NoeFlandre/osm-polygon-wikidata-only huggingface dataset:
Klenotnice Korinťanů v Delfách

Klenotnice Korinťanů v Delfách byla postavena v dórském řádu kolem roku 600 před naším letopočtem jako nejstarší z takovýchto budov. Historie Delfám ji daroval korintský tyran Kypselos. Měla základ o rozměrech 6,50 × 13,00 m a nacházela se východně od tanečního prostranství. Byla dlouhá, obdélníková a směřovala k Apollónovu oltáři. Sloupy a anty, které se obvykle vyskytují u pozdějších klenotnic, tato Kypselova stavba pravděpodobně neměla. Byly v ní ukrývány votivní dary Korinťanů a dary zasvěcené lýdskými králi Gýgésem a Kroisem. V této klenotnici byly uloženy některé Kroisovy dary po požáru chrámu v roce 546 před Kristem. Jednalo se o posvátné dary ze zlata a ze stříbra, které podle Hérodota vážily 30 talentů, tedy přibližně 800 kilogramů. Po pádu tyranie v Korintu se město samo prohlásilo za zakladatele klenotnice, jak dokazuje zachovaný nápis o zasvěcení. Reference V tomto článku byly použity překlady textů z článků Delphi na německé Wikipedii, Delphes na francouzské Wikipedii a Delfy na polské Wikipedii. Literatura Hérodotos, Hérodotovy dějiny I., II. a III. díl, Praha: Julius Grégr, 1863. Hérodotos, Dějiny, Praha: Academia, 2004. 548 s. ISBN 80-200-1192-7 Gottfried Gruben: Die Tempel der Griechen. 3. vydání. Hirmer, Mnichov 1980, S. 86 f. PAUSÁNIÁS. Cesta po Řecku. Český překlad Businská Helena, první a druhé. vyd. Praha: Nakladatelství Svoboda, 1973 a 1974 jako 20. a 23. svazek edice Antická knihovna.. Externí odkazy Klenotnice podél posvátné cesty v Delfách
Tesoro de los corintios

El Tesoro de los corintios fue un tesoro de Delfos, Grecia. Sus ruinas se encuentran en el yacimiento arqueológico de Delfos, declarado Patrimonio de la Humanidad por la Unesco.​​ Fue construido por Cípselo, tirano de Corinto en la época arcaica alrededor del 620-600 a. C. Esto lo convierte en el tesoro más antiguo de Delfos. Además de los ofrendas votivas de los propios corintios, el edificio albergó varios exvotos del rey Midas de Frigia y de los reyes Lidia Giges y Creso.​​​ Estaba situado en el santuario de Apolo, entre la Estoa de los atenienses y el Pritaneo. El lugar era el más cercano de todos los tesoros de Delfos al Templo de Apolo, ya que Corinto era una ciudad importante y el tesoro fue el primero de la zona. Era un sencillo templo ástilo de construcción simple en forma de cella, del estilo dórico. El edificio medía unos 12 × 6 m y la cella se abría hacia el sur.​​ Poco del edificio ha sobrevivido hasta nuestros días, pero parece haber sido bastante importante en su día.​ Pausanias menciona los «oros de Lidia», pero ya no estaban allí en su época, ya que los focidios aparentemente utilizaron los tesoros para pagar la tercera guerra sagrada en 356-346 a. C..En cambio, según Pausanias, el tesoro de su época incluía una estatua de Heracles donada por los tebanos, una serie de esculturas de bronce donadas por los focidios tras su derrota de Tesalia en la batalla de Mantinea (362 a. C.); una estatua de bronce de Apolo donada por los mantineos; un grupo de esculturas de los eleos que muestran a Apolo y Heracles luchando por el trípode en Delfos; y una estatua de bronce de Zeus.​​ Referencias Enlaces externos
Spetses Museum

The Spetses Museum is a diachronic museum in Spetses, Greece. Its exhibits cover 4000 years of the island's cultural history. It is housed in the mansion of Chatzigiannis-Mexis, which was built in 1798. The first floor is open to the public. External links Ministry of Culture and Tourism / (in Greek) Ministry of Foreign Affairs Municipality of Spetses Greek Museums Guide
Museo de Spetses

