βαφειοχωρίου), est un lac de barrage du dème de Péonie, district régional de Kilkís en Macédoine-Centrale, Grèce. Sa profondeur varie de trois à six mètres. Sa superficie est de 1,4 km2. Il est de forme trapézoïdale, avec des côtés allant de 400 à 1 970 mètres et une longueur maximale de 2 100 mètres. Diverses espèces d'oiseaux migrateurs vivent dans ses eaux de façon saisonnière, comme le Pélican frisé, car il s'agit d'une escale principale sur les routes migratoires. C'est le troisième plus grand lac du district régionale de Kilkis, après Doïráni et Pikrolímni. Notes et références (el) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en grec moderne intitulé « Λίμνη Αρζάνη » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Portail des lacs et cours d'eau Portail de la Grèce
Свети Георги (манастир в Аспровалта)

„Свети Георги“ (на гръцки: Μονή Αγίου Γεωργίου) е средновековен манастир в Егейска Македония, Гърция. От манастира е запазена единствено църквата. В духовно отношение е подчинен на Сярската и Нигритска митрополия. Местоположение Манастирът е разположен на няколко километра северозападно от град Аспровалта, високо в Орсовата планина (Кердилио), с гледка към Орфанския залив. История Основаването на манастира не е засвидетелствано в писмени източници. Въпреки това, на базата на архитектурните и стенописните особености се датира от втората половина на XVI век. Погрешно често е идентифициран с метоха „Свети Георги“ в околностите на Стефанина, споменат в указ на Михаил Палеолог от 1259 година. Църквата е вариант на светогорския вид, но няма купол в централната част. Вероятно е бил подчинен на манастира Есфигмен, тъй като районът в поствизантийско време е принадлежал на този светогорски манастир. По-голямата част от рисуваната украса на католикона е повредена. Оцелелите стенописи са близки в художествено отношение с тези на зографа Антоний, който е работил в Атон и в Западна Македония в края на XVI век. В 1979 година църквата е обявена за паметник на културата. Бележки
Panagia Koumpelidiki

Panagia Koumpelidiki (Greek: Παναγία Κουμπελίδικη) is one of the oldest churches in Kastoria, Greece and is considered to be both typical and unique. There is no information left on the name of the patron, the architect or the reason for the building of the church. Many opinions exist on the age of the church. While all dating efforts until today have failed, archaeologists managed to define a timeframe within which the church was built. Based on this time frame, the church is placed between the 9th and 11th century. The church is a Triconch Temple, located in the acropolis of Kastoria, inside the Justinian Walls, and is the only one in town with a dome, from which it took its name. Koumpelidiki comes from the Turkish word koubeb meaning "dome" or "domed building". The name of the church means "Church of the Virgin with the Little Dome" and it is devoted to the Virgin Mary. It is a small church, its size is typical to a chapel in a traditional Byzantine church. Another typical feature is a cloisonné masonry of the exterior. Like the other Kastoria churches, Panagia's interior has fresco paintings rather than mosaics. The original interior decoration dates back to the period 1260-1280. Two more layers of wall paintings followed, one in the 15th and one in the 17th century. The external wall painting are placed in 1496. In the arch of the inner narthex stands the most remarkable and rare piece of wall painting, the depiction of the Holly Trinity. This mural reflects the doctrine of the Catholic Church, according to which the Holy Spirit proceeds 'from Father and Son', a fact that leads us to conclude that the painter was directly connected with the Western Church and deeply influenced by it. In 1940, the church was bombed by the Italian forces, leading to the destruction of the dome. References
Света Богородица Фанеромени (Костур)

„Света Богородица Фанеромени“ (на гръцки: Παναγία Φανερωμένη, Панагия Фанеромени) е средновековна православна църква в град Костур (Кастория), Егейска Македония, Гърция. Местоположение Храмът е построен в северния склон на едноименния хълм над махалата Позери, край по-късно разрушените византийски цистерни. Традиционно принадлежи към енория „Свети Лука“. История Църквата датира от XIV век и според историческите извори е католикон на манастир. В 1924 година църквата е обявена за паметник на културата. Архитектура В архитектурно отношение храмът представлява еднокорабна базилика. Сградата отвън не е украсена, ако не се брои апсидата. Стенописи Във вътрешността са запазени стенописи от втората половина на XIV век, дело на майстори от Костурската художествена школа, с много добро качество, но за съжаление затъмнени от дим. Бележки
Снежница