El museo de Spetses es un museo arqueológico, histórico y folclórico de Grecia ubicado en la isla de Spetses, perteneciente a la unidad periférica de Islas. Su fundación fue promovida por el arqueólogo Georgios Sotiriou. Está albergado en una mansión que fue construida entre 1795 y 1798 y que fue donada al Estado en 1938.​ Colecciones En el museo hay una sección con objetos arqueológicos que incluye piezas de cerámica, esculturas, monedas e iconos bizantinos y post-bizantinos. Por otra parte se encuentran objetos relacionados con la participación de la isla de Spetses en la guerra de independencia de Grecia. Entre ellos se encuentran los huesos de Laskarina Bubulina, retratos, armas, documentos históricos, fotografías y objetos personales. Otra sección del museo está centrada en los objetos relacionados con el folclore de la isla. Se incluyen obras de arte artesanales, trajes, bordados y objetos de uso cotidiano.​​ Referencias
Attika (kraj)

Attika (řecky: Αττική, tj. Attiki) je od roku 1987 jedním z krajů Řecka. Leží v něm hlavní město Atény a několik dalších měst. Rozloha kraje je 3808 km² a žije v něm 3 827 624 obyvatel, naprostá většina v Athénách a přilehlých městech. Vedle téměř celého historického kraje Attiky k němu náleží území někdejšího starořeckého státu Megaridy, okrajová část historického území Bojótie (bývalá obec Erythres), ostrovy v Sarónském zálivu (Salamis, Aigína, Angistri, Poros), východní část historického kraje Argolidy s přilehlými ostrovy Dokosem, Hydrou, Spetsem, Spetsopoulou a izolované ostrovy ze souostroví Jónských ostrovů (Kythéra, Antikythéra s přilehlými ostrůvky). Správní členění Od 1. ledna 2011 se kraj člení na následující regionální jednotky: Jižní Athény Pireus Severní Athény Střední Athény Východní Attika Západní Athény Západní Attika Ostrovy Do roku 2010 se kraj členil na 4 prefektury: Athény, Pireus, Východní Attika, Západní Attika Velká města Athény Pireus Eleusis Laurium Marathón Megara Odkazy Externí odkazy Obrázky, zvuky či videa k tématu Attika na Wikimedia Commons Oficiální stránky periferie Attika Archivováno 8. 4. 2016 na Wayback Machine.
Attika (periferi)

For alternative betydninger, se Attika. (Se også artikler, som begynder med Attika) Attika eller Attikí (græsk: Αττική, Attikí; oldgræsk: Ἀττική, Attikḗ) er en periferi (underinddeling) i Grækenland som samtidig udgør et eget præfektur. Attika er videre inddelt i præfekturområderne Athen, Øst-Attika, Pireus og Vestattika. Athen, hovedstaden i Grækenland, ligger i Attika. Attika ligger i det sydlige Grækenland og har et areal på 3.808 km². Ud over Athen ligger byerne Pireus, Eleusis, Megara, Laurium og Marathon, og en lille del af halvøen Peloponnes samt øerne Salamis, Aegina, Poros, Hydra, Spetses, Kythira og Antikythira. Der boede 3.841.408 mennesker i 2005, og mere end 95 % bor i metropolområdet til Athen. Kilder og henvisninger Officielt websted
Attique (périphérie)

L’Attique (en grec ancien Ἀττική / Attikḗ, en grec moderne Αττική / Attikí) est la région qui entoure Athènes. Elle forme l'une des treize périphéries de la Grèce (région administrative), ainsi que l'un des sept diocèses décentralisés créés par le programme Kallikratis en janvier 2011, date à laquelle elle a été redécoupée en huit districts régionaux : Athènes-Centre ; Athènes-Nord ; Athènes-Ouest ; Athènes-Sud ; l'Attique de l'Est ; l'Attique de l'Ouest ; les Îles ; Le Pirée. Avant la réforme de 1987 qui vit la création des périphéries, elle formait le nome d'Attique, qui fut en 1972 divisé en quatre nomarchies (Athènes, Le Pirée, Attique de l'Ouest et Attique de l'Est). Réseau routier Communications Télévision 902 TV (en) (défunte) High TV – Athènes Action 24 (el) – Le Pirée Notes et références Portail d'Athènes et de l'Attique Portail de la Grèce
Region Attyka

Region Attyka – jeden z 13 regionów administracyjnych Grecji położony na Półwyspie Attyckim i w dużej części na terenie historycznej krainy Attyka. Oprócz tradycyjnych obszarów do współczesnego regionu administracyjnego Attyka włączona jest też północna część Półwyspu Argolidzkiego oraz wyspa Kythira. Region zajmuje obszar około 3800 km² i graniczy z regionem Grecja Środkowa i regionem Peloponez, a poprzez Morze Egejskie także z regionem Wyspy Egejskie Północne Region administracyjny Attyka dzieli się na 66 gmin (demosów), zgrupowanych w 8 jednostek regionalnych, które nie stanowią szczebla greckiej administracji: jednostka regionalna Ateny-Sektor Centralny, jednostka regionalna Ateny-Sektor Południowy, jednostka regionalna Ateny-Sektor Północny, jednostka regionalna Ateny-Sektor Zachodni, jednostka regionalna Attyka Wschodnia, jednostka regionalna Attyka Zachodnia, jednostka regionalna Pireus, jednostka regionalna Wyspy. Przypisy
Аттика (периферия)

А́ттика (греч. Περιφέρεια Αττικής) — периферия, административно-территориальная единица Греции. Является региональным органом местного самоуправления и частью административного деления. По программе «Калликратис» с 2011 года входит в децентрализованную администрацию Аттика. Включает в себя метрополитенский район Афины, столицу Греции. Совпадает с номом Аттика. Помимо исторической области Аттика, в периферию входят ряд отдалённых территорий, в том числе район Тризиния-Метана, остров Китира, Саронические острова (Спеце, Идра, Эгина, Саламин) и др. Население — 3 827 624 человека по переписи 2011 года. Площадь — 3808,101 квадратных километров. Плотность — 1005,13 человека на квадратный километр. Административный центр периферии — Афины. Образована в 1987 году в соответствии с Законом 1622/86 о местном самоуправлении. В состав периферии вошли номархии Афины, Пирей, Восточная Аттика и Западная Аттика. Периферия делится на 5 избирательных округов. Перифериархом с 1 сентября 2019 года является Йоргос Патулис (Новая демократия). Административное деление Периферия делится на 8 периферийных единиц, включающих 66 общин: Перифериархи 2010—2014 Яннис Сгурос (Всегреческое социалистическое движение) 2014—2019 Рена Дуру (СИРИЗА) 2019 — н. в. Йоргос Патулис (Новая демократия) Примечания Ссылки patt.gov.gr — официальный сайт периферии Аттика
Atika

Atika (grško Περιφέρεια Αττικής, latinizirano: Periféria Attikís) je upravna regija Grčije, ki obsega celotno metropolitansko območje Aten, katerega glavno mesto je glavno in največje mesto države, Atene. Regija je soobsežna z nekdanjo prefekturo Atika v Srednji Grčiji in pokriva večje območje kot zgodovinska regija Atika. Pregled Atika, ki je na vzhodnem robu osrednje Grčije, obsega približno 3808 kvadratnih kilometrov. Poleg Aten obsega na svojem območju mesta Elefsina, Megara, Laurium in Maraton ter majhen del polotoka Peloponez in otoke Salamina, Egina, Agistri, Poros, Hidra, Speces, Kitira in Antikitera. V regiji živi približno 3.800.000 ljudi, od katerih jih je več kot 95 % prebivalcev metropolitanskega območja Aten. Leta 2019 je imela Atika HDI 0,912, najvišji v Grčiji. Uprava Regija je bila ustanovljena z upravno reformo leta 1987 in je do leta 2010 obsegala 4 prefekture Atene, Vzhodno Atiko, Pirej in Zahodno Atiko. Z Kallikratovim programom iz leta 2010 so bile pristojnosti in avtoriteta regije popolnoma na novo opredeljene in razširjene. Od 1. januarja 2011 regija predstavlja drugostopenjsko lokalno upravo. Čeprav jo nadzira decentralizirana uprava Atike, je zdaj neodvisen samoupravni organ s pooblastili in proračunom, primerljivim s prejšnjimi prefekturami. Regija je razdeljena na osem podrejenih območnih enot: Demografija Regija se je med letoma 2011 in 2021 zmanjšala za 35.965 ljudi, pri čemer je prišlo do izgube prebivalstva za 0,9 %. Gospodarstvo Bruto domači proizvod (BDP) regije je leta 2018 znašal 87,4 milijarde €, kar je predstavljalo približno 47 % grške gospodarske proizvodnje. BDP na prebivalca, prilagojen glede na kupno moč, je v istem letu znašal 28.000 € ali 93 % povprečja EU27. BDP na zaposlenega je znašal 99 % povprečja EU. Atika je regija v Grčiji z najvišjim BDP na prebivalca. Kljub temu je stopnja brezposelnosti leta 2017 znašala 21,6 %. Despite that, the unemployment rate stood at 21.6% in 2017. Sklici Zunanje povezave Uradna spletna stran
Периферија Атика