Снежницата или Карлянка (изписване до 1945 година: Снѣжница, на гръцки: Χιονότρυπα Φαλακρού, Хионотрипа Фалакру) е пропастна пещера в планината Боздаг (Фалакро), Драмско, Гърция. Дълбочината на пещерата е 111 m, температурата никога не надвишава 1°C и в нея винаги има сняг. Имена Името Снежница е засвидетелствано в български източници от началото на XX век. Гръцкото име Хионотрипа в превод означава „Снежна дупка“. Карлянка е производно от турското karlı, „снеговит“ + топонимична наставка. Описание Пещерата е разположена на около 2000 m надморска височина между първенеца Свети Илия, в чиито поли се намира, и гребена Карталка. В гръцките географски източници североизточната част на гребена Карталка, на която има хижа, се нарича Хионотрипа по името на пещерата. Дълбочината на пещерата е 111 m, а диметърът ѝ – 20 m. Представлява ледникова яма с многогодишен сняг. Петър Дървингов пише в 1904 година: Снежницата е понор със срутен покрив. Разделя се на три части. Първата и открита част е дълбока 60 m и снегът в нея се запазва през всички сезони. Втората част е достъпна след спускане от 20 m. Представлява тъмна зала с впечатляващи сталактити и сталагмити. Още едно спускане от 15 m води до третата и последна част на пещерата. Пещерата е важен научен източник, тъй като запазва сведения от различните геоложки периоди. Така например пробите от органична материя, взети от стените, могат да дадат данни за климата на всеки времеви период. Бележки
Голашки манастир

Голашки манастир „Свети Мина“ (на гръцки: Ιερά Μονή Αγίου Μηνά Περιχώρας) е женски манастир в Егейска Македония, Гърция. Манастирът е под ведомството на Зъхненската и Неврокопска епархия. Манастирът е разположен в югоизточното подножие на планината Сминица (Меникио), на около 1 километър северозападно от село Голак, днес Перихора, на територията на дем Просечен. Според преброяването от 2001 година има 5 жители. Днешният католикон е построен в 1974 година, заменяйки старата църква от 1959 година. Официално манастирът е признат в 1976 година. Освен католикон, манастирът има две общежития, килии и други допълнителни помещения. Бележки
Йени хамам

Йени хамам (на гръцки: Γενί Χαμάμ; на турски: Yeni Hamam) е стара турска баня в град Солун, Гърция. Намира на кръстовището на улица „Касандър“ и „Агиос Николаос“. Вероятно е построена през последната четвърт на XVI век от Хюсрев Кетхюда, събирач на данъци за везир Мехмед Соколу. Работи като двойна баня (чифте хамам) с отделни помещения за мъже и жени, с обичайното разпределение на помещенията до 1912 година, когато Солун попада в Гърция. В 1937 г. е купена от частно лице, който я използва за склад. След това много години до 1978 година в хамама има зимно кино, а в градината му - лятно. Сградата продължава да е частна собственост и се използва за културни събития, наречени „Егли“. Бележки
Yeni Hamam

The Yeni Hamam (Greek: Γενί Χαμάμ, meaning "new hamam" in Turkish) is a building dating to the Ottoman period in Thessaloniki, Greece. It was apparently built in the last quarter of the sixteenth century by Khusref Kenkhuda, a property owner in Thessaloniki who probably served as Kehaya (administrator) for the Vizier Sokolou Mehmet Pasha. It functioned as a double bathhouse with separate compartments for men and women, with the usual layout of rooms. Today it is located at the corner of today's Kassandros and Agios Nikolaos streets. History The building ceased to function as public baths following the annexation of Thessaloniki by the kingdom of Greece in 1912, unlike the other hamams in the city which remained open. In 1919 it became property of the Greek public, util 1937 when it was bought by a private person who used it as a warehouse. For many years, a winter cinema operated inside the hamam until the mid-80s, while a summer cinema also operated in its garden. There the organizaztion parallaxi organized movie marathons during summer in the mid-nineties. Soon after that it opened as a tavern called "Seville". For a large period it functioned as a concert hall in which many Greek musicians and singers performed. Today it remains in private ownership and is used as a café bar and restaurant with the name "Aegle Yeni Hamam". See also Yahudi Hamam Ottoman baths of Larissa Oruç Pasha Hamam References 40°38′21″N 22°56′54″E