Периферија Атика (грч. Περιφέρεια Αττικής - Перифериа Атикис) је једна од 13 периферија у Грчкој. Смештена у средишњем делу државе и обухвата део истоименог полуострва, део Пелопонеза и Саронска острва. Управно седиште периферије је Атина, главни град Грчке. Периферија је у ствари подручје тзв. „Велике Атине”. Положај и управна подела периферије Положај: Периферија Атика се граничи се са: север: периферија Средишња Грчка, исток: Егејско море југ: Егејско море (Саронски залив) југозапад: периферија Пелопонез. запад: Јонско море (Коринтски залив). Подела: Периферија је подељена на 8 округа: Западна Атика Западна Атина Источна Атика Јужна Атина Острва Пиреј Северна Атина Средишња Атина Даља подела на општине изгледа према таблици: Природни услови Периферија Атика је махом планинска област, која покрива површину 3.808 km², у југоисточном делу копнене Грчке. Она покрива истоимено полуострво Атику, као и део Пелопонеза и Саронска острва. Рељеф: Већи део периферије је планински. Најпознатије планине су Имитос (југ), Пендели (исток), Парнита (север), Патернас (запад). Планине су високе, често голетне. Равнице су мале, међусобно изоловане и углавном смештене дуж обале. Клима: У приобалном делу клима је изразито средоземна, даље од мора и на већим висинама она прелази у оштрији облик. Воде: Покрајина Атика је разуђено, приморско подрује. Већим делом обале излази на Егејско море и то на истоку на отворено море, а на југу на Саламиски. На крајњем западу периферија излази на Коринтски залив Јонског мора. Површинских токова нема много, а разлог је делом и пренасељеност подручја и велика искоришћеност природних извора. Историја Погледати: Атика Данашња периферија настала је 1987. године издвајањем из Средишње Грчке, коме полуострво припада и историјски и географски. Становништво У периферији Атика живи преко 4,1 милион становника (процена 2010. године). Како периферија обухвата подручје „Велике Атине” оно поседује низ посебности. Густина насељености је веома висока (преко 1.000 ст./км²), што је више него десетоструко више од државног просека (око 80 ст./км²) и далеко највише у држави. Последњих година број становника расте. Средишњи део у оквиру изграђеног градског подручја Атине је веома густо насељен (> 10.000 ст./км²), док су југ и север руралнији, али и поред тога добро насељени. Највећи број становника чине етнички Грци. У периферији има много досељеника из иностранства, који чине око 10% становништва покрајине. Привреда Периферија Атика је привредно најразвијенија област Грчке. Целокупна привреда везана је делатности главног града Атине, а посебно су развијене терцијарне делатности (трговина, туризам, угоститељство). Индустрија је највише развијена у Пиреју (лучке делатности, бродоградња). Због неповољних природних услова и велике изграђености, земљорадња је развијена само у јужној трећини. Преовлађују средоземне културе (агруми, маслина). Туризам је последњих деценија постао веома важна привредна грана. Атина, као главни град и прворазредно културолошко одредиште, привлачи велики број туриста из целог света, а од приморских летовалишта позната је Глифада. Види још Атина Пиреј Саронска острва Спољашње везе Званични веб-сајт
Аттика (периферія)

Периферія Аттика (грец. Αττική) — це адміністративний регіон Греції, що включає у себе усю метрополійну територію Афін, столиці Греції. Регіон має більші межі, ніж Префектура Аттики, що існувала до нього, та включає у себе більше територію, ніж історичний регіон Аттика. Загальний опис Регіон розташовано на сході Центральної Греції (континентальна частина межує з одноіменною периферією), загальна площа складає 3808 км². Крім Афін включає в себе міста Пірей, Елефсін, Мегара, Лавріон та Марафон, а також малу частину півострова Пелопоннес. Також до складу регіону входять острови Саламін, Егіна, Порос, Ідра, Спеце, Кітера та Антикітера. В регіоні проживає понад 3,75 млн. осіб, 95% з яких є мешканцями метрополійної території Афін. Адміністративний устрій Регіон Аттика було створено у 1987 році після адміністративної реформи. До 2010 року він складався з 4 номів: Афіни, Західна Аттика, Пірей та Східна Аттика. Відповідно до програми «Каллікратіс» було проведено реформування адміністративного поділу з перевизначенням та розширенням регіонів. З 1 січня 2011 року периферія є місцевою адміністрацією другого рівня. На початку спостерігачем за регіоном була "Децентралізована адміністрація Аттики", на сьогодні це орган місцевого самоврядування з владою та бюджетом, що можна порівняти з колишніми номами. Регіно поділено на вісім підлеглих периферійні одиниці Головні громади Айос-Дімітріос Алімос або Каламакі Афіни Ахарнес Ая-Параскеві Віронас Галаці Гліфада Егалео Зографу Іліо Іліуполі Каллітея Кераціні Коридаллос Марусі або Амаруссі Неа-Іонія Неа-Смірні Нікея Палео-Фаліро Перістері Пірей Халандрі Примітки
Place Karaïskákis

La place Karaïskákis (en grec moderne : Πλατεία Καραϊσκάκη), est une place située à 500 mètres à l'ouest de la place Omónia dans le centre d'Athènes en Grèce. Elle est reliée à la place Omónia par la rue Agíou Konstantínou. La place Karaïskákis est située dans le quartier de Metaxourgeío : elle est souvent appelée à tort place Metaxourgeío. Elle est desservie par la ligne 2 du métro, station Metaxourgío. La place est assez vaste, similaire à celle d'Omónia, et une grande partie est aménagée en espace vert, avec des arbres et de l'herbe. Au centre de la place, sur une base pyramidale, se trouve Monument aux aviateurs tombés au combat, appelé Icare (d'après le personnage mythologique du même nom). Il s'agit d'une statue contemporaine en métal, créée en 1987 par le sculpteur Evángelos Moustákas et l'architecte Ioánnis Moustákas. La place tient son nom de Geórgios Karaïskákis, héros de la guerre d'indépendance grecque. Notes et références (el) Cet article est partiellement ou en totalité issu de l’article de Wikipédia en grec moderne intitulé « Πλατεία Καραϊσκάκη (Αθήνα) » (voir la liste des auteurs). Voir aussi Liens externes Portail de l’architecture et de l’urbanisme Portail d'Athènes et de l'Attique
St Lawrence College, Athens

St Lawrence College (SLC) is a private independent school in Athens, Greece. It was founded in 1980 by Jack Meyer (the founder of Millfield in England), to provide a British education for any family desiring it (usually, so the pupil could later attend university in the United Kingdom or abroad). It started with 60 children, and rapidly expanded with a present student body of over 1000 at preschool, junior school and high school level. The current headmaster is Mr. P.A.Holden. Hellinikon campus The old campus of St Lawrence College was located in Hellinikon from where it operated for 22 years. The main building, which has since been demolished, was located on 2, Delta Street. In its early years, in the mid-1980s, there was also a second campus at Gargitos, which housed students from 3rd grade onward, with school facilities that included a hall, a tuck shop, a football pitch and a play area behind the two-storey school buildings. Also in these early years, students up until 2nd grade were housed in an old neoclassical mansion in Psychiko. The Gargitos campus closed in 1987. The Hellinikon Campus was spread out over 4 areas with gardens and a view to the sea. The buildings were located next to the old Hellinikon airport, the former international airport of Athens and the Hellinikon Olympic Complex and Aghios Kosmos Port. Vari campus SLC's new campus is located near to Vari in southern Athens. The school relocated here for the start of the 2004 academic year. The new campus features an Olympic sized swimming pool, a full-size artificial football pitch, 2 tennis courts, a 400-seat amphitheater, a large indoor Gym and 2 large areas for parking. Headteachers 1980-1985: Jack Meyer 1985-2012: G.N. Kladidis 2012–present: Phil Holden Notable alumni Ian Vougioukas References St Lawrence College External links St Lawrence College Official Website
Stavros Mavrothalassitis Stadium

Stavros Mavrothalassitis Stadium is a football stadium in Aigaleo, a town and a suburb within the Athens agglomeration, Greece. It is currently used mostly for football games and is the home stadium of Egaleo. it has an effective capacity of 8,217 people. It was built in 1968 and named after Stavros Mavrothalassitis, then mayor of Aigaleo, in the 1960s. Ilisiakos also use the stadium currently.
Светиатанасов мост

Светиатанасовият мост (на гръцки: Γεφύρι του Αγίου Αθανασίου του Αθωνίτη) е средновековен каменен мост в Света гора, Гърция. Мостът е разположен на стария път към манастира Великата Лавра, на 5 – 6 km от него. В съседство е килията „Свети Георги“. Според монасите датира от 1000 година, построен от Свети Атанасий Атонски. Бележки
Stilos (archaeological site)

Stylos is an archaeological site of an ancient Minoan settlement and cemetery near the modern village of Stylos on the Greek island of Crete. Stylos means "column" in Greek. Stylos is near the important archaeological site of Aptera in Chania regional unit. The site was first excavated by N. Platon and C. Davaras. A potter's kiln, a building with four rooms and a Late Minoan tholos tomb have been excavated. References Swindale, Ian "Stylos" Retrieved 12 May 2013. External links http://www.minoancrete.com/stylos.htm - Excellent photographs and video of the site.
Stylos

Stylos (Stylos significa "colonna" in greco) è un sito archeologico di un antico insediamento e cimitero minoico, nei pressi del villaggio moderno di Stylos, sull'isola greca di Creta. Si trova nelle vicinanze dell'altro importante sito archeologico di Aptera, nell'unità periferica di Chania. Il sito è stato scavato da N. Platon e C. Davaras che hanno portato alla luce la fornace di un vasaio, un edificio con quattro camere e una tarda tomba a tholos minoica. Collegamenti esterni Swindale, Ian "Stylos" Retrieved 12 May 2013.
Stoa Ateńczyków

Stoa Ateńczyków – starożytny portyk na terenie sanktuarium Apollina w Delfach ufundowany przez Ateńczyków po wojnie perskiej; do dziś zachowały się jego pozostałości. Historia Stoa została wzniesiona w 478 roku p.n.e. w ramach programu Peryklesa (ok. 495–429 p.n.e.) . Upamiętniała zniszczenie przez Ateńczyków mostu pontonowego przerzuconego przez Hellespont przez Kserksesa I (ok. 518–465 p.n.e.) podczas II wojny perskiej . Na najwyższym stopniu portyku widnieje inskrypcja opisująca poświęcenie budowli oraz lin mostu i figur ze statków perskich . Stoa była używana do przechowywania łupów wojennych, zdobytych przez Ateńczyków po zwycięstwach morskich nad Persami, m.in. w bitwie pod Mykale (479 p.n.e.) czy w bitwie pod Salaminą cypryjską (450 p.n.e.) . Stoa została odkryta przez francuskiego badacza Bernarda Haussoulliera (1852–1926) podczas prac archeologicznych prowadzonych przez École française d’Athènes pod koniec XIX wieku. Architektura Stoa została wzniesiona w centralnej części sanktuarium, pod Świątynią Apollina – jej tylną ścianę stanowi mur tarasu świątynnego . Była to jedna nawa z kolumnadą w porządku jońskim otwarta na południowy wschód . Według Muzeum Archeologicznego w Delfach budowla miała 26,5 m długości i 3,10 m szerokości . Dach, prawdopodobnie drewniany, podtrzymywało z przodu siedem kolumn z marmuru pentelickiego zdobionych kanelurami, ustawionych na cokołach z marmuru paryjskiego . Kolumny miały 3,31 m wysokości . Między kolumnami zachowano duże odstępy, tak by do środka dostawało się wystarczająco dużo światła . Z tyłu, wzdłuż ściany tarasu świątynnego rozlokowano półkolumny . Wewnątrz znajdowało się kamienne podium, na którym wystawiano dary wotywne . Do dziś zachowała się dolna część budynku oraz odrestaurowana kolumnada . Uwagi Przypisy Bibliografia Muzeum Archeologiczne w Delfach: The Stoa/Portico of the Athenians. [dostęp 2022-06-25]. (ang.). Perseus Digital Library Project: Delphi, Stoa of the Athenians (Building). [dostęp 2022-06-25]. (ang.). Petrakos, Vasileios and George Fletcher Bass: Great Moments in Greek Archaeology. Getty Publications, 2007. ISBN 978-0-89236-910-2. [dostęp 2022-06-25]. (ang.). Petsas, Photios M.: Delphi: Monuments and Museum. Athens: Krene Editions, 2019. (ang.). Raptopoulos, S.: The Stoa of the Athenians. [w:] odysseus.culture.gr [on-line]. [dostęp 2022-06-25]. (ang.